ВЕЛИКАТА БОРБА МЕЖДУ ХРИСТА и САТАНА

Ellen G. White

Copyright © 2014, Ellen G. White Estate, Inc.

СЪДЪРЖАНИЕ

Information about this Book

Предговоръ

Въведение

Епизод 1—Разрушението на Йерусалимъ

Епизод 2—Гонение въ първитѣ столѣтия.

Епизод 3—Вѣроотстѫпничеството.

Епизод 4—Валдензитѣ

Епизод 5—Джонъ Виклифъ.

Епизод 6—Хусъ и Йеронимъ.

Епизод 7—Лютеровото отдѣляне отъ Римъ

Епизод 8—Лютеръ предъ Народното събрание въ Вормсъ.

Епизод 9—Швейцарскиятъ реформаторъ

Епизод 10—Напредъкътъ на реформацията въ Германия.

Епизод 11—Протестътъ на принцоветѣ.

Епизод 12—Реформацията въ Франция.

Епизод 13—Въ Холандия и Скандинавия.

Епизод 14—По-късни английски ре-форматори.

Епизод 15—Библията и французката революция.

Епизод 16—Първитѣ американски колонисти.

Епизод 17—Предвестници на утрото.

Епизод 18—Единъ мѫжъ на вѣрата отъ последното време.

Епизод 19—Свѣтлина всрѣдъ тъмнината.

Епизод 20—Религиозно пробуждане.

Епизод 21—Едно отхвърлено предупреждение.

Епизод 22—Изпълнени пророчества.

Епизод 23—Що е светилището?

Епизод 24—Въ Светая светихъ.

Епизод 25—Божиятъ законъ е непромѣнимъ.

Епизод 26—Едно реформаторско дѣло.

Епизод 27—Пробуждания на новото време.

Епизод 28—Иследвателниятъ сѫдъ.

Епизод 29—Произходътъ на злото.

Епизод 30—Вражда между човѣка и сатана.

Епизод 31—Дейностьта на злитѣ духове.

Епизод 32—Примкитѣ на сатана.

Епизод 33—Първата голѣма измама.

Епизод 34—Спиритизмътъ.

Епизод 35—Стремления на папството.

Епизод 36—Предстоящата борба.

Епизод 37—Библията като защитно срѣдство.

Епизод 38—Последното предупреждение.

Епизод 39—Времето на скръбьта.

Епизод 40—Божиятъ народъ бива освободенъ.

Епизод 41—Запустяването на земята.

Епизод 42—Краятъ на борбата.

Information about this Book

Overview

This eBook is provided by the Ellen G. White Estate. It is included in the larger free Online Books collection on the Ellen G. White Estate Web site.

About the Author

Ellen G. White (1827-1915) is considered the most widely translated American author, her works having been published in more than 160 languages. She wrote more than 100,000 pages on a wide variety of spiritual and practical topics. Guided by the Holy Spirit, she exalted Jesus and pointed to the Scriptures as the basis of one’s faith.

Further Links

A Brief Biography of Ellen G. White

About the Ellen G. White Estate

End User License Agreement

The viewing, printing or downloading of this book grants you only a limited, nonexclusive and nontransferable license for use solely by you for your own personal use. This license does not permit republication, distribution, assignment, sublicense, sale, preparation of derivative works, or other use. Any unauthorized use of this book terminates the license granted hereby.

Further Information

For more information about the author, publishers, or how you can support this service, please contact the Ellen G. White Estate at mail@whiteestate.org. We are thankful for your interest and feedback and wish you God’s blessing as you read.

Предговоръ

Тази книга, драги читателю, не е написана за да ни укаже, какво въ сегашния свѣтъ е грѣхъ, печаль и нещастие. Намъ това е вече доста добре известно.

Тази книга не е написана затова, да ни разкаже за непримиримата борба между тъмнината и свѣтлината, грѣха и праведностьта, злото и доброто, смъртьта и живота. Въ това ние сме твърдо убедени и знаемъ сѫщо, че ние самитѣ вземаме живо участие въ тази борба. Но често въ нашето сърдце възниква желание да вникнемъ по-дълбоко въ сѫщ-ностьта й. Какъ се е почнала тази борба ? Сѫществувала ли е тя постоянно тукъ ? Кое се явява причина на тази из-вънредно интересна борба, и какво положение заемамъ азъ въ нея ? Каква е моята отговорность ? Въ този свѣтъ азъ се намирамъ не по мой изборъ. За какво служи всичко това на мене, дали за добро или за зло?

Какви ли велики принципи има въ тази борба ? Дали тя ще сѫществува дълго ? Какъвъ ще е нейниятъ край ? Дали нашата земя, споредъ твърдението на ученитѣ, ще потъне въ ледена дълбина, ще замръзне въ вѣчна нощь ? Или пъкъ нея очаква занапредъ нѣщо по-хубаво, лѫчезаренъ, свѣтълъ животъ, съгряванъ отъ въчната любовь на Твореца ?

Сега се явява въпросъ : ще се свърши ли въ моето собствено сърдце борбата между любовьта и себелюбието съ победа за доброто и ще се закрепи ли тази победа завинаги ? Какво говори по това Библията ? Какво желае Богъ да ни каже по този въпросъ, толкова важенъ за всѣка душа ?

Подобни въпроси ни заобикалятъ отъ всѣка страна. Tѣ настойчиво се повдигатъ отъ глъбинитѣ на нашето собствено сърдце. Tѣ изискватъ опредѣленъ отговоръ.

Наистина, Богъ, Който е създалъ въ насъ желанието да се стремимъ кьмъ по-хубавото, къмъ познаване истината, нѣма да скрие отъ насъ отговора за постигане на не-обходимото познание : „Защото Господь Богъ нищо не пра-ви, безъ да открие тайната Си на Своитѣ раби — пророцитѣ“.

Цельта на тази книга, драги читателю, е да помогне на всѣка скърбяща душа правилно и вѣрно да разбере всички тѣзи задачи. Тя е написана отъ авторъ, който е вку- [4] силъ и видѣлъ, колко Господь е благъ, и който е позналъ въ уединение съ Бога и въ изучаване Неговото слово, че „тайната Господня е за ония, които Му се боятъ ; тѣмъ от-крива Той Своя заветъ“.

За да разберемъ по-добре принципитѣ, по които се води тази всеобхващаща борба, отъ изхода на която зависи сѫдбата на свѣта, авторътъ на настоящия трудъ ни пред-ставя по-важнитѣ събития въ църковната и свѣтовната исто-рии презъ течение на изминалитѣ двадесеть вѣка.

Книгата започва съ описание на последнитѣ печални събития отъ живота на Йерусалимъ, избрания отъ Бога градъ, следъ това, какъ неговитѣ жители сѫ отхвърлили Голготския Богочовѣкъ, Който бѣ дошелъ за спасение. Затова тя, следвайки постепенно развитието на историята въ народитѣ, ни показва преследването на Божиитѣ деца въ първитѣ столѣтия ; великото отстѫпление, последвало въ Неговата църква ; всемирното пробуждане на реформацията, въ която нѣкои принципи на великата борба се откриватъ ясно ; ужасниятъ урокъ отъ отхвърлянето принципитѣ на истината въ Франция ; оживлението и въздигането на Свещеното Писание и неговото полезно, животоспасително влияние ; религиозното пробуждане въ последнитѣ дни ; разпечатването лѫчезарния изворъ на словото Божие съ неговитѣ чудни откровения на свѣтлина и знание, за противодействия на всѣка измама отъ тъмнината.

Острата борба въ наши дни по спорнитѣ жизнени въ-проси, въ които никой не може да остане безучастенъ, е изложена въ този трудъ ясно, просто и убедително . Най-после, тукъ се говори и за вѣчната и преславна победа на доброто върху злото, на правдата надъ неправдата, на свѣт-лината надъ тъмнината, на радостьта надъ скръбьта, на надеждата надъ отчаянието, на славата надъ позора, на жи-вота надъ смъртьта, и на вѣчната дълготърпелива любовь надъ отмъстителната ненависть.

Предшествуващитѣ издания на тази книга въ други страни сѫ обърнали и привели много души къмъ Истинския Пастирь; искрената молитва на издателитѣ е, щото това издание да послужи като вѣрно срѣдство за вѣчното благо.

Издателитѣ. [5]

Въведение

Преди появяването на грѣexa въ свѣта, Адамъ имаше свободенъ достѫпъ до своя Творецъ, но отъ времето, когато човѣкътъ се отдѣли отъ Бога чрезъ престѫплението, човѣшката раса се лѣши отъ тази велика привилегия. Чрезъ спасителния планъ, обаче, се откри новъ пѫть, по който жителитѣ на земята могатъ все още да иматъ свръзка съ Бога. Богъ се е съобщавалъ съ хората посрѣдствомъ Своя Духъ, и чрезъ откровенията, дадени на неговитѣ избрани раби, свѣтътъ е получавалъ божествена свѣтлина. „Отъ Духъ Свети просвѣтявани сѫ говорили светитѣ Божии човѣци“. (2 Петрово 1:21.)

Въ продължение на първитѣ две хиляди и петстотинъ години на човѣшката история не е имало никакво написано Божие слово. Тѣзи, които Богъ е обучавалъ, сѫ съобщавали своитѣ познания на другитѣ, и така тѣ преминавали отъ баща къмъ синъ, презъ всички последующи поколѣния. Първитѣ рѫкописи започватъ едва въ времето на Мойсея. Тогава всичкигѣ божествени откровения били събрани въ една вдъхновена книга. И тази книга въ продължение на дълъгъ периодъ време — шестнадесеть столѣтия — се е постепенно попълвала, почвайки отъ Мойсея, историкътъ на създанието и закона, до Йоана, докладчикътъ на най-величественитѣ евангелски истини.

Библията показва Бога като такъвъ, на когото тя дължи своето произхождение; но тя е написана отъ човѣшки рѫце, и въ различния стилъ на многочисленитѣ ѝ книги може да се забележатъ особенитѣ характерни черти на нейнитѣ пи-сатели. Всичкитѣ откровения на божествената истина сѫ „боговдъхновени“ (2 Тимотею 3:16); но при все това, тѣ сѫ изразени съ човѣшки думи. Безконечниятъ Богъ е осветилъ чрезъ Светия Си Духъ разума и сърдцето на своитѣ раби. Той е давалъ сънища и видения, символи и образи, и тѣзи, на които е била открита истината по този начинъ, сами сѫ облекли тѣзи мисли въ човѣшка речь.

Десеттѣ заповѣди бѣxa изговорени отъ Самия Господь и бѣха написани съ Неговата собствена рѫка. Tѣ сѫ отъ божествено, а не отъ човѣшко произхождение. Но Библията, съ нейнитѣ дадени отъ Бога истини, изразена въ чо- [6] вѣшки езикъ, представлява едно съчетание на божественото и човѣшкото. Подобно съединение сѫществуваше въ есте-ството на Христа, Който бѣше Синъ Божий и Синъ човѣшки. Ето защо за Библията може да се каже, както и за Христа, че „Словото стана плъть и живѣ между насъ“. (Йоана 1:14).

Написана въ различни вѣкове и отъ хора, които рѣзко сѫ се отличавали по своето положение, своитѣ занятия, способности и дарби, Библията представлява единъ обши-ренъ контрастъ въ стилъ, и едно различие въ самото ес-тество на развититѣ въ нея предмети. Различнитѣ писатели си служатъ съ различни изрази, и често една и сѫща истина за едни е по-ясна, отколкото за други. Между това, тъй като нѣкои отъ тѣхъ разглеждатъ сѫщия предметъ или сѫщото учение отъ различни страни и отношения, на повърхностния, небрежния или съ предразсѫдъци читатель може да се стори, че има несъгласие или противоречие между авторитѣ, когато пъкъ за разсѫдителния и почтителенъ изследвачъ тѣ само се допълнятъ до съвършена хармония.

Представена чрезъ различни автори, истината се явява подъ различни видове. Единъ писатель се намира подъ впе-чатленията на една страна отъ предмета; той има въ съобра-жение тѣзи въпроси,които се съвпадатъ или съ неговия животъ или съ неговата способность на възприятие и оценка; други обсѫжда предмета отъ друга страна, и по такъвъ начинъ всѣки, рѫководенъ отъ Светия Духъ, изразява това, което е произвело най-силно впечатление на неговата душа; писателитѣ на Библията сѫ представили истината отъ различни страни, но всички тѣ заедно даватъ нейната завършена хармония. Открититѣ по този начинъ истини образуватъ едно завършено цѣло, приспособено да задоволи всички нужди на хората, при всички обстоятелства и опитности на живота.

На Бога е било угодно да предаде своята истина на свѣта чрезъ човѣшки инструменти, и Той Самъ, чрезъ Своя Светъ Духъ е удостоилъ хора и ги е направилъ годни да извършатъ тази работа. Той ги е направлявалъ както въ избора на темитѣ, така и въ начина на излагането имъ. Съкровището бѣше повѣрено на земни съсѫди, но при все това то произхождаше отъ небето. Свидетелството се е предавало чрезъ несъвършения изразъ на човѣшки езикъ, но все пакъ, то е Божие свидетелство, и смирениятъ и послушенъ вѣрующъ вижда въ него славата на една божествена сила, пълна съ милость и истина.

Чрезъ словото Си Богъ ни предава необходимото за спасение познание. Ний трѣбва да приемаме Свещеното Пи-сание като авторитетно и непогрѣшимо откровение на Не-говата воля. То е образецътъ на характера, изявительтъ на учението и пробенъ камъкъ на опитностьта. „Всичкото Пи- [7] сание е боговдъхновено и полезно за поука, изобличаване, изправяне и назидаване въ правдата, за да бѫде Божиятъ човѣкъ съвършенъ и годенъ за всѣко добро дѣло“. (2 Ти-мотею 3 : 16. 17.)

Но фактътъ, че волята на Бога е била открита на човѣка чрезъ Словото Му, не прави ненужно постоянното присѫтствие и рѫководство на Светия Духъ. Напротивъ, Исусъ обеща Светия Духъ на ученицитѣ Си, за да имъ по-мага да разбиратъ Словото и за да запечатва неговигѣ по-учения въ тѣхнитѣ сърдца. А тъй като Светиятъ Духъ е вдъхновительтъ на Библията, невъзможно е да има проти-воречие между Него и написаното слово. Духътъ не бѣ да-денъ, нито ще бѫде нѣкога подаренъ, за да замѣсти Биб-лията. Писанията опредѣлятъ ясно. че словото Божие е пробниятъ камъкъ за всѣко учение и за всѣки мораленъ животъ. Апостолъ Йоанъ казва : „Не на всѣки духъ вѣрвайте, а изпитвайте духоветѣ, дали сѫ отъ Бога, защото много лъжепророци се явиха на свѣта“ (1 Йоаново 4:1). И пророкъ Исая заявява: „Допитвайте се до закона и откровението. Ако тѣ не казватъ като това слово, нѣма въ тѣхъ свѣтлина“. (Исая 8 : 20)

Светиятъ Духъ е бивалъ опозоряванъ чрезъ хора, които, считайки се осветени чрезъ Него, заявяватъ, че нѣматъ нужда по-нататъкъ за рѫководство отъ словото Божие. Tѣ сѫ управлявани отъ впечатления, които тѣ считатъ за гласъ Божий въ душата. Но духътъ, който ги въодушавлява, не е този на Бога. Това следване на впечатления, като се изо-ставятъ Писанията, довежда само до смущение, забъркване, до измама и гибель. То подпомага само целитѣ на лукавия. Докато службата на Светия Духъ е отъ жизнено значение за Христовата църква, едно отъ срѣдствата на сатана е, чрезъ грѣшкитѣ на стигналитѣ до крайность и фанатизирани човѣци да позори дѣлото на Духа и да накара Божия народъ да пренебрегне източника на сила, който самиятъ нашъ Богъ е приготвилъ.

Въ съгласие съ Словото на Бога, Неговиятъ Духъ трѣбваше да продължи дѣлото си презъ всичкото време на разпространяването евангелието. Презъ вѣковетѣ, когато се даваха Писанията, било отъ Стария, било отъ Новия заветъ, Светиятъ Духъ не преставаше да дава свѣтлина на отдѣлни личности, на отдѣлни умове, независимо отъ откритията, които трѣбваше да се въплотятъ въ Словото. Самата Библия разказва, какъ чрезъ Светия Духъ хора съ получавали предупреждения. упрѣци, съвети и назидания за нѣща, които никакъ не сѫ се отнасяли до даването на Писанието. Споменава се за пророци въ различнитѣ вѣкове, за чиито слова не се докладва нищо. По сѫщия начинъ, следъ за-вършване канона на Писанието, Светиятъ Духъ все още [8] трѣбваше да продължава своето дѣло, за да освѣтлява, пре-дупреждава и утешава Божиитѣ чада.

Исусъ обеща на своитѣ ученици : „Утешительтъ Духъ Светий, Когото Отецъ ще изпрати въ Мое име, Той ще ви научи на всичко и ще ви напомни всичко, що съмъ ви го-ворилъ“. „А кога дойде Оня, Духътъ на истината, ще ви упѫти на всѣка истина ; . . . и ще ви възвести бѫдещето“. (Йоанъ 14:26; 16:13.) Писанието учи ясно, че тѣзи обещания съвсемъ не се ограничиха само въ апостолски дни, но се простиратъ до Христовата църква презъ всички вѣкове. Спасительтъ увѣрява своитѣ последователи : . . . „Азъ съмъ съ васъ презъ всички дни до свършека на свѣта“. (Матея 28 : 20) Отъ друга страна, апостолъ Павелъ обявява, че дарбитѣ и проявяването на Духа бѣxa дадени въ църквата „за усъвършенствуване на светиитѣ въ дѣлото на служението, въ съзиждане на тѣлото Христово, докле всинца достигнемъ до единство на вѣрата и на познаването Сина Божий, до състояние на мѫжъ съвършенъ, до пълната възрасть на Христовото съвършенство“. (Ефес. 4 :12. 13.)

Молитвата на апостола за вѣрващитѣ въ Ефесъ бѣше: „Щото Богъ на Господа нашего Исуса Христа, Отецъ на славата, да ви даде духъ на премѫдрость и откровение, за да Го познаете, и да просвеѣти очитѣ на сърдцето ви, та да познаете, въ що състои надеждата на тия, които сѫ приз-вани отъ Него... и колко е безмѣрно величието на Неговата мощь въ насъ, които вѣрваме“. (Ефес. 1 : 17 — 19.) Това, което Павелъ искаше отъ Бога за ефесянитѣ, бѣше службата на Светия Духъ да освѣтли умоветѣ и сърдцата, и да ги постави въ положение да разбиратъ дълбокитѣ нѣща у Бога.

Следъ чудесното откриване на Светия Духъ въ деня на петдесятницата, Петъръ увеща народа къмъ покаяние и кръщение въ името Христово, за опрощение на грѣховетѣ имъ ; и той каза : „И ще приемете дара на Светаго Духа. Защото за васъ е обещанието, за вашитѣ деца и за всички далечни, които би призовалъ Господь, Богъ нашъ“. (Деян. 2 : 38. 39.)

Въ непосрѣдствена връзка съ сценитѣ на великия день Господенъ, Господь бѣше обещалъ чрезъ пророкъ Йоилъ специално проявление на Светия Духъ. (Йоилъ 2 : 28.) Това пророчество бѣше и отчасти изпълнено въ изливането на Духа въ деня на петдесятницата ; но то ще достигне пълното си изпълнение въ изявлението на божествената милость, която ще съпровожда приключителното дѣло на евангелието.

Голѣмата борба между доброто и злото ще се увеличава до самия край на времето. Въ всички вѣкове гнѣвътъ на сатана се е откривалъ противъ Христовата църква. Но и [9] Богъ е подарявалъ Своята милость и Духъ на народа си, за да го подкрепя въ устояване срещу силата на лукавия. Когато Христовитѣ апостоли трѣбваше да занесатъ Неговото евангелие на свѣта и да го предаватъ презъ всички бѫдещи вѣкове, тѣ бѣха специално дарени съ просвѣщението на Духа. Колкото повече църквата наближава своето крайно избавление, толкова сатана ще действува съ по-голѣма мощь. Той слиза долу „съ голѣмъ гнѣвъ. като знае, че му остава малко време“. (Откр. 12 : 12.) Той ще действува „съ всѣка сила и съ поличби и лъжливи чудеса“. (2 Солун. 2 : 9.) Отъ шесть хиляди години този висшъ умъ, който нѣкога е билъ пръвъ между Божиитѣ ангели е билъ напълно предаденъ въ дѣлото на измама и разрушение. И всички дълбини на сатанинското изкуство и хитрость, и всичката жестокость, придобита и развита въ тѣзи борби презъ вѣковетѣ, ще въздействуватъ срещу Божия народъ въ крайния конфликтъ. Именно въ това време на опасность Христовитѣ последова-тели трѣбва да предупредятъ свѣта за второто идване на Господа, и трѣбва да се приготви единъ народъ, „неосквер-ненъ и непороченъ“ (2 Петрово 3 : 14.), който да застане предъ Него въ пришествието Му. Въ това време специалното дарение на божествената благодать и сила ще е не по-малко нужно за църквата, отколкото въ апостолски дни.

Сценитѣ на нескончаемия конфликтъ между доброто и злото сѫ били открити на автора на тѣзи страници, благода-рение освѣтлението на Светия Духъ. Отъ време на време ми е било позволявано да видя действието въ различни вѣкове, на голѣмата борба между Христа, Князътъ на живота, Авторътъ на нашето спасение, и сатана, князътъ на злото, създательтъ на грѣха, първиятъ нарушитель на Божия светъ законъ. Враждата, която сатана храни спрямо Христа, е била проявявана къмъ Неговитѣ ученици. Презъ течение на цѣлата човѣшка история е сѫществувала винаги сѫщата ненависть къмъ принципитѣ на Божия законъ; винаги сѫщата политика на измама, чрезъ която измамата се представя подъ краскитѣ на истина, чрезъ която човѣшкитѣ закони сѫ представени подъ видъ на Божий законъ, и хората сѫ бивали докарвани до поклонение по-скоро на творението, отколкото на Твореца. Усилията на сатана да изопачи Божия характеръ, да направи хората да иматъ крива представа за Създателя и да гледатъ на Него съ страхъ и умраза, вмѣсто съ любовь; неговитѣ старания да отстрани божествения законъ като кара народа да счита себе си свободенъ отъ неговитѣ изисквания, и неговото преследване на онѣзи, които се осмѣляваха да се противопоставятъ на измамитѣ му, сѫ били неотклонно подърѫани въ всички вѣкове. Тѣ могатъ да се проследятъ въ историята на патриарси, пророци, апостоли, мѫченици и реформатори. [10]

Въ голѣмия последенъ конфликтъ сатана ще употрѣби сѫщата политика, ще открие сѫщия духъ и ще работи за сѫщата цель, както въ предшествуващитѣ вѣкове. Онова, което е било, ще бѫде пакъ, съ тази разлика, че пред-стоящата борба ще се отличи съ ужасна сила, каквато cвѣ-тътъ никога по-рано не е видѣлъ. Сатанинскитѣ измами ще бѫдатъ много по-изкусни, неговитѣ нападения — много по-решителни. Той ще иска да отклони, по възможность, и избранитѣ. (Марко 13:22.)

Въ сѫщото време, когато Божиятъ Духъ ми откри великитѣ истини на Своето слово и ми показа сценитѣ на миналото и на бѫдещето, Той ми заповѣда да съобщя и на другитѣ това, което ми бѣ открито, — да разкажа историята на великата борба въ миналитѣ вѣкове, и всичко това по специаленъ начинъ, за да се хвърли свѣтлина на бързоприближаващата се предстояща борба. Съ това намѣ-рение азъ се постарахъ да събера и групирамъ епизодитѣ отъ историята на църквата по такъвъ начинъ, че да проследя развитието на великитѣ изпитващи истини, които сѫ били давани на свѣта въ различни периоди, и да покажа, какъ тѣ сѫ възбуждали гнѣва на сатана и враждебностьта на една обичаща свѣтa църква, и какъ тѣзи истини сѫ били подърѫани чрезъ свидетелството на тѣзи, които „не милѣexa за душата си дори до смърть“.

Въ тѣзи доклади ние можемъ да видимъ като на картина борбата, която е предъ насъ. Преценявайки ги въ cвѣтлината на божието слово, чрезъ освѣтлението на Светия Духъ, ние можемъ да видимъ разкрити примкитѣ на сатана и можемъ да различимъ опасноститѣ, които трѣбва да се минатъ, за да се намѣримъ „безъ порокъ“ при идването на Спасителя.

Великитѣ събития, които отбелязаха прогреса на реформата въ миналитѣ столѣтия, сѫ дѣла на историята, добре познати и навсѣкѫде признати отъ cвѣтa. Tѣ сѫ факти, на които автентичностьта никой не може да оспори. Азъ съмъ представила тази история накратко, въ зависимость отъ краткия размѣръ на книгата, който по необходимость тpѣбвa да се съблюдава, като фактитѣ сѫ сгѫстени до толкова, колкото е необходимо за разбирането имъ. Въ нѣкои случаи, когато историкътъ е групиралъ събитията тъй, че тѣ изразяватъ накратко сѫщностьта на въпроса, или пъкъ когато е резюмиралъ подробноститѣ по начинъ, който хармонира съ плана на този трудъ, азъ съмъ цитирала неговитѣ думи, указвайки отъ де сѫ взети. Въ други случаи не имъ е дадено специално довѣрие, тъй като цитатитѣ не сѫ дадени за да представятъ автора имъ като авторитетъ, но сѫ взети само хубавитѣ имъ описания, които даватъ готово и изразително представяне на разглеждания предметъ. По [11] сѫщия начинъ сѫ употрѣбени тия трудове при изнасяне ре-формата за наше време.

Задачата на тази книга не се състои въ това, да пред-ставя нови истини относно борбитѣ въ миналитѣ времена, а въ това, да извади наяве факти и принципи, които могатъ да иматъ значение за бѫдещитѣ събития. Разглеждани като часть отъ борбата между силитѣ на свѣтлината и тъмнината, тѣзи доклади на миналото добиватъ ново значение; отъ тѣхъ се отразява свѣтлина, която просвѣтлява бѫдещето и освѣтлява пѫтя на Божиитѣ чада, призвани, подобно на реформаторитѣ отъ миналитѣ вѣкове, да свидетелствуватъ „за Словото Божие и заради свидетелството Исусово“, даже съ рискъ да се лишатъ отъ всичкитѣ си земни блага.

Да разкрие сценитѣ на голѣмата борба между истината и заблуждението; да открие измамитѣ на сатана и срѣд-ствата, чрезъ които ние можемъ успѣшно да му противо-стоимъ; да представи задоволителна развръзка на голѣмата проблема за злото, хвърляйки жива свѣтлина върху произ-хода и края на грѣха, та да се открие ясно справедливостьта и благостьта на Бога въ всичкитѣ Му постѫпки спрямо Неговитѣ създания; най-сетне да отрази ясно свѣтостьта и непромѣнимостьта на божествения законъ,— ето задачата на тази книга. Да бѫдатъ спасени чрезъ нейното влияние души отъ силата на тъмнината, и да „участвуватъ въ наследството на свѣтиите въ свѣтлината“, за прослава на Този, Който ни възлюби, и отдаде Себе си за насъ — е пъкъ искрената молба на автора.

Е. Г. В. [12] [13]

Епизод 1—Разрушението на Йерусалимъ

„Да бѣше и ти узналъ поне въ този твой день, какво служи за твой миръ! Но сега това е скрито отъ очитѣ ти, понеже ще настѫпятъ за тебе дни, и враговетѣ ще тѣ обиколятъ съ окопи, ще тѣ окрѫжатъ, ще те стѣснятъ от-вредъ ще съсипятъ тебе и децата ти въ тебе, и нѣма да останатъ въ тебе камъкъ на камъкъ, понеже ти не узна времето, когато бѣше посетенъ“. (Лука 19 : 42—44.)

Отъ върха на Елеонския хълмъ Исусъ гледаше къмъ Йерусалимъ. Хубава и мирна бѣше сцената, която се раз-стилаше предъ Него. Бѣше време на пасхата, и отъ всички страни чадата на Якова се бѣxa събрали да празднуватъ голѣмия националенъ праздникъ. Всрѣдъ градини, лозя и зелени, усѣяни съ палатки на богомолци склонове, се изди-гаха терасовиднитѣ хълмове, градскитѣ палати и масивнитѣ укрепления на израилската столица. Дъщерята Сионова из-глеждаше да казва въ гордостьта си: „Седя като царица и скръбь нѣма да видя“; тя бѣ толкова хубава и тъй сигурна въ благоволението на Небето, както, когато вѣкове по-рано, царскиятъ пѣвецъ пѣеше: „Прекрасна възвишеность, радость на цѣла земя е планината Сионъ. . . градътъ на великия Царь“. (Пс. 47 : 3.) Откриваше се пъленъ изгледъ на великолепнитѣ храмове здания. Лѫчитѣ на захождащето слънце освѣтляваха снѣжно-бѣлитѣ, мраморни стени и блестѣха отъ златната порта, кула и покривъ. Въ съвършена хубость стоеше тамъ той, гордостьта на юдейския народъ. Кое израилево чадо можеше да гледа сцената безъ чувство на радость и възхищение!

Но съвсемъ други мисли занимаваха Исуса. „Когато се приближи и видѣ града, заплака за него“. (Лука 19:41.) Всрѣдъ общата радость за триумфалното влизане, когато палмови вѣйки се развѣваха, когато отгласа на радостно „осанна“ се повтаряше отъ хълмоветѣ и хиляди гласове обявяваха Исуса за царь, свѣтовниятъ Спаситель бѣ завла-дѣнъ отъ внезапна и тайнствена скръбь. Той, Синътъ Божий, Обещаниятъ Израилевъ, Чиято сила бѣ победила смъртьта и пленила пленъ отъ гроба, плачеше — не отъ обикновена скръбь, но отъ голѣма, неизказана душевна мѫка. Сълзитѣ Му се лѣexa не за Него Самия, макаръ Той добре да знаеше, [14] накѫде води Неговиятъ пѫть. Предъ Него лежеше Гетси-мания, сцената на наближаващата агония. Виждаше се и ов-чата порта, презъ която отъ вѣкове се прекарваха жертвитѣ за колене, която трѣбваше да се отвори и за Него, когато Той трѣбваше да бѫде „като агне, заведено на клане“. (Исая 53 : 7). Не далечъ бѣ Голгота, мѣстото на разпятието. Ужасенъ, дълбокъ мракъ се спущаше върху пѫтя, който Христосъ, отдавайки душата си въ жертва за грѣха, трѣб-ваше скоро да поеме. Но не размишлението за тѣзи сцени го помрачаваше въ този часъ на радость. Не предчувствията за свърхчовѣшката. мѫка опечалиха този несебелюбивъ духъ. Той плачеше за сѫдбата на йерусалимскитѣ хиляди, за слѣпотата и ожесточението на тѣзи, които Той дойде да благослови и спаси.

Историята на повече отъ хилядогодишна Божия спе-циална милость и покровителствена грижа къмъ избрания народъ бѣ открита предъ Исуса. Тука бѣше планината Мория, кѫдето Синътъ на обещанието, доброволната жертва, бѣ свързана на олтара — символъ за жертвата на Божия Синъ. (Бит. 22 : 9.) Тукъ, заветътъ на благословението, славното обещание за Месия, бѣше потвърденъ на бащата на вѣрващитѣ. (Бит. 22:16—18.) Тукъ, издигащитѣ се къмъ небето пламъци отъ жертвата на хармана въ Орна бѣxa отвърнали меча на погубващия ангелъ. (1 Лѣт. 21) — подходящъ символъ на Христовата жертва и ходатайство за виновнитѣ човѣци. Йерусалимъ бѣше почетенъ отъ Бога повече отъ цѣлата земя. Господь бѣ „избралъ Сиона“, Той „благоволи да живѣе въ него“. (Пс. 131 : 13.) Свети пророци, въ продължение на вѣкове, известяваха тукъ своитѣ предупредителни вести. Тукъ, свещеници бѣха размахвали кадилницитѣ си, и облакътъ на тамяна, съ молитвитѣ на богомолцитѣ, се бѣше издигалъ предъ Бога. Тукъ, ежедневно се жертвуваше кръвьта на закланитѣ агнета, която сочеше на Божия Агнецъ. Тукъ Йеова бѣше открилъ Своето присѫтствие на слава надъ престола на благодатьта. Тукъ почиваше основата на тайнствената стълба, по която ангели Божии слизаха и се възкачваха (Бит. 28: 12 ; Йоан. 1 :51), и която откри на свѣта пѫтя за Светая светихъ, Ако израиль като народъ бѣ запазилъ своята вѣрность спрямо небето, Йерусалимъ щѣше вѣчно да стои като избранъ отъ Бога. (Йер. 17 :21—25.) За съжаление, историята на този предпочетенъ народъ бѣше само отстѫпничество и бунтъ. Тѣ бѣха отблъснали небесната благодать, злоупотрѣбили съ привилегиитѣ и небрежили благоприятнитѣ си случаи.

Макаръ израилтянитѣ да „се подиграваха съ пратени-цитѣ отъ Бога и нехаеха за думитѣ Му, гаврѣха се съ про-роцитѣ Му“, (2 Лѣт. 36: 16), Богъ пакъимъ се откриваше, като Господь Богъ човѣколюбивъ, милосърденъ, дълготър- [15] пеливъ, многомилостивъ и истиненъ“ (Изх. 34 : 6). Въпрѣки повтарянитѣ откази, Богъ, поради милостьта си, продължа-ваше да ги умолява. Съ по-голѣма отъ бащина състрадателна любовь къмъ любимо чадо Господь имъ „пращаше Свои посланници още отъ ранно утро, защото съжаляваше Своя народъ и Своето жилище“ (2 Лѣт. 36 : 15). Когато пре-дупреждение, молба и мъмрене не помогнаха, Той имъ из-прати най-скѫпия небесенъ подаръкъ, какво казвамъ! Той имъ даде цѣлото небе въ този едничъкъ подаръкъ!

Самъ Божиятъ Синъ бѣ изпратенъ да преговаря съ непокаяния градъ. Христосъ бѣше Онзи, Който пренесе израиля, като добра лоза, отъ Египетъ въ Ханаанъ. (Пс. 79:9). Неговата рѫка бѣше изгонила народитѣ предъ него. Той бѣ посадилъ лозето си „на връхъ торна рътлина“. Въ съвършената си грижа за него Той го бѣ обградилъ и из-пратилъ слугитѣ Си да го наглеждатъ. „Какво трѣбваше да направя още на лозето Си, — извика Той, — и не Му направихъ?“ Но когато очакваше да принесе добро грозде, то даде диво грозде“ (Ис. 5:1—4). Хранейки все още пламенна надежда за плодородие, Той лично дойде въ лозето Си, за да го спаси отъ опустошение. Неуморно Той го бѣше прекопавалъ, обрѣзвалъ и наглеждалъ. Той бѣ неуморимъ въ старанието си да спаси собственонасаденото Си лозе.

Три години Господарьтъ на свѣтлината и славата вли-заше и излизаше всрѣдъ Своя народъ. Той „обхождаше, пра-вѣше благодеяния и изцѣляваше всичкитѣ насилвани отъ дявола“, лѣкуваше онези, които бѣха съ съкрушени сърдца, освобождаваше пленниците, даваше зрение на слѣпитѣ, правѣше хромия да върви и глухия да чува, очистваше про-каженитѣ, възкресяваше мъртвитѣ и проповѣдваше еванге-лието на беднитѣ. (Деян. 10:38; Лук. 4: 18; Мат. 11:5.) На всички класи безъ разлика се отправяше милостивата покана : «Дойдете при Мене всички отрудени и обременени, и Азъ ще ви успокоя“ (Мат. 11:28).

Макаръ възнаграждаванъ съ зло за доброто, съ умраза за любовьта си (Пс. 108:5) Той непоколебимо продължаваше милостивата Си мисия. Никога не биваха отблъсвани онѣзи, които търсѣха Неговата милость Самъ бездоменъ пѫтникъ, чиято ежедневна сѫдба бѣ позоръ и лишение, Исусъ жи-веѣше, за да служи на нуждающитѣ се, да облекчава скръбьта на човѣчеството, да го склонява да приеме дара на живота. Вълнитѣ на милость, отблъсвани отъ тѣзи упорити сърдца, се връщаха въ единъ по-силенъ потокъ на състра-дателна, неизразима любовь. Но израиль се бѣ отвърналъ отъ своя най-добъръ Приятель и единственъ Помощникъ. Напомнянията на Неговата любовь бѣха презирани, съветитѣ Му небрежени, предупрежденията Му осмивани. [16]

Часътъ на надежда и прощение скоро изтичаше: чашата на Божия дълговъздърѫанъ гнѣвъ се почти изпълваше. Облакътъ, събиралъ се презъ вѣкове на упадъкъ и бунтъ, сега заплашващъ съ беда, се готвѣше да се излѣе надъ единъ виновенъ народъ ; и Единствениятъ, Който можеше да ги избави отъ предстоящата имъ сѫдба, бѣ презиранъ, изтезаванъ, отхвърлянъ, и скоро трѣбваше да бѫде разпнатъ. Когато Христосъ щѣше да увисне на Голготския кръстъ, днитѣ на единъ покровителствуванъ отъ Бога народъ щѣxa да бѫдатъ свършени. Загубата дори само на една душа е нещастие, което надминава печалбитѣ и съкровищата на цѣлъ единъ свѣтъ. А когато Исусъ гледаше Йерусалимъ, сѫдбата на цѣлъ единъ градъ, на цѣлъ народъ бѣше предъ Него. този градъ, този народъ, които нѣкога бѣха избрани Божии, Божие особено съкровище.

Пророци сѫ плакали за упадъка на израиля и за ужас-нитѣ опустошения, които поради грѣховете имъ сѫ ги по-сещавали. Йеремия желаеше очитѣ му да бѫдѣха изворъ на сълзи, та да може да плаче день и нощь за убититѣ отъ дъщерята на неговия народъ, за откараното въ пленъ Божие стадо. (Йер. 9:1; 13:17.) Каква, тогава, бѣше скръбьта на Онзи, Чийто пророчески погледъ обхващаше не години, а вѣкове ! Той видѣ ангела на смъртьта съ издигнатъ мечъ противъ града, който тъй дълго е билъ жилище на Йеова. Отъ върха на Елеонския хълмъ, самото мѣсто, което по-късно бѣ завладено отъ Титъ и неговата армия, Той гледаше презъ равнината светитѣ дворове и зали съ колони, и съ премрежени отъ сълзи очи Той видѣ ужасна переспектива: стенитѣ заобиколени отъ чужди войски. Той чу тропота на армиитѣ, събиращи се за война; чу гласовете на майкитѣ и пищящитѣ за хлѣбъ деца въ обсадения градъ. Той видѣ въ пламъци светия храмъ, неговитѣ палати, неговитѣ кули, скоро следъ това преобърнати въ димящи развалини.

Гледайки презъ вѣковетѣ, Той видѣ народа на завета разпръснатъ изъ разнитѣ страни, като развалини отъ корабъ на пустъ брѣгъ. Въ временното отмъщение, което на-ближаваше да се излѣе надъ израилевитѣ чада, Той видѣ първата капка отъ тази чаша на гнѣвъ, която при последния сѫдъ трѣбваше да се излѣе до дъно. Божествено съжаление, състрадателна любовь, намѣриха изразъ въ пълнитѣ съ печаль думи : „Йерусалиме, Йрусалиме, които избивашъ пророцитѣ и съ камъни убивашъ пратенитѣ при тебе ! Колко пѫти съмъ искалъ да събера чадата ти, както кокошка събира пилцитѣ подъ крилетѣ си, и не рачихте!“ (Мат. 23 : 37.) О, ти, народе предпочетенъ предъ всѣки другъ, да бѣше позналъ времето на посещението си и нѣщата, които сѫ за мира ти ! Азъ задържахъ ангела на наказание- [17] то. Азъ те приканвахъ къмъ покаяние, но напраздно ! Не само слуги, пратеници и пророци отблъсна и отхвърли ти, но и Светия Израилевъ, твоя Спаситель. Яко бѫдешъ раз-рушенъ, ти самъ си виновенъ. „Не искате да дойдете при Мене, за да имате животъ!“ (Йоан. 5:40.)

Въ Иерусалимъ Христосъ видѣ символъ на ожесточения въ невѣрие и бунтъ, бързащъ къмъ отмъстителнитѣ Божии сѫдби свѣтъ. Скърбитѣ на единъ падналъ родъ подтискаха душата Му и изтръгнаха отъ устата Му чрезмѣрно горчивъ викъ. Той видѣ историята на грѣха и на човѣшкото страдание, написана съ сълзи и кръвь. Сърдцето му се по-кърти отъ жаль за злочестинитѣ и страданията на земята ; Той желаеше да облекчи всичкитѣ. Но какъ да се спре вълната на човѣшката беда ? Малцина биха потърсили единствения източникъ на помощь. Той бѣ готовъ да отдаде душата си на смърть, за да имъ даде спасение ; но малцина биха дошли при Него, за да иматъ животъ вѣченъ.

Величието на небето плаче! Синътъ на безкрайния Богъ смутенъ духомъ, изнемогващъ отъ мѫка ! Тази сцена, която изпълни цѣлото небе съ очудване, ни открива чрезмѣрно голѣмата грѣховность на грѣха ; тя ни показва, каква трудна задача е дори за Божественото Всемогѫщество, да спаси виновния отъ следствието на престѫпването Божия законъ. Прекарвайки предъ очи миналитѣ вѣкове дори до последната генерация, Исусъ виждаше свѣта забърканъ въ измама, подобна на онази, която причини разрушението на Йерусалимъ. Голѣмиятъ грѣхъ на юдеитѣ бѣше отхвърлянето на Христа; голѣмиятъ грѣхъ на християнския свѣтъ ще бѫде отхвърлянето на Божия законъ, основата на Неговото управление въ небето и на земята. Заповѣдитѣ на Йеова щеха да бѫдатъ презирани и отхвърлени ; милиони роби на грѣxa и на сатана, обречени да претърпятъ втората смърть, ще отказватъ да слушатъ думитѣ на истината въ деня на своето посещение. Ужасно заслѣпение ! Ужасно безумие !

Два дена преди пасхата, следъ като бѣше порицалъ лицемѣрието на фарисеитѣ, Исусъ, излизайки отъ храма за последенъ пѫть, се оттегли наново съ Своитѣ ученици върху Елеонската планина. Седналъ съ тѣхъ на тревистия склонъ, който се издигаше надъ града, Той още единъ пѫть се отдаде на съзерцание неговитѣ стени, кули и палати. Още единъ пѫть виждаше Той храма въ ослѣпителния му блѣсъкъ, диадема на красота, коронясваща светата планина.

Преди хиляда години псалмистътъ възхваляваше Бо-жието благоволение къмъ израиля, правейки Неговия светъ домъ свое жилище: „Въ Салимъ бѣше Неговото жилище, и Неговото пребивание — на Сионъ“. (Пс. 75 : 3.) Той избра колѣното Юдино, Сионъ планина, която възлюби. И уреди [18] като небето Своето светилище“. (Пс. 77:68.69). Първиятъ храмъ е билъ построенъ презъ най-цвѣтущия периодъ отъ израилевата история. Давидъ бѣше събралъ грамадни съкро-вища за тази цель. Богъ бѣше далъ плановетѣ (1 Лѣт. 28 : 12—19.); Соломонъ, най-мѫдриятъ отъ царетѣ на израиля, доизкара дѣлото. Този храмъ бѣшe най-великолепното здание, което свѣтътъ нѣкога е видѣлъ. Но, говорейки за втория храмъ, Богъ чрезъ пророкъ Агей бѣ направилъ следната декларация : „Славата на тоя последенъ храмъ ще бѫде поголѣма, отколкото на предишния; ще потресе всичкитѣ народи, — и ще дойде Желаниятъ отъ всички народи ; ще изпълня тоя домъ съ слава, казва Господь Саваотъ“ .(Агей 2 : 9. 7.)

Разрушенъ отъ Навуходоносора, Соломоновиятъ храмъ бѣше възстановенъ около 500 години преди Исуса Христа. Това бѣше следъ едно робство, което трая около единъ чо-вѣшки животъ. Народътъ бѣше влѣзълъ въ ограбена и почти опустошена страна. Старцитѣ, които бѣха видѣли славата на Соломоновия храмъ, като гледаха поставянето основитѣ на втория храмъ, плачеха, задето той трѣбваше да бѫде много по-доленъ отъ първия. Чувството, което сега владѣеше, е изразително описано отъ пророка: „Кой остана между васъ, който е видѣлъ тоя домъ въ предишната му слава и какъвъ го вие виждате сега ? Не е ли той въ вашитѣ очи като да е нищо?“ (Агей 2:3, Езра 3:12) Тогава бѣ дадено обещанието, че славата на втория храмъ ще бѫде по-голѣма отъ тая на първия.

Но вториятъ храмъ не се равняваше съ първия по ве-ликолепие ; нито бѣше осветенъ чрезъ сѫщитѣ видими знаци на Божествено присѫтствие, които бѣxa свойствени на първия храмъ; не се проявяваше свръхествена сила, за да отбележи освещението му. Никакъвъ облакъ на слава не се виждаше да изпълва новосъградената скини. Никакъвъ огънь отъ небето не падаше, за да изгори жертвата на олтаря. Славата Божия не почиваше вече между херувима и Светая светихъ: ковчегътъ, престолътъ на благодатьта и плочитѣ на свидетелството не се намираха вѫтре. Никакъвъ гласъ не отговаряше отъ небето, за да извести на запитващия свещеникъ волята на Йеова. Презъ течение на вѣковетѣ юдеитѣ напраздно се стараеха да разбератъ, доколко се бѣше изпълнило обещанието на Бога, дадено чрезъ пророкъ Агей. Гордость и невѣрие заслѣпиха умоветѣ имъ за вѣрното значение на пророческитѣ думи. Вториятъ храмъ бѣ почетенъ не съ облакъ на Господнята слава, но съ живото присѫтствие на Онзи, въ Когото тѣлесно пребиваваше пълнотата на Божеството — Който Самъ бѣше Богъ, откритъ въ плъть. „Желаниятъ отъ всички народи“ наистина бѣше дошелъ въ Своя храмъ, когато мѫ- [19] жътъ отъ Назаретъ учеше и лѣкуваше въ светитѣ дворове. Съ присѫтствието на Христа и само съ това присѫтствие вториятъ храмъ превъзхождаше първия по слава. Но израиль бѣ отблъсналъ предложения му отъ небето даръ. И когато смирениятъ Учитель прекрачи, излизайки си, прага на златната му порта, славата завинаги се оттегли отъ храма. Изпълниха се вече думитѣ на Спасителя: „Ето, оставя се вамъ домътъ ви пустъ.“ (Мат. 23 : 38). Ученицитѣ бѣха очудени и удивени отъ Христовото предсказание. Тѣ ожи-даха да разбератъ по-добре значението на Неговитѣ думи, отнасящи се за разрушението на храма. Богатство, трудъ и архитектурно изкуство, презъ повече отъ 40 години, щедро се изразходваха за увеличение неговото великолепие. Иродъ Велики бѣше пропилялъ по него римски богатства и юдейски съкровища, а и свѣтовниятъ императоръ го бѣше обогатилъ съ своитѣ подаръци. Масивни блокове отъ бѣлъ мряморъ, съ почти баснословни размѣри, изпратени отъ Римъ за тази цель, образуваха часть отъ неговата направа. Къмъ тѣхъ обърнаха ученицитѣ вниманието на Исуса, казвайки: „Учителю, погледни, какви камъни и какви здания!“ (Марко 13 : 1).

На тѣзи думи Исусъ даде тържествения и поразителенъ отговоръ: „Истина ви казвамъ: нѣма да остане тукъ камъкъ на камъкъ, който да не бѫде сринатъ“. (Мат. 24 : 2).

Съ разрушението на Йерусалимъ ученицитѣ свързваха събитията на личното Христово идване въ временна слава, за да завземе трона на всесвѣтското царство, да накаже коравосърдечнитѣ юдеи и да освободи народа отъ римското иго. Господь имъ бѣше казалъ, че ще дойде втори пѫть. Сега, при споменаване сѫдбитѣ на Иерусалимъ, тѣхнитѣ умове се обърнаха къмъ това идване; и когато се събраха около Спасителя на Елеонския хълмъ, тѣ попитаха: „Кога ще бѫде това, и какъвъ ще е белегътъ за Твоето пришествие и за свършека на свѣта?“ (Мат. 24:3.)

Бѫдещето милостиво бѣ закрито за ученицитѣ. Ако тѣ въ това време напълно разбираха двата ужасни факта,—стра-данията и смъртьта на Изкупителя и разрушението на тѣхния градъ и храмъ, тѣ щѣха да обезумѣятъ отъ ужасъ. Христосъ имъ представи единъ очеркъ на важнитѣ събития, които ще се случатъ преди края. Думитѣ Му тогава не бѣха напълно разбрани; но тѣхното значение трѣбваше да се разкрие, когато Неговиятъ народъ щѣше да се нуждае отъ наставленията, дадени въ тѣхъ. Пророчеството, което Той изрече, имаше двойно значение : като предвещаваше разрушението на Йерусалимъ, то предричаше и ужаситѣ на последния великъ день.

Исусъ обяви на слушащитѣ ученици сѫдбитѣ, които щѣха да постигнатъ вероотстѫпническия израиль, и специал- [20] но наказанията, които ще ги връхлетятъ поради отхвърлянето и разпятието на Месия. Непогрѣшими знамения ще предшествуватъ страшния край. Всѣващиятъ ужасъ часъ щѣше да дойде внезапно и бързо. И Спасительтъ предупреди последователите си: „И тъй, кога видите да стои на свето мѣсто мерзостьта на запустението, за която е казано чрезъ пророкъ Даниила (който чете, нека разбира), тогава ония, които се намиратъ въ Юдея, да бѣгатъ въ планинитѣ“. (Мат. 24:15—16 ; Лука 21:20.) Когато идолопоклонническитѣ знамена на римлянитѣ бѫдѣха издигнати на светата земя, която се простираше нѣколко стотинъ метра извънъ стенитѣ на Йерусалимъ, тогава Христовитѣ последователи трѣбваше да се спасяватъ съ бѣгство. Когато видеха предупредителния знакъ, тѣзи, които искаха да се спасятъ, не трѣбваше да се бавятъ. По цѣла Юдея, както и въ Йерусалимъ, сигналътъ за бѣгство трѣбваше незабавно да бѫде последванъ. Този, който се случеше на покрива, не трѣбваше да слиза долу въ кѫщата си, дори за да спаси най-ценнитѣ си съкровища. Тѣзи, които работѣха на полето или лозята, не трѣбваше да се бавятъ, да се връщатъ и взематъ горната си дреха, която сѫ сложили настрана, докато сѫ работѣли въ горещината на деня. Тѣзи, които искаха да избѣгнатъ общото унищожение, не трѣбваше да губятъ нито една минута.

При царуването на Ирода, Йерусалимъ не само бѣше много разхубавенъ, но съ съграждането на кули, стени и укрепления, прибавени къмъ естествената сигурность на мѣстоположението му, той бѣ превърнатъ на видимо недостѫпенъ. Онзи, който по онова време би публично предрекълъ неговото разрушение, щѣше да бѫде нареченъ умопобърканъ алармистъ, както Ной на времето си. Но Христосъ бѣше казалъ: „Небе и земя ще премине, ала думитѣ Ми нѣма да преминатъ“. (Мат. 24:35.)

Присѫдата бѣше произнесена противъ Йерусалимъ по-ради неговитѣ грѣхове, и неговото упорито невѣрие осигури сѫдбата му.

Господь бѣше обявилъ чрезъ пророкъ Михей: „Слу-шайте, прочее, главатари на дома Якововъ и князе на дома Израилевъ, вие, които се гнусите отъ правосѫдие и които изкривявате всичко право, които градите Сионъ съ кръвь, и Йерасулимъ — съ неправда ! Главатаритѣ му сѫдятъ за подаръци, свещеницитѣ му учатъ за плата, пророцитѣ му предсказватъ за пари, а пъкъ се осланятъ на Господа, думайки: Нали Господъ е помежду ни? Беда не ще ни по-стигне!“ (Мих. 3:911.)

Тѣзи думи вѣрно описватъ покваренитѣ и самодоволни жители на Йерусалимъ. Докато претендираха, че пазятъ строго предписанията на Божия законъ, тѣ престѫпваха [21] всичкитѣ Му принципи. Тѣ мразѣха Христа, чиято чистота и светость откриваше тѣхната неправда, и Го обвиняваха, че Той е причина на всички нещастия, които бѣxa ги сполетѣли вследствие тѣхнитѣ грѣхове. Макаръ да знаеха, че Той е безгрѣшенъ, тѣ заявиха, че Неговата смърть е необходима за сигурностьта на народа. „Ако Го оставимъ тъй, — казваха юдейскитѣ водители, — всички ще повѣрватъ въ Него. — и ще дойдатъ римляни, та ще ни разорятъ и страната, и народа“. Ако Христосъ бѫде пожертвуванъ, тѣ още еднажъ ще могатъ да станатъ силенъ, обединенъ народъ. Тъй разсѫждаваха тѣ и се съгласиха съ решението на първосвещеника, че е по-добре да умре единъ човѣкъ, от-колкото да загине цѣлъ народъ. (Йоан. 11 : 48. 50.)

Така юдейскитѣ водители съграждаха „Сионъ съ кръвь, и Йерусалимъ — съ неправда.“ И сега, такава бѣше тѣxната собствена справедливость, че въ момента, когато под-хвърлиха на смърть Спасителя, защото Той сочеше грѣхо-ветѣ имъ, тѣ преценяваха своята собствена правда като по-кровителствувана отъ небето и разчитаха, че Богъ ще ги освободи отъ тѣхнитѣ неприятели. „Затова. — продължава пророкътъ, — Сионъ ще бѫде разоранъ като нива, и Йе-русалимъ ще стане купище развалини, и планината на тоя домъ ще бѫде гориста могила“. (Мих. 3: 12.)

Приблизително още 40 години, следъ като Христосъ обяви сѫдбата на Йерусалимъ, Господь отлагаше Своята присѫда надъ града и народа. Чудно бѣше дълготърпението на Господа спрямо небрежителитѣ на Неговото евангелие и убийцитѣ на Неговия Синъ. Притчата за неплодното дърво представаше Божиитѣ постѫпки съ юдейския народъ. Из-дадена бѣше заповѣдьта : „Отсѣчи я, защо само да изтощава земята ?“ (Лука 13 : 7.) Но божественото състрадание още я щадѣше. Много бѣxa между юдеитѣ ония, които нѣмаха понятие за характера и дѣлото на Спасителя. Децата нѣмаха случай да приематъ свѣтлината, която тѣхнитѣ родители презрѣха, и Спасительтъ желаеше да даде и на тѣхъ свѣтлината си. Той желаеше да имъ даде случай да видятъ изпълненията на пророчествата не само въ раждането и живота на Христа, но сѫщо и въ Неговата смърть и въ възкресението Му. Децата не бѣxa осѫдени поради гpѣxa на тѣхнитѣ родители, но когато, въпрѣки познанието на свѣтлината, която бѣ дадена на тѣхнитѣ родители, тѣ отхвърлиха и допълнителната такава, дадена специално за тѣхъ, тѣ станаха съучастници на сѫщитѣ грѣхове и допъл-ниха мѣрката на тѣхнитѣ беззакония.

Дълготърпението на Господа спрямо Йерусалимъ само затвърди юдеитѣ въ тѣхната упорита неразкаяность. Въ своята умраза и жестокость спрямо Исусовитѣ ученици тѣ отхвърлиха последното предложение на милость. Богъ вдигна [22] своята защита ; Той престана да ограничава мощьта на са-тана и на неговитѣ ангели и народътъ бѣ оставенъ въ рѫцетѣ на водителя, когото си бѣше избралъ. Тѣхнитѣ деца презрѣха Христовата благодать, която би ги направила въ състояние да побеждаватъ лошитѣ си инстинкти, а сега тѣзи последнитѣ ги победиха. Сатана възбуди най-свирепитѣ и низки страсти на душата. Човѣцитѣ не разсѫждаваха повече; тѣ бѣха обезумели, бѣха управлявани отъ алчность и слѣпа ярость. Станаха сатанински въ своята жестокость. Въ семейството, както и въ народа, въ висшитѣ класи, както и въ простолюдието — навсѣкѫде владѣеше подозрение, злоба, ненависть, несъгласие, убийства. Нѣмаше сигурность никѫде. Приятели и близки се измамваха едни други. Родители убиваха децата си, и деца убиваха родителитѣ си. Управницитѣ на народа нѣмаха сила да владеятъ себе си. Тѣхнитѣ страсти ги правѣха тирани. Евреитѣ бѣха приели фалшиво свидетелство, за да обвинятъ невинния Божий Синъ. Фалшиви обвинения сега направиха несигуренъ тѣхния собственъ животъ. Чрезъ дѣлата си тѣ отдавна казваха: „Отстранете отъ очитѣ ни Светия Израилевъ!“ (Ис. 30: 11.) Тѣхното желание бѣше изпълнено. Страхътъ отъ Бога не ги безпокоеше вече, и сатана, господарь на политически и религиозни сили, бѣше начело на народа.

Водителитѣ на противнитѣ страни понѣкога се съеди-няваха, за да ограбватъ и измѫчватъ своитѣ нещастни жер-тви, после се нахвърляха едни върху други и безмилостно сеизбивиха. Дори светостьта на храма не можеше да удържи ужасната имъ свирепость. Богомолцитѣ бѣха убивани предъ олтара и светилището биваше осквернявано съ тѣлата на убититѣ. Въ слѣпотата си и въ богохулствена надмѣнность подстрекателитѣ на това пъклено дѣло публично обявяваха, че тѣ не се боятъ, че Йерусалимъ ще бѫде разрушенъ, защото той е Божий собственъ градъ. За да утвърдятъ силата си повече, тѣ подкупваха фалшиви пророци, които да известяватъ въ сѫщото време, когато римскитѣ легиони вече обсаждаха храма, че хората трѣбва да чакатъ избавление отъ Господа. До последния моментъ множествата твърдо вѣрваха, че Всевишниятъ ще се застѫпи, за да срази про-тивницитѣ. Но израилъ бѣ отблъсналъ божественото покро-вителство и сега нѣмаше никаква защита. Нещастенъ Йерусалимъ! Разпокѫсанъ отъ вѫтрешни раздори, улицитѣ му обагрени отъ кръвьта на децата му, избиващи се едни други, докато чужди войски съсипваха укрепленията и уни-щожаваха войницитѣ му.

Всички предсказания на Христа за разрушението на Йерусалимъ се изпълваха буквално. Юдеитѣ изпитаха исти-ностьта на предупредителнитѣ Му думи : „Съ каквато мѣрка мѣрите, съ такава ще ви се отмѣри“. (Мат. 7:2.) [23]

Ставаха знамения и чудеса, предричащи бедствие и гибель. Въ полунощь неестествена свѣтлина просвѣтна надъ храма и олтара. При залѣзъ слънце въ облацитѣ се изобразиха военни колесници и войници, готвещи се за бой. Служащитѣ нощемъ въ храма свещеници бѣха ужасени отъ тайнствени знаци. Земята треперѣше и множество тайнствени гласове се чуваха да казватъ: „Да се махнемъ отъ тукъ!“ Голѣмата източна врата, която бѣ тъй тежка, че съ мѫка можеха да я затворятъ 20 мѫже, и която бѣ защитена съ огромни железни прѫтове, закрепени дълбоко въ солидния камененъ прагъ, въ полунощь се отвори сама. (Milman, „History of the Jews“, book 13.)

Въ продължение на седемь години единъ мѫжъ из-вестяваше по улицитѣ на Йерусалимъ нещастията, които ще постигнатъ града. День и нощь той пѣеше: „Гласъ отъ изтокъ ! Гласъ отъ западъ! Гласъ отъ четиритѣ краища! Гласъ противъ Йерусалимъ и противъ храма ! Гласъ противъ младоженецъ и невѣста! Гласъ противъ цѣлия народъ!“ Това странно сѫщество бѣ хвърлено въ затворъ и бито съ камъни, но никакъвъ стонъ не се изтръгна отъ неговитѣ устни. На оскърбленията и мѫченията, той отговаряше само: „Горко, горко на Йерусалимъ! Горко, горко на неговитѣ жители!“ Той не престана съ своитѣ предупреждения, освенъ когато бѣше убитъ въ обсадата, която бѣше предрекълъ.

Никой християнинъ не загина подъ развалинитѣ на Йерусалимъ. Ученицитѣ бѣха предупредени и всички, които вѣрваха, очакваха обещания знакъ. „Кога видите Йерусалимъ обсаденъ отъ войски,—бѣше казалъ Исусъ,—тогава знайте, че е наближило запустяването му; тогава ония, които се намиратъ въ Юдея, да бѣгатъ въ планинитѣ, и които сѫ въ града, да излѣзатъ изъ него, а които сѫ въ околностите, да не влизатъ въ него“. (Лука 21: 20,21.) Римлянитѣ подъ води-телството на Цестий, бѣха обсадили града. Неочаквано, когато всичко изглеждаше благоприятно за една бърза атака, тѣ дигнаха обсадата. Обсаденитѣ, изгубили надежда за успѣ-шна отбрана, бѣха вече готови да се предадатъ, когато рим-скиятъ генералъ оттегли своитѣ войски, безъ видимо ни най-малко основание за това. Богъ. въ своята милость, на-правляваше събитията за доброто на Своя народъ. Обе-щаниятъ знакъ се яви, и на чакащитѣ християни бѣше даденъ случай. Сега се представяше благоприятенъ моментъ за всички, които искаха да последватъ предупреждението на Спасителя. Събитията бѣха рѫководени така, че нито юдеитѣ, нито римлянитѣ не препятствуваха на бѣгството на християнитѣ. При отстѫплението на Цестий юдеитѣ, спущащи се отъ Йерусалимъ, гонѣха отстѫпаващата войска; и докато дветѣ войски бѣха заети, християнитѣ имаха слу- [24] чай да напуснатъ града. Въ това време страната бѣ очистена и отъ врагове, които можеха да се опитатъ да ги спратъ. Въ времето на обсадата евреитѣ бѣха събрани въ Йерусалимъ, за да празднуватъ празника на шатритѣ и така християнитѣ по цѣлата страна имаха възможность да се избавятъ спокойно. Безъ да се бавятъ тѣ избягаха до едно сигурно мѣсто — града Пелла, въ страната Перея, оттатъкъ Йорданъ

Юдейскитѣ войски, гонейки Цестия и неговата армия, се нахвърлиха върху тѣхния ариергардъ съ такава свирепость, като да ги заплашваха съ пълно унищожение. Съ голѣма мѫка римлянитѣ успѣха да се оттеглятъ. Юдеитѣ се избавиха почти безъ щета и се върнаха триумфално въ Йерусалимъ, натоварени съ плячка. Но този видимъ успѣхъ имъ донесе само зло. Той ги окуражи въ духъ на упорита съпротива спрямо римлянитѣ и скоро донесе неизразимо нещастие надъ обречения на гибель градъ.

Ужасни бѣха бедствията, които връхлетѣха Иеруса-лимъ, когато Титъ поднови обсадата. Градътъ бѣ обсаденъ по времето на пасхата, когато милиони юдеи се бѣха съ-брали отвѫтре стѣнитѣ му. Тѣхнитѣ запаси отъ провизии, които, ако бѣха грижливо запазени, биха продоволствували жителитѣ съ години, бѣха вече унищожени отъ ревностьта и отмъщението на борящитѣ се страни, и наскоро жителитѣ се намѣриха предъ голѣмъ гладъ. Една мѣрка жито се про-даваше за единъ талантъ. Толкова голѣми бѣха мѫкитѣ на глада, че хората гризѣха кожата на пояситѣ, сандалитѣ и покривкитѣ на щитоветѣ си. Мнозина излизаха нощемъ да събиратъ диви растения, които растѣха извънъ градскитѣ стени, макаръ много отъ тѣхъ да биваха залавяни и убивани при жестоки мѫки ; а често пѫти на тѣзи пъкъ, които се връщаха безопасно, се ограбваше онова, което тѣ бѣха събрали при такава голѣма опасность. Силнитѣ налагаха най-безчовѣчни мѫки, за да отнематъ последнитѣ запаси на изнемогващитѣ, които тѣ едва сѫ могли да укриятъ. Тѣзи жестокости не рѣдко се извършваха отъ добре охранени хора, които желаеха просто да си струпатъ резерви за въ бѫдеще.

Хиляди загинаха отъ гладъ и чума. Естественитѣ връзки изглеждаха да сѫ разрушени. Мѫже ограбваха женитѣ си и жени мѫжетѣ си. Виждаха се деца, които грабѣха храната отъ устата на остарѣлитѣ си родители. Въпросътъ на пророка : „Ще забрави ли жена кърмачето си ?“ (Ис. 49 : 15) получи отговоръ отвѫтре стенитѣ на този обреченъ на гибель градъ : „Дори жени мекосърдни варѣха съ рѫце децата си, за да имъ бѫдатъ храна, когато гинѣше дъщерята на Моя народъ“. (Пл. Йер. 4 : 10.) Отново се изпълни предупредителното пророчество, дадено преди [25] четиринадесеть столѣтия : „Жена изтънчена и изнѣжена между васъ, която отъ разкошъ и изнѣженость никога съ нога не е стѫпала на земята, съ безжалостно око ще гледа на обичния си мѫжъ, на сина си, дъщеря си . .. и децата, които би родила ; защото, при оскѫдата на всичко, тя ще ги яде тайно, въ обсадата и стѣснението, въ което ще те стѣсни врагътъ ти въ твоите градове“. (Втор. 28 : 56. 57.)

Римскитѣ водители искаха да всѣятъ паника между юдеитѣ и така да ги принудятъ да се предадатъ. Пленницитѣ, които се противопоставяха, когато ги пленяваха, биваха бичувани, мѫчени и разпъвани предъ градската стена. Ежедневно биваха убивани по този начинъ стотици, и ужас-ното дѣло продължаваше, докато по протежение на Йоса-фатовия долъ и Голгота се издигнаха толкова много кръ-стове, че човѣкъ едва можеше да се движи между тѣхъ. Тъй ужасно се изпълни страшната клетва, изговорена предъ сѫдебния престолъ на Пилата : „Кръвьта Му нека бѫде върху насъ и върху чадата ни !“ (Мат. 27: 25.)

Титъ бѣше готовъ да тури край на страшната сцена и така щѣше да запази Йерусалимъ отъ пълната мѣрка на неговата присѫда. Той бѣ изпълненъ съ ужасъ, когато видѣ тѣлата на умрѣлитѣ, лежащи на купища въ равнинитѣ. Оча-рованъ при вида на храма, който той гледаше отъ върха на Елеонския хълмъ, той издаде заповѣдь, да не бѫде докоснатъ нито камъкъ отъ него. Преди да предприеме завладяването на тази крепость, той отправи сериозна молба къмъ юдейскитѣ водители, да не го принуждаватъ да оскверни съ кръвь светото мѣсто и обеща, че никой римски войникъ не ще оскверни светостьта на храма, ако тѣ биха се съгласили сами да пренесатъ борбата другаде. Самъ Флавий Иосифъ, тѣхенъ съотечественикъ, ги моли съ най-красноречивъ апелъ да се предадатъ, за да спасятъ себе си, града и мѣстото на богуслужението си. Но, на тѣзи думи се отговори съ горчиви проклятия. Съ стрели обсипаха тѣ последния си човѣшки ходатай, който стоеше предъ тѣхъ, за да ги моли. Юдеитѣ бѣха отхвърлили умоленията на Сина Божий ; и сега разискванията и молбитѣ само ги правѣха по-упорити, за да се съпротивляватъ до край. Напразно бѣха усилията на Титъ да спаси храма. Единъ повеликъ отъ него бѣше обявилъ, че тамъ не щѣше да остане камъкъ върху камъкъ.

Слѣпото упорство на юдейскитѣ водители и отврати-телнитѣ злодеяния, които се извършваха въ обсадения градъ, предизвикаха у римлянитѣ ужасъ и възмущение. Най-сетне Титъ реши да превземе храма чрезъ щурмъ. Той заповѣда, обаче, ако е възможно, храмътъ да не се разрушава. Но не-говитѣ заповѣди не бѣха зачетени. Една вечерь, току що той се бѣ оттеглилъ въ своята палатка, евреитѣ излѣзоха [26] отъ храма, за да атакуватъ римлянитѣ. Въ разгара на боя, единъ войникъ хвърли презъ единъ отворъ пламтящъ факелъ въ предверието. и веднага кедровитѣ зали, които зао-бикаляха храма, пламнаха. Пристигайки на мѣстото заедно съ легионеритѣ, Титъ даде заповѣдь да угасятъ огъня. На думитѣ му, обаче, не бѣ обърнато внимание. Въ яростьта си войницитѣ хвърляха пламтящи факли въ стаитѣ, при-съединени къмъ храма, а съ мечоветѣ си убиваха множества-та, които бѣха намѣрили убѣжище тамъ. Кръвь като рѣка течеше надолу по стълбитѣ на храма. Хиляди отъ юдеитѣ загинаха. Шумътъ на битката се заглушаваше отъ гласове, които викаха: „Ишабодъ!“, което ще рече: славата се отдръпна.

„Титъ видѣ, че е невъзможно да спре яростьта на вой-ницитѣ ; той влѣзе съ офицеритѣ си въ вѫтрешностьта на свещената сграда, великолепието на която ги смая ; докато пламъцитѣ не бѣха стигнали до светилището, той направи последното усилие да я спаси. Излизайки вънъ, той отново увещаваше войницитѣ да спратъ растежа на пожара. Стотникътъ Либералий искаше да наложи покорность чрезъ своя щабъ. Но дори респектътъ предъ императора отстѫпи предъ яростната вражда къмъ юдеитѣ, предъ свирепата възбуда за борба и предъ ненаситната алчность за плячка. Войницитѣ виждаха всѣко нѣщо около себе си да сияе отъ злато и си въобразяваха, че въ светилището трѣбваше да се намиратъ скрити неизброими съкровища. Безъ да бѫде виденъ, единъ войникъ хвърли пламтящъ факелъ въ вѫтрешностьта; и следъ една минута всичко бѣ въ огънь. Заслепѣни отъ димъ и пламъци, офицеритѣ бѣха принудени да се оттеглятъ и да напуснатъ славното здание, предоставяйки го на сѫдбата му. Това бѣше ужасно зрелище за римлянитѣ, а колко повече пъкъ за юдеитѣ! Цѣлиятъ връхъ на хълма, който стърчеше надъ града, блестѣше като вулканъ. Едно следъ друго зданията се срутваха и изчезваха въ огнената бездна. Кедровитѣ покриви приличаха на море отъ пламъци ; позлатенитѣ кули свѣтѣха като блестящи огнени езици ; кулитѣ надъ вратитѣ издигаха високи стълбове отъ пламъци и пушекъ. Съседнитѣ хълмове бѣха освѣтлени; тъмни групи хора се виждаха да наблюдаватъ съ ужасенъ страхъ растежа на разрушението. Върху стенитѣ и височинитѣ на по-горния градъ се притискаха лице до лице, нѣкои поблѣднѣли отъ страшно отчаяние, други намръщени отъ безсилно отмъщение. Виковетѣ на римскитѣ войници, бѣгащи насамъ-нататъкъ и стоноветѣ на бунтовницитѣ, които умираха въ пламъцитѣ, се смѣсваха съ шума на пожара и гърмежа на падащитѣ греди. Ехото въ планината повтаряше писъцитѣ на народа, струпанъ по височинитѣ. Цѣлото продължение по стенитѣ ехтѣше отъ писъци и ридания; мѫже, изнемощѣли отъ гладъ, умираха, и, събирайки всичкитѣ си останали сили, издаваха викъ на страхъ и безутешность. [27]

„Клането вѫтре бѣше много по-ужасно, отколкото зре-лището отвънъ. Мѫже и жени, старци и млади, бунтовници и свещеници, съпротивляващи се и молящи се за милость, бѣха съсичани въ безразборна сѣчъ. Числото на убититѣ надминаваше това на убийцитѣ. Легионеритѣ трѣбваше да се катерятъ надъ купища трупове, за да продължатъ изтрѣ-бителното дѣло“. (Milman, „History of the Jews“, book 16.)

Скоро следъ разрушението на храма цѣлиятъ градъ пад-на въ рѫцете на римлянитѣ. Водителитѣ на юдеитѣ напус-наха непревземаемитѣ кули, и Титъ ги намѣри пусти. Той гледаше на тѣхъ съ очудване и си обясняваше, че Господь ги е предалъ въ рѫцете му, защото никакви машини, колкото и силни да сѫ, не можеха да преодѣлятъ огромните укрепления. Както градътъ, така и храмътъ бѣха сринати до основи, и земята, на която стоеше светиятъ домъ, бѣ „ра-зорана като нива“ (Иер. 26:18). Въ обсадата и сѣчьта, която последва, умрѣxa повече отъ единъ милионъ хора; оста-налитѣ живи бѣха откарани въ пленъ, продадени като роби, завлѣчени въ Римъ, за да украсятъ триумфа на победителя, хвърляни на диви звѣрове въ амфитеатритѣ, или пъкъ разпръснати като бездомни скитници по цѣлата земя.

Юдеитѣ сами бѣxa изковали оковитѣ си; сами бѣха напълнили чашата на отмъщението си. Въ съвършеното уни-щожение, което ги сполетѣ като народъ, и въ всички бед-ствия, които ги следваха въ тѣхното разпръскване, тѣ женѣха само онова, което бѣха посѣли съ собствени рѫце, Пророкътъ казва: „Ти погуби себе си, Израилю,“ ; „защото ти падна поради нечестието си“. (Осия 13:9; 14:2.) Тѣхнитѣ страдания често пѫти се представятъ като наказание, което ги е постигнало чрезъ заповѣдь направо отъ Бога. По та-къвъначинъ великиятъ измамникъ се опитва да прикрие дѣ-лото си. Чрезъ упорито отхвърляне божествената любовь и милость, юдеитѣ направиха, щото Божието покровителство да бѫде отдръпнато отъ тѣхъ, и на сатана бѣ позволено да ги владѣе съобразно волята си. Ужаснитѣ жестокости, изпълнили се въ разрушението на Йерусалимъ, сѫ едно до-казателство за отмъстителната сила на сатана върху тѣзи, които се подчиняватъ на неговото рѫководство.

Ние не можемъ да оценимъ, колко много дължимъ на Христа за мира и покровителството, на които се радваме. Обуздателната сила на Господа е, която не допуска човѣ-чеството да мине напълно подъ владичеството на сатана. Непокорнитѣ и неблагодарнитѣ иматъ голѣма причина да благодарятъ за Божията милость и дълготърпение, които за-държатъ жестоката, зложелателна сила на лукавия. Но когато хората минатъ границитѣ на божественото търпение, това ограничение се премахва. Господь не стои срещу грѣшника като изпълнитель на присѫдиза престѫпление; но Той [28] остава сами онѣзи, които отхвърлятъ милостьта Му, за да поженатъ това, каквото сѫ сѣли. Всѣки отхвърленъ лѫчъ свѣтлина, всѣко презрѣно или пренебрегнато предупрежде-ние, всѣка задоволена страсть, всѣко престѫпване на закона Божий сѫ семе, посѣто, което ще даде сигурната си жетва. Духътъ Божий, постоянно отблъскванъ, най-после се отегля отъ грѣшника, и тогава този остава безъ сила, съ която да владѣе злитѣ страсти на душата си и безъ защита отъ злобата и враждата на сатана. Разрушението на Йерусалимъ е едно тържествено предупреждение къмъ всички онѣзи, които небрежатъ предложенията на божествената благодать и се противоставятъ на молбитѣ на божествената милость. Никога не е било давано по-катогорично свидетелство за Божията умраза къмъ грѣxa и за сигурното наказание, което ще постигне виновния.

Пророчеството на Спасителя, съдържащо сѫдбитѣ, които трѣбваше да се излѣятъ надъ Йерусалимъ, ще има едно друго изпълнение, за което страшното опустошение бѣше само една слаба сѣнка. Въ участьта на избрания градъ ние можемъ да видимъ сѫдбата на единъ свѣтъ, който е отхвърлилъ Божията милость и е тъпкалъ Неговия законъ. Мрачни сѫ докладитѣ на човѣшката беда, на която земята е била зритель презъ дългитѣ столѣтия на престѫпление. Сърдцето се свива, духътъ отпада при размишление за тѣзи нѣща. Ужасни сѫ били резултатите отъ отхвърляне авторитета на небето. Но една по-мрачна сцена е скрита въ бѫдещето. Докладитѣ на миналото — дългата редица отъ смутове, конфликти и революции, всѣка война, „обагрена съ кръвь“ (Исая 9 : 5), сѫ нищо въ сравнение съ ужаситѣ на онзи день, когато обуздаващиятъ Духъ Божий ще бѫде напълно оттегленъ отъ нечестивитѣ и нѣма вече да спира избухването на човѣшкитѣ страсти и сатанинската ярость! Тогава свѣтътъ ще види, както никога по-рано, резултатитѣ отъ сатанинското господство.

Но въ този день, както въ времето на разрушението на Йерусалимъ, Божиятъ народъ ще бѫде избавенъ, „всички, записани като живѣещи.“ (Исая 4 : 3). Христосъ е обещалъ, че ще дойде втори пѫть, за да събере своитѣ вѣрни при себе си. „Тогава ще се разплачатъ всички земни племена и ще видятъ Сина Човечѣски да иде на небеснитѣ облаци съ сила и слава голѣма ; и ще изпрати ангелитѣ Си съ гръмогласна трѫба и ще събератъ избраницитѣ Му отъ четиритѣхъ вѣтра, отъ единия до другия край на небесата“. (Мат. 24 : 30.31.) Тогава, всички, които не сѫ били послушни на евангелието, ще бѫдатъ убити съ духа на устата Му и ще бѫдатъ изтрѣбени чрезъ блѣсъка на Неговото пришествие. (2 Сол. 2 : 8.) Подобно на стария израиль нечестивитѣ сами се унищожаватъ; тѣ сѫ жертва на собствената си неправда. [29] Тѣхниятъ грѣховенъ животъ ги е така отдалечилъ отъ Бога, тѣхното естество се е тъй покварило, че откриването на Неговата слава е за тѣхъ пояждащъ огънь.

О, да биха се пазили хората отъ небрежене урока, даденъ въ думитѣ на Христа! Както предупреди ученицитѣ си за разрушението на Йерусалимъ, давайки имъ знакъ за наближаващата гибель, за да могатъ да се избавятъ, така Той е предупредилъ свѣта и за деня на крайното опустошение и имъ е далъ знамение за неговото приближаване, така че всички, които искатъ, могатъ да избѣгнатъ бѫдещия гнѣвъ. Исусъ увѣрява: „Ще бѫдатъ поличби по слънцето и месечината и по звездитѣ, а по земята тѫга у народитѣ“. (Лука 21 : 25 ; Мат. 24 : 29 ; Марко 13 : 24—26; Откр. 6:12—17.) Хората, които видятъ тѣзи предвестници на Неговото идване трѣбва „да знаятъ, че е близо при вратата“. (Мат. 24:33). „И тъй, бѫдете будни“ (Марко 13:35), сѫ Неговитѣ думи на предупреждение. Тѣзи, които чуятъ предупрежде-нието, нѣма да бѫдатъ оставени въ тъмнина, та деньтъ да ги постигне неприготвени; но за всички, които не бдятъ, „деньтъ Господенъ ще дойде тъй, както крадецъ ноще“. (1 Сол. 5:2).

Свѣтътъ сега не е по-готовъ да повѣрва въ вестьта за нашето време, отколкото юдеитѣ тогава бѣха готови да приематъ предупреждението на Спасителя относно Йеруса-лимъ. Когато и да дойде, за безбожнитѣ деньтъ Господенъ ще дойде неочаквано. Когато животътъ си върви по неиз-мѣнния си крѫгъ, когато хората сѫ погълнати отъ удо-волствия, работа, търговия и парични сдѣлки; когато рели-гиозни водители величаятъ свѣтовния прогресъ и просвѣта и народътъ се залъгва въ фалшива сигурность — тогава, както срѣднощенъ крадецъ се вмъква въ незащитена кѫща, така внезапна гибель ще връхлети безгрижнитѣ и безбожните, „и нѣма да избѣгнатъ“. (1. Сол. 5:2 — 5). [30]

Епизод 2—Гонение въ първитѣ столѣтия.

Когато Исусъ откри на ученицитѣ си сѫдбата на Йеруса-лимъ и сценитѣ на второто пришествие, Той предсказа и опитностьта на Своя народъ отъ времето, когато Той щѣше да бѫде взетъ отъ тѣхъ, до Неговото завръщане въ сила и слава за тѣхното избавление. Отъ височината на Елеонския хълмъ Спасительтъ гледаше настѫпващитѣ бури за апостолската църква. Проникващъ по-напредъ въ бѫдещето Той различи свирепите, опустошителни бури, които скоро щѣxa да избухнатъ надъ Неговитѣ последователи презъ настѫпващитѣ векове на мракъ и гонение. Съ нѣколко кратки изрази отъ ужасно значение Той предсказа мѣрката, която владѣтелитѣ на този свѣтъ ще отмѣрятъ на Божията църква. (Мат. 24:9.21.22.) Последователитѣ на Христа трѣбваше да поематъ сѫщия пѫть на смирение, позоръ и страдание, който тѣхниятъ Учитель измина. Умразата, която избухна противъ свѣтовния Спаситель, ще се открие противъ всички, които вѣрватъ въ Неговото име.

Историята на първата църква свидетелствува за из-пълнението на Исусовитѣ думи и показва могѫществото на земнитѣ и адови сили, които се опълчиха противъ Христа въ лицето на Неговитѣ последователи. Езичеството предвидѣ, че ако евангелието победи, храмоветѣ и олтаритѣ му ще бѫдатъ пометени, затова то събра всичкитѣ си сили, за да унищожи християнството. Огъньтъ на гонението биде запаленъ. Християнитѣ бѣха лишени отъ своитѣ владения, изгонени отъ своитѣ домове. Тѣ претъпѣха „голѣма борба на страдания“. (Евр. 10 : 32) Тѣ „изпитаха подигравки и бичове, а сѫщо окови и затворъ“ (Евр. 11 : 36). Голѣмо число отъ тѣхъ запечата своето свидетелство съ кръвьта си. Бла-городни и роби, богати и бедни, учени и прости бѣха без-милостно избивани.

Тѣзи гонения, започвайки при Нерона, приблизително по вримето на Павловото мѫченичество, продължиха съ по-голѣма или по-малка сила презъ вѣковетѣ. Християнитѣ биваха фалшиво обвинявани въ най-ужасни престѫпления и обвинявани като причина на голѣми бедствия, като гладъ [31] чума и земетресения. Понеже тѣ станаха предметъ на обща умраза и подозрения лесно се намираха и обвинители, които заради печалба предаваха невиннитѣ. Тѣ бѣха обвинявани като бунтовници противъ империята, като врагове на рели-гията, като чума за обществото. Много бѣxa хвърляни на диви звѣрове или изгаряни живи въ амфитеатритѣ. Нѣкои биваха разпъвани; други биваха зашивани въ кожи на диви животни и хвърляни въ арената, за да бѫдатъ разкѫсани отъ кучета. Тѣхното наказание често пѫти съставляваше главната забава въ народнитѣ праздненства. Голѣми мно-жества се събираха да се наслаждаватъ на гледката и по-здравяваха тѣхнитѣ смъртни агонии съ смѣхъ и рѫко-плѣскания.

Кѫдето и да потърсѣха убѣжище, последователитѣ на Христа бѣxa преследвани като хищни звѣрове. Tѣ бѣxa при-нудени да търсятъ скривалище въ пусти и самотни мѣста. Tѣ бѣxa „лишавани, оскърбявани и измѫчвани — тѣ, за които свѣтътъ не бѣшe достоенъ, — скитаха се по пустини и планини, по пещери и земни пропасти“. (Евр. 11:37.38). Катакомбитѣ даваха прибѣжище на хиляди отъ тѣхъ. Подъ хълмоветѣ на града Римъ презъ земя и скали бѣxa прокопани дълги галерии. Тѣзи тунели, които се кръстосваха по всевъзможенъ начинъ, се простираха на нѣколко мили из-вънъ градскитѣ стени. Въ тѣзи подземни скривалища после-дователитѣ на Христа погребваха своитѣ мъртви; и тукъ намираха убѣжище тѣ, когато биваха подозирани и осѫждани на смърть. Когато Дарительтъ на живота ще събуди тѣзи, които сѫ умирали въ добрата борба, много мѫченици за Христа ще излѣзатъ отъ тѣзи мрачни подземия.

При най-страшни гонения тѣзи свидетели за Исуса упазиха неопетнена вѣрата си. Лишени отъ всѣко удобство, далечъ отъ слънчевата свѣтлина, търсейки прибѣжище въ тъмнитѣ и приятелски обятия на земята, тѣ не изрекоха никакво оплаквание. Съ думи на вѣpa, търпение и надежда се окуражаваха тѣ единъ други, да понасятъ оскѫдность и страдания. Загубата на всѣко земно благо не можеше да ги принуди да се откажатъ отъ вѣрата си въ Христа. Изпити и гонения бѣxa само стѫпки, които ги приближаваха поблизо до тѣхния покой и награда.

Подобно на древнитѣ Божии служители, мнозина бѣxa „измѫчени, като не приеха да бѫдатъ освободени, за да получатъ по-добро възкресение“ (Евр. 11 :35). Tѣ си спом-няха думитѣ на Исуса, да се радватъ, когато бѫдатъ пре-следвани заради Христа, защото голѣма щѣше да бѫде на-градата имъ на небето; защото и пророцитѣ преди тѣхъ бѣxa сѫщо така преследвани. Tѣ дотолкова се радваха че бѣxa удостоени да страдатъ за истината, че триумфални пѣсни се издигаха посрѣдъ пращящитѣ пламъци. Гледайки [32] нагоре чрезъ вѣра, тѣ виждаха Христа и ангелитѣ да се навеждатъ къмъ тѣхъ, да ги гледатъ съ най-искрено съчув-ствие и да одобряватъ вѣрностьта имъ. Единъ гласъ отъ трона Божий имъ казваше: „Бѫди вѣренъ до смърть, и ще ти дамъ вѣнеца на живота“. (Откр. 2:10.)

Напусто бѣха усилията на сатана да унищожи Христо-вата църква чрезъ насилие. Голѣмата борба, въ която Ису-совитѣ ученици отдадоха живота си, не се прекрати, когато тѣзи вѣрни знаменосци паднаха на поста си. Чрезъ поражението си тѣ побеждаваха. Божиитѣ работници биваха избивани, но Неговото дѣло решително напредваше. Евангелието продължаваше да се разпространява и числото на последователитѣ му се увеличаваше. То проникна въ области, които бѣxa недостѫпни дори за римскитѣ орли. Единъ християнинъ казваше на единъ езически императоръ: „Осѫждайте ни, убивайте ни, мѫчете ни. Вашата несправед-ливость е доказателство за нашата невинность. . . Вашата жестокость не помага. Тя е само силна покана, да се при-съединятъ и други къмъ нашата религия. Ние се умножаваме споредъ както вие ни покосявате: кръвьта на християнитѣ е семе“. (Tertullian’s .Apology“, par. 50.) Хиляди биваха хвърляни въ затворъ и убивани; други, обаче, се явяваха да запълнятъ мѣcтaтa имъ. И при това тѣзи, които умираха мѫченическа смърть за вѣpaтa си, бѣxa спасени за Христа и счетени отъ Него като победители. Тѣ бѣxa извоювали добрата борба и при Христовото идване ще получатъ короната на славата. Страданията, които християнитѣ претърпѣxa, ги сближиха повече единъ съ другъ и съ тѣхния Спаситель. Примѣрътъ на тѣхния животъ и свидетелството на тѣхната смърть защищаваха така добре истината, че и тамъ, кѫдето най-малко се очакваше, послушнитѣ орѫдия на сатана напущаха службата си и заставаха подъ знамето на Христа.

Затова сатана реши да воюва по-успѣшно противъ Божието управление, като забие знамето си въ християнс-ката църква. Ако последователитѣ на Христа можеха да бѫ-датъ измамени и подведени да разсърдятъ Бога, тогава тѣхната сила, твърдость и непоколебимость биха изчезнали и тѣ лесно биха му паднали въ плячка.

Голѣмиятъ противникъ сега се стараеше да спечели съ хитрость онова, което не можа да си осигури съ сила. Гонението престана и на негово мѣсто се явиха опаснитѣ съблазни на временно благополучие и свѣтска честь. Идо-лопоклонци бѣха подведени да приематъ часть отъ хри-стиянската вѣра, като отхвърляха други важни истини. Тѣ изповѣдаха, че приематъ Сина Божий и вѣрватъ въ Неговата смърть и възкресение; но тѣ не съзнаваха грѣховѣте си и не чувствуваха нужда отъ покаяние и промѣна на сърд- [33] цето. Готови да направятъ нѣколко отстѫпки отъ своя страна, тѣ предлагаха и на християнитѣ да направятъ такива, тъй че всички да се съединятъ въ вѣрата въ Христа.

Тогава църквата дойде въ страшна опасность. Затворъ, мѫки, огънь и мечъ бѣxa благословение въ сравнение съ тази опасность. Нѣкои християни останаха твърди и заявиха, че какъвто и да е компромисъ е невъзможенъ. Други се указаха готови да отстѫпятъ или да измѣнятъ нѣкои точки отъ тѣхната вѣpa, за да се съединятъ съ тѣзи нови християни, хранейки надежда, по такъвъ начинъ да ги доведатъ до пълно покаяние. Това бѣ часъ на голѣма мѫка за вѣрнитѣ Христови последователи. Подъ булото на християнство самиятъ сатана се вмъкваше въ църквата, за да разврати вѣрата въ нея и за да отвърне умоветѣ отъ Словото на истината.

Най-после повечето отъ християнитѣ се съгласиха да свалятъ знамето си, и между християнство и езичество се образува едно съединение. Макаръ идолослужителитѣ да претендираха, че били покаяни и се присъединяваха къмъ църквата, тѣ все още се държаха за идолослужението, като само промѣняха предмета на тѣхното поклонение чрезъ картини на Исуса, на Мария и на светиитѣ. Опасниятъ квасъ на идолопоклонство, така внесенъ въ църквата, про-дължаваше своето пакостно дѣло. Нездрави учения, суе-вѣрни обряди и идолопоклонски церемонии бѣxa здраво вплетени въ тѣхната вѣpa и богуслужение. Когато последо-вателитѣ на Христа се съединиха съ идолопоклонцитѣ хри-стиянската религия се поквари и църквата изгуби своята чистота и сила. Разбира се, имаше нѣкои християни, които не бѣxa се заблудили отъ тѣзи измами. Tѣ все още стояха вѣрни на Княза на истината и се покланяха само на Господа.

Между последователитѣ на Христа винаги е имало две класи: еднитѣ изучаватъ грижливо живота на Спасителя и полагатъ сериозни старания да поправятъ своитѣ недоста-тъци и да съответствуватъ на истинския образецъ; а другитѣ избѣгватъ яснитѣ, проститѣ истини, които откриватъ грѣш-китѣ имъ. Даже въ най-доброто си състояние църквата не се състоеше само отъ вѣрни, чисти и искрени членове. Спа-сительтъ учеше, че тѣзи, които нарочно се отдаватъ на грѣха, не трѣба да се приематъ въ църквата ; но пакъ Той свърза съ себе си хора, които бѣха съ несъвършенъ ха-рактеръ, и имъ представи предимствата на Своитѣ учения и примѣръ, за да могатъ да иматъ случай да видятъ грѣшкитѣ си и ги поправятъ. Между 12-тѣ апостоли имаше единъ предатель, Юда, който бѣ приетъ не поради своитѣ недостатъци, но въпреки тѣхъ. Той бѣ причисленъ къмъ ученицитѣ, за да научи отъ поученията и примѣра на Христа, въ какво се състои християнскиятъ характеръ, и по [34] такъвъ начинъ да види грѣшкитѣ си, да се покая и съ по-мощьта на божествената благодать да изчисти душата си, подчинявайки се на истината. Но Юда не тръгна въ свѣт-лината, която свѣтѣше милосърдно по неговия пѫть. Играей-ки си съ грѣха, Той даде мѣсто за изкушенията на сатана. Неговитѣ зли характерни черти преодолѣxa. Оставяйки духа си да бѫде рѫководенъ отъ силитѣ на тъмнината, ядосващъ се, когато изобличаваха грѣшкитѣ му, той дойде до тамъ, да изпълни страшното престѫпление, да предаде своя Учитель. По сѫщия начинъ всички, които, изповѣдвайки се за набожни, обичатъ злото, мразятъ тѣзи, които смущаватъ мира имъ чрезъ изобличения на тѣхнитѣ грѣхове. Щомъ като имъ се удаде благоприятенъ случай, като Юда, тѣ ще предадатъ тѣзи, които за тѣхно добро сѫ се старали да ги изобличаватъ.

Апостолитѣ срѣщаха членове въ църквата, които из-повѣдваха набожность, докато тайно хранѣха неправда. Ананий и Сапфира бѣха измамници, защото изповѣдваха, че правятъ цѣла жертва за Христа, когато алчно задържаха една часть за себе си. Духътъ на истината откри на апостолитѣ истинския характеръ на тѣзи фалшиви християни, и Божиитѣ сѫдби освободиха църквата отъ това нечисто петно, което излагаше нейната чистота. Това бележито доказателство за проницателния духъ на Христа въ църквата бѣше ужасъ за лицемѣри и злодеи. Тѣ не можеха да останатъ за дълго въ свръзка съ тѣзи, които въ навикъ и по духъ бѣха вѣрни представители на Христа; и когато надъ Неговитѣ последователи дойдоха изпити и гонения, само тѣзи, които бѣха готови да оставятъ всичко заради истината, пожелаваха да станатъ Негови ученици. Така, докато траеше гонението, църквата остана сравнително чиста. Но когато то престана, прибавиха се новообърнати, които бѣха по-малко искрени и преданни, и така бѣ отворенъ пѫть за сатана да навлѣзе въ църквата.

Никакво съгласие нѣма между Княза на свѣтлината и княза на тъмнината, не може да има съгласие и между последователитѣ имъ. Когато християнитѣ се съгласиха да се съединятъ съ тѣзи отъ езичеството, които бѣха наполовина покаяни, тѣ стѫпиха на пѫть, който ги отдалечаваше все повече и повече отъ истината. Сатана ликуваше, че е успѣлъ да измами такова голѣмо число отъ Христовитѣ по-следователи. Тогава той напрегна всичкитѣ си сили да въз-действува още по-пълно върху измаменитѣ и ги подстрека-ваше да преследватъ онѣзи, които оставаха вѣрни на Бога. Никой не разбираше тъй добре, какъ да се противопоставя на истинската християнска религия, както тѣзи, които нѣкога сѫ били нейни защитници ; и тѣзи вѣроотстѫпнически християни, съединявайки се съ своитѣ полуезически друга- [35] ри, насочиха борбата си противъ най-важнитѣ точки на Хри-стовото учение.

Тези, които искаха да останатъ вѣрни, трѣбваше да подърѫатъ отчаяна борба, за да устоятъ противъ измамитѣ и пороцитѣ, които се бѣxa прикрили въ свещенически дрехи и се бѣxa вмъкнали въ църквата. Библията не бѣшe приета като правило на вѣрата. Учението за религиозна свобода се наричаше ересь, а неговитѣ защитници биваха мразени и заточавани.

Следъ дълга и жестока борба, нѣкoлкoтo вѣрни решиха да скѫсатъвсѣка връзка съ взроотстѫпническата църква, ако тя продължаваше да отказва да се освободи отъ фалшивото идолопоклонство. Tѣ виждаха, че ако желаеха да следватъ волята на Бога, раздѣлата ставаше необходима. Tѣ не смѣexa нито да се примиряватъ по-дълго време съ грѣховетѣ, които можеха да бѫдатъ пагубни за тѣхната душа, нито пъкъ да дадатъ примѣръ, който би могълъ да постави въ опасность вѣрата на тѣxнитѣ деца и внучета. За да запазятъ мира и единството, тѣ бѣxa разположени да направятъ всички отстѫпки, непротиворечиви съ вѣрностьта къмъ Бога ; но тъ чувствуваха, че мирътъ ще бѫде твърде скѫпо изкупенъ, ако трѣбваше да се купи съ цената на принципитѣ. Ако единството можеше да се осигури само, като се пожертвуватъ истината и справедливостьта, тогава тѣ пред-почитаха несъгласия, а дори и война.

Добре щѣше да бѫде за църквата и свѣта, ако прин-ципитѣ, които въодушевяваха онѣзи вѣрни души, биха се възобновили въ сърдцата на изповѣдващия се Божий народъ. Едно обезпокоително равнодушие сѫществува по отношение ученията, които сѫ стълбоветѣ на християнската вѣра. Господствува мнението, че тѣ, все пакъ, не сѫ отъ голѣмо значение. Това израждане засилва рѫцетѣ на агентитѣ на сатана така, че фалшивитѣ теории и сѫдбоносни измами, за чието оборване и отблъсване вѣрнитѣ въ миналитѣ столѣтия рискуваха живота си, сега се гледатъ съ уважение отъ хиляди, които изповѣдватъ, че сѫ последователи на Христа.

Първитѣ християни бѣxa, наистина, единъ особенъ на-родъ. Тѣхното безпорочно поведение и непобедима вѣpa бѣxa единъ постояненъ упрѣкъ, който смущаваше мира на грѣшника. Макаръ малко на брой, безъ богатство, безъ об-ществено положение и безъ почетни титли, тѣ бѣxa ужасъ за злодеитѣ навсѣкѫде, кѫдето тѣхния характеръ и тѣхната вѣpa бѣxa познати. Затова тѣ бѣxa мразени отъ нечестивитѣ, тъй както Авелъ бѣ мразенъ отъ безбожния Каинъ. По сѫщото съображение, по което Каинъ уби Авела, тѣзи, които търсѣxa да сеосвободятъ отъ обуздаващето влияние на Светия Духъ, убиваха Божиитѣ чада. По сѫщата [36] причина юдеитѣ отхвърлиха и разпнаха Спасителя: понеже неговата чистота и светость бѣше единъ постояненъ упрѣкъ за тѣхното себелюбие и поквара. Отъ днитѣ на Христа до сега Неговитѣ вѣрни ученици винаги сѫ възбуждали умразата и съпротивата на тѣзи, които обичатъ и следватъ пѫтищата на гpѣxa.

Какъ тогава евангелието може да се нарече весть на миръ ? Когато Исая предрече рождението на Месия, той му даде титлата „Князъ на мира“. Когато ангелитѣ съобщиха на овчаритѣ за раждането на Исуса, тѣ пѣеха надъ Вит-леемската равнина : «Слава въ висинитѣ Богу, и на земята миръ, между човѣцитѣ благоволение !“ (Лука 2:14.) Има ви-димо противоречие между тѣзи пророчески изрази и думитѣ на Христа : „Не миръ дойдохъ да донеса, а мечъ“. (Мат. 10:34). Обаче, правилно разбрани, дветѣ сѫ въ пълна хармония. Евангелието е весть на миръ, християнството е система, която, приета и прилагана, ще пръска миръ, хар-мония и щастие по цѣлия свѣтъ, Христовата любовь ще свърже въ тѣсно братство всички, които биха приели уче-нието й. Мисията на Исуса бѣше да примири човѣцитѣ съ Бога и едни съ други. Но свѣтътъ въ своето болшинство е подъ контрола на сатана, най-върлиятъ неприятель на Хри-ста. Евангелието посочва на хората принципитѣ на живота, които сѫ въ противоречие съ тѣхнитѣ обичаи и желания, затова тѣ се опълчватъ противъ тѣхъ. Тѣ мразятъ чистотата, която разкрива и осѫжда грѣховетѣ имъ и преследватъ и унищожаватъ всички, които имъ проповѣдватъ спра-ведливость и светость. Въ такъвъ смисълъ — понеже поради възвишенитѣ истини, които носи, то предизвиква умраза и борба — евангелието е наречено мечъ.

Тайнственото провидение, което допуща праведнитѣ да търпятъ гонение отъ рѫката на нечестивитѣ, е било причина за голѣмо недоумение за мнозина слаби въ вѣрата. Нѣкои даже сѫ готови да захвърлятъ довѣрието си въ Бога, защото Той позволява най-подлитѣ хора да преуспѣватъ, когато най-добритѣ и чиститѣ сѫ оскърбявани и мѫчени отъ жестока сила. Какъ, пита нѣкой, Онзи, който е справедливъ, милостивъ и неограниченъ въ сила, може да търпи такава несправедливость и угнетение ? Това е въпросъ, съ който ние нѣмаме нищо общо. Богъ ни е далъ достатъчно доказателства за Своята любовь, и ако ние не разбираме Неговитѣ пѫтища, това не е причина да се съмняваме въ Неговата доброта. Не каза ли Спасительтъ на ученицитѣ си, предвиждайки съмненията, които ще обезпокояватъ душитѣ имъ въ дни на изпити и тъмнина : „Помнете Словото, що ви казахъ Азъ : нѣма слуга по-голѣмъ отъ господаря си. Ако Мене гониха, и васъ ще гонятъ“ (Йоан. 15:20)? Исусъ страда за насъ повече, отколкото кой и да е отъ Не- [37] говитѣ последователи би ,могълъ да пострада отъ жесто-костьта на нечестивитѣ човѣци. Тѣзи, които сѫ призвани да понесатъ мѫки и мѫченичество, следватъ само стѫпкитѣ на Божия скѫпъ Синъ.

„Господь не се бави да изпълни обещанието си“. (2 Петр. 3 : 9). Той не забравя, нито пренебрегва чадата си; но Той позволява на нечестивитѣ да откриятъ истинския си характеръ, така че никой, който желае да изпълнява Неговата воля, да не бѫде измаменъ относно тѣхъ. Отново праведнитѣ биватъ поставени въ пещьта на скърбитѣ, за да бѫдатъ пречистени, за да убеди примѣрътъ имъ и другитѣ въ действителностьта на вѣрата и набожностьта; а тѣхното поведение да обвини безбожнитѣ и невѣрващитѣ.

Богъ позволява на нечестивитѣ да успѣватъ и да от-криятъ враждата си спрямо Него, та когато изпълнятъ мѣр-ката на своята нечестивость, всички да могатъ да видятъ Неговата справедливость и милость въ крайното имъ по-губване. Наближава деньтъ на Неговата мъсть, когато всич-ки, които сѫ нарушавали Неговия законъ и угнетявали на-рода Му, ще получатъ справедлива отплата за своитѣ дѣла; когато всѣко дѣло на жестокость или на несправедливость спрямо Божиитѣ вѣрни раби ще бѫде наказано, като че ли е било извършено спрямо самия Исусъ Христосъ.

Но има единъ другъ въпросъ, още по-важенъ, който трѣбва да привлича днесъ вниманието на църквитѣ. Апо-столъ Павелъ обяснява, че „всички, които искатъ да живѣятъ благочестиво въ Христа Исуса, ще бѫдатъ гонени“ (2 Тим. 3 : 12). Защо, тогава, гонението изглежда до известна степень да е задрѣмало ? Единствената причина е, че черквата, се е приспособила къмъ свѣта, и затова не предизвиква никаква опозиция. Религията, която преодолява въ наши дни, не е съ онзи чистъ и святъ характеръ, който отличаваше християнитѣ въ времето на Исуса и апостолитѣ. Само поради съюза съ грѣха, поради това, че великитѣ истини на Божието Слово се гледатъ тъй безразлично, поради това, че има тъй малко истинска набожность въ църквата, само поради това християнството е видимо толкова популярно въ свѣта. Нека да стане едно възобновяване на вѣрата и силата на първата църква, тогава духътъ на гонението ще се възобнови и огненото гонение ще се разпали наново. [38]

Епизод 3—Вѣроотстѫпничеството.

Въ второто си послание до Солунянитѣ апостолъ Павелъ предсказа голѣмото вѣроотстѫпничество, което щѣше да следва учредяването на папската власть. Той обяви, че „Христовиятъ день не ще настѫпи, докле първомъ не дойде отстѫплението и се не открие човѣкътъ на гpѣxa, синъгъ на погибельта, който се противи и се превъзнася надъ всичко, що се нарича Богъ, или светиня, за да седне като Богъ въ Божия храмъ, показвайки себе си, че е Богъ“. И по-нататъкъ апостолътъ предупреждава своитѣ братя, че „тайната на без законието вече действува“. (2 Сол. 2:3.47). Дори въ това ранно време той видѣ промъкващитѣ се въ църквата злини, които щѣxa да приготвятъ пѫтя за развитието на папството. Малко по малко, отначало дебнешкомъ и мълкомъ, а после появно, нарастваща въ сила и спечелваща господство надъ човѣшкитѣ умове, тайната на беззаконието извършваше своето измамливо и богохулно дѣло. Почти неусѣтно обичаитѣ на езичеството се вмъкнаха въ църквата. Духътъ на компромисъ и съгласие бѣшe възпиранъ за известно време поради жестокитѣ гонения, които църквата понесе отстрана на езичеството; но когато гонението престана и християнството проникна въ царскитѣ дворове и палати, то замѣни скромната простота на Христа и апостолитѣ за виликолепието и гордостьта на езическитѣ свещеници и владетели. Тогава вмѣсто Божиитѣ изисквания то нареди човѣшки теории и традиции. Привидното обръщане на Констатина въ началото на четвъртото столѣтие причини голѣма радость и свѣтътъ, прикритъ подъ мантията на правдата, влѣзе въ църквата. Дѣлото на развала напредваше бърже. Докато изглеждаше, че езичеството е победено, въ сѫщность то стана победитель. Неговиятъ духъ завладѣ църквата. Неговитѣ учения, церемонии и суевѣрие бѣха вмъкнати въ вѣрата на изповѣдващитѣ се за ужъ Христови последователи.

Този комиромисъ между езичество и християнство има-ше за резултатъ развитието на „човѣка на грѣха“ , пред-сказанъ въ пророчеството като противящъ се и възвишаващъ се надъ Бога. Тази гигантска система на фалшива религия [39] е единъ шедьовъръ на сатаниската сила — единъ паметникъ на старанията му да седне на трона и да управлява земята съобразно волята си.

Еднажъ сатана се опита да направи съюзъ съ Христа. Той пристѫпи при Божия Синъ въ пустинята на изкушението и, показвайки Му всички свѣтовни царства съ тѣхната слава, предложи да Му ги отстѫпи, но при условие, Христосъ да признае върховната власть на княза на тъмнината. Исусъ смъмра дръзкия изкуситель и го принуди да се отдалечи. По-голѣмъ успѣхъ, обаче, сатана имаше при представяне сѫщите изкушения на човѣка. За да си осигури свѣтски изгоди и почести, църквата се увлѣче да търси благоволението и подкрепата на големците на тази земя ; отхвърлила така Христа, тя бѣ подведена да отдаде вѣрно-поданство на представителя на сатана — епископа въ Римъ.

Едно отъ главнитѣ учения на римокатоличеството е, че папата е видимиятъ глава на всесвѣтската Христова църква, облѣченъ съ върховенъ авторитетъ надъ епископи и пастори въ всички части на свѣта. Освенъ това, на папата сѫ били давани и много титли на Божеството. Така, той се именува „Господь Богъ Папата“ и е обявенъ за непогрѣшимъ. (Вижъ приложението.) Той изисква почить отъ всички. Претенцията, изявена отъ сатана въ пустинята на изкушението, все още се изявява отъ сѫщия чрезъ църквата въ Римъ. и голѣми множества сѫ готови да му се покланятъ.

Които, обаче, се боятъ и почитатъ истинския Богъ по-срѣщатъ това дръзко предложение съ думитѣ, съ които Христосъ посрещна старанията на коварния врагъ : „Господу, Богу Твоему, се покланяй, и Нему едному служи“ (Лука 4:8.) Никѫде въ Словото Си Богъ не е загатналъ, че е опредѣлилъ нѣкой човѣкъ за глава на църквата. Учението за папското върховенство е противно на учението на Писанията. Папата не може да има никаква власть надъ Христовата църква, освенъ чрезъ узурпация.

Римокатолицитѣ обявиха протестантитѣ за еретици и за доброволно отдѣлили се отъ истинската църква. Но тѣзи обвинения се отнасятъ по-скоро за самитѣ тѣхъ, понеже тѣ сѫ онези, които сѫ повалили знамето Христово и сѫ се отклонили отъ „вѣрата, еднажъ за винаги предадена на светиитѣ“ (Юда 3).

Сатана добре знаеше, че Светитѣ Писания ще дадатъ възможность на хората да схванатъ измамитѣ и да се противопоставятъ на силата му, защото Спасительтъ именно чрезъ Словото отблъсна всичкитѣ му атаки. При всѣко на-падение Христосъ представяше щита на вѣчната истина, казвайки: „Писано е“. При всѣки намекъ на противника Той противопоставяше мѫдростьта и мощьта на Словото. [40] За да затвърди мощьта си надъ човѣцитѣ и да установи авторитета на папския узурпаторъ, сатана трѣбваше да държи хората въ незнание на Писанията. Библията би въз-величила Бога и би указала на смъртнитѣ човѣци истинското имъ положение, затова нейнитѣ свети истини трѣбваше да бѫдатъ скрити и унищожени. Тази именно логика бѣ усвоена отъ римокатолическата църква. Съ стотици години разпространението на Библията бѣше забранено. На хората бѣ забранено да я четатъ или да я държатъ въ домоветѣ си, като бѣ предоставено на безнравствени свещеници и прелати да тълкуватъ нейнитѣ учения и да подкрепятъ своитѣ претенции. Така папата бѣше почти навсѣкѫде признатъ за замѣстникъ Божий на земята и снабденъ съ авторитетъ надъ църква и държава.

Следъ като бѣ отстранено единственото срѣдство за откриване измамитѣ, сатана действуваше вече по волята си. Пророчеството бѣше обявило, че папството ще „замисли да отмени у тѣхъ праздничнитѣ времена и закона“. (Дан. 7 : 25). И то не се забави да извърши това дѣло. За да се даде на обърнатитѣ отъ езичеството случай за поклонение на идоли, и тъй да се поощри тѣхното формално приемане на христи-янството, постепенно въ църквата бѣ въведено обожаването на образи и мощи. Решението на единъ общъ съборъ най-сетне утвърди тази система на идолопоклонство (Вижъ при-ложението). За да завърши светотатственото дѣло, Римъ реши да изличи отъ Божия законъ втората заповѣдь, която забранява поклонението предъ образите, а сѫщо да раздѣли десетата на две, за да запази общото число десеть.

Духътъ на отстѫпки предъ езичеството откри пѫтя за понататъшното незачитане Небесния авторитъ. Сатана, ра-ботейки чрезъ неосветени църковни водители, засегна и че-твъртата заповѣдь, и се опита да отмени древната сѫбота - деньтъ, който Богъ бѣ благословилъ и осветилъ (Бит. 2 : 2. 3), и на нейно мѣсто да възвиши праздника, пазенъ отъ езичниците като „почетенъ день на слънцето“. Отначало тази промѣна не се направи открито. Въ първото столѣтие истин-ската сѫбота е била пазена отъ всички християни. Тѣ сѫ били ревностни за честьта на Бога и сѫ вярвали, че Него-виятъ законъ е неизмѣнимъ, затова усърдно сѫ пазили све-тостьта на Неговитѣ наставления. Обаче, чрезъ агентитѣ си, сатана работѣше съ голѣма хитрость, за да постигне цельта си. За да се обърне вниманието на народа върху недѣлята, тя бѣ направена праздникъ въ честь на Христовото възкресение. Въ този день се държаха религиозни служби, обаче, той се почиташе само като день за развлѣчение, а сѫботата все още се пазѣше свето.

За да приготви пѫтя за дѣлото, което искаше да из-върши по-после, сатана, преди идването на Христа въ плъть, [41] бѣше увлѣкълъ юдеитѣ да натоварятъ сѫботата съ най-страшни изисквания, а почитанието ѝ да стане едно бреме. Използвайки сега фалшивата свѣтлина, въ която бѣ пред-ставилъ сѫботата, той хвърли презрение надъ нея като юдейска наредба. Докато християнитѣ въобще продължаваха да пазятъ недѣлята като веселъ праздникъ, за да покажатъ умразата си къмъ всичко юдейско, сатана ги увлѣче да направятъ сѫботата день на пость, скръбь и печаль.

Въ началото на четвъртото столѣтие императоръ Константинъ Велики издаде декретъ, съ който обявяваше не-дѣлята за официаленъ праздникъ по цѣлата Римска империя. (Вижъ приложението). Деньтъ на слънцето се почиташе отъ езическитѣ поданици и се спазваше отъ християнитѣ ; политиката на императора бѣше, да съедини по такъвъ на-чинъ противоречивитѣ интереси на езичество и християн-ство. Той бѣ подтикнатъ да стори това отъ епископитѣ на църквата, които, вдъхновени отъ амбиция и жажда за власть, съзнаха, че ако християни и езичници почитаха единъ и сѫщъ день, това би насърдчило езичницитѣ въ формалното приемане на християнството. По такъвъ начинъ тѣ считаха, че силата и славата на църквата ще се увеличатъ. Но докато много богобоязливи християни бѣxa постепенно увлечени да почитатъ недѣлята, като притежаващъ до известна степень светость день, тѣ все пакъ пазеха истинската сѫбота като света Господу и я освещаваха въ покорность на четвъртата заповѣдь.

Подлиятъ измамникъ не бѣше свършилъ далото си. Той бѣ решилъ да събере християнския свътъ подъ знамето си и да упражнява силата си чрезъ своя замѣстникъ, гордия понтифексъ, който претендираше да е представитель на Христа. Чрезъ полупокаяни езичници, амбициозни прелати и обичащи свѣта черковници той изпълни намѣрението си. Отъ време на време се събираха голѣми събори, въ които се стичаха църковни сановници отъ цѣлия свѣтъ. Почти въ всѣки съборъ сѫботата, която Господь бѣше наредилъ, се понижаваше все повече, докато недѣлята бѣ съответно възвишавана. Така езическиятъ праздникъ най-сетне започна да се почита като божествено постановление, докато библейската сѫбота бѣ обявена за юдейска останка, а пазителитѣ ѝ — за проклети.

Голѣмиятъ вѣроотстѫпникъ ycпѣ да издигне себе си .надъ всичко, що се нарича Богъ, или светиня“ (2 Сол. 2:4). Той посмѣ да промѣни тъкмо оная заповѣдь отъ божествения законъ, която безпогрѣшно обръща внимание на цѣлото човѣчество къмъ истинския и живъ Богъ. Въ четвъртата заповѣдь Господь е откритъ като Създатель на небето и земята, и чрезъ това е отличенъ отъ всички фалшиви богове. За възпоменание на сътворението седмиятъ [42] день бѣ осветенъ като день на почивка за човѣчеството. Той бѣ отреденъ да напомня винаги на хората за Бога ката източникъ на животъ и предметъ на почитание и молитва. Сатана се стреми да направи хората невѣрни къмъ Бога и непокорни къмъ Неговия законъ, затова той отправя своитѣ старания особено противъ заповѣдьта, която напомня за Господа като Създатель.

Протестантитѣ днесъ настояватъ, че възкресението на Христа въ недѣля прави този день християнска сѫбота, но доказателства отъ Писанията за това липсватъ. Нито Хрис-тосъ, нито апостолитѣ Му не сѫ отдавали такава почить на този день. Пазенето недѣлята като християнска наредба води началото си отъ тази „тайна на беззаконието“ (2 Сол. 2:7), която бѣ почнала дѣлото си още презъ Павлови дни. Кѫде и кога е усиновилъ Богъ това дете на папството? Какво валидно основание може да се даде за една промѣна, която Писанията не потвърдяватъ ?

Въ шестото столѣтие папството се бѣ здраво затвър-дило. Престолътъ на неговата мощь бѣ поставенъ въ импе-раторския градъ и епископътъ въ Римъ бѣ провъзгласенъ за глава на цѣлата черква. Езичеството отстѫпи мѣсто на папството. Змеятъ бѣ далъ на звѣра „силата си, и престола си. и голѣма власть“ (Откр. 13:2; вижъ приложението). И тогава започнаха 1260-тѣ години на папското подтисниче-ство, предсказани въ пророчеството на Даниила и въ От-кровението. (Дан. 7 : 25; Откр. 13:5—7) Християнитѣ бѣха принудени да избиратъ : или да пожертвуватъ своята безу-прѣчность, като приематъ папскитѣ церемонии и богослу-жения, или да рискуватъ живота си въ тъмници, или да бѫдатъ избити чрезъ машини за изтезания, клади или брад-вата на палача. Сега се изпълниха думитѣ на Исуса: „Ще бѫдете предадени, тъй сѫщо, и отъ родители, и отъ братя, и отъ роднини и приятели, и некои отъ васъ ще умъртвятъ;. и ще бѫдете мразени отъ всички заради Моето име“. (Лука 21:16.17) Гонението на вѣрните избухна съ по-голѣма ярость отъ кога да е, и свѣтътъ се обърна на пусто бойно поле. Презъ стотици години Христовата църква намираше убѣ-жище въ уединение и мракъ. Така казва пророкътъ: „Жената побѣгна въ пустинята, дето тя имаше приготвено мѣсто отъ Бога, за да я хранятъ тамъ хиляда двеста и шестдесеть дена“. (Откр. 12:6.)

Засилването на римската църква отбелязва началото на тъмнитѣ вѣкове. Колкото повече се увеличаваше мощьта ѝ, толкова повече мракътъ се сгѫстяваше. Вѣрата бѣше пре-несена отъ Христа, истинската основа, върху папата въ Римъ. Вместо да уповаватъ на Божия Синъ за прощение на грѣховетѣ и за вѣчно спасение, хората гледаха къмъ папата, къмъ свещеницитѣ и прелатитѣ, на които той бѣ [43] далъ власть. Хората бѣxa поучавани, че папата билъ тѣx-ниятъ земенъ ходатай, и че никой не можелъ да достигне Бога, освенъ чрезъ него; за тѣхъ той стоялъ вмѣсто Бога, и затова тѣ трѣбва безусловно да му се подчиняватъ. Едно само отклонение отъ неговитѣ изисквания бѣшe достатъчна причина за най-жестокото наказание. Така умоветѣ на хората бѣxa отклонени отъ Бога и отправени къмъ гpѣшaщи, заблуждаващи се и жестоки хора, нѣщо повече, къмъ самия князъ на тъмнината, упражняващъ властьта си чрезъ тѣхъ. Грѣхътъ бѣme прикритъ подъ булото на светостьта. Когато Писанията се потъпкватъ и човѣкъ започва да се издига като най-върховно сѫщество, ние трѣбва да очакваме само измама, притворство и покварваща неправда. Съ въздигането на човѣшки закони и традиции се откри покварата, която винаги е последица отъ отстраняването на Божия законъ.

Това бѣxa опасни дни за Христовата църква. Bѣpнитѣ знаменосци бѣxa наистина малко. Макаръ че истината не бѣ оставена безъ свидетели, все пакъ понѣкога изглеждаше, че заблуждението и суевѣрието ще преодолѣятъ напълно, а истинската религия ще изчезне отъ земята. Евангелието почти изчезваше, а формитѣ на религията бѣxa умножени, и хората бѣxa обременявани съ строги изнудвания. Хората бѣxa поучавани не само да гледатъ на папата като на свой ходатай, но и да уповаватъ на собствени дѣлa за изкупване отъ гpѣxa. Дълги пѫтешествия, дѣла на покаяние, поклонение предъ мощи, съграждане на църкви, храмове и олтари, плащане на голѣми суми за църквата — такива и много подобни дѣла се предписваха за усмиряване Божия гнѣвъ или за осигуряване Неговото благоволение; като че ли Богъ бѣшe човѣкъ, който се разгнѣвява отъ дреболии и се усмирява съ дарове или дѣла на покаяние !

Макаръ грѣхътъ да преодоляваше дори между води-телитѣ на римокатолическата черква, влиянието ѝ изглеж-даше постоянно да расте. Около края на осмото столѣтие папитѣ изявиха претенцията, че въ първитѣ вѣкове еписко-питѣ въ Римъ сѫ притежавали сѫщата ду.ховна сила, която тѣ сега сѫ си присвоили. За да затвърдятъ тази претенция, тѣ трѣбваше да употрѣбятъ нѣкои срѣдства, които да ѝ дадатъ видъ на авторитетъ; и това охотно бѣ внушено отъ бащата на лъжата. Древни рѫкописи се подправяха отъ калугери. Открити бѣxa непознати до тогава декрети на събори, които потвърѫдаваха всесвѣтското върховенство на папата отъ най-ранни времена. Църквата, която бѣ отхвър-лила истината, лакомо прие тѣзи измами. (Вижъ приложението).

Малкото вѣрни които градѣxa на истинската основа (1 Кор. 3: 10.11), бѣxa затруднявани и обърквани, понеже [44] сметьта на фалшивото учение спъваше дѣлото. Подобно на строителитѣ на Йерусалимската стена презъ Неемиеви дни, нѣкои бѣxa готови да кажатъ: „Отслабна силата на носа-читѣ, а пръстьта отъ срутеното е много; не можемъ да градимъ стената“. (Неем. 4:10.) Изтощени отъ постоянната борба срещу гонения, измама, неправда и всѣко друго пре-пятствие, което сатана можеше да измисли, за да спре на-предъка имъ. нѣкои вѣрни строители се обезкуражиха; заради спокойствие и сигурность на имущество и животъ тѣ се отклониха отъ истинската основа. Други, неустрашими предъ съпротивата на враговетѣ, смѣло обявяваха: „Не бойте се отъ тѣхъ; помнете Господа велики и страшни“ (Неем. 4:14), и продължаваха дѣлото, всѣки единъ препа-санъ съ мечъ. (Ефес. 6: 17.)

Сѫщиятъ духъ на умраза и съпротива спрямо истината е въодушавлявалъ Божиитѣ врагове въ всѣки вѣкъ, докато сѫщитѣ бдителность и вѣрность сѫ се изисквали отъ Не-говитѣ служители. Христовитѣ думи къмъ първитѣ апостоли сѫ приложими за последователите му въ последното време : „Каквото вамъ говоря, говоря го на всички : бѫдете будни!“ (Марко 13:37.)

Мракътъ изглеждаше да става все по-гѫстъ. Покло-нението предъ образи стана нѣщо обикновено. Свѣщи се палѣха предъ образи, молитви се отправяха къмъ тѣхъ. Най-абсурдни и суевѣрни обичаи преодоляваха. Умоветѣ на хората бѣxa тъй завладѣни отъ суеверие, че самиятъ разумъ изглеждаше да е загубилъ своята сила. Щомъ самитѣ свещеници и епископи обичаха удоволствия, бѣxa по-хотливи, покварени, можеше ли да се очаква друго, освенъ това, щото и народътъ, който се рѫководеше отъ тѣхъ, да затъне дълбоко въ невежество и грѣхъ ?

Друга стѫпка на папска надмѣнность бѣ направена, когато въ единадесетото столѣтие папа Григорий VII обяви съвършенството на римо-католическата черква. Между дру-гото, то обявяваше, че съобразно Писанията, черквата ни-кога не е сбърквала, нито нѣкогa ще сбърка ; но доказа-телство отъ Писанията не придружаваше твърдението. Гор-диятъ понтифексъ претендираше, сѫщо, че има силата да сваля царе и обявяваше, че никой не може да отмѣни произ-несената отъ него присѫда, но че негова привилегия е да отмѣнява решенията на другитѣ. (Вижъ приложението).

За тиранския характеръ на този застѫпникъ на непогрѣшимость внушително говори постѫпката му съ герман-ския императоръ Хенрихъ IV. Понеже дръзналъ да незачете папския авторитетъ, той билъ обявенъ за отлѫченъ отъ черквата и детрониранъ. Уплашенъ отъ изоставянето и заканитѣ на собственитѣ си князе, окуражени чрезъ папския указъ за бунтъ противъ господаря си, Хенрихъ IV се [45] видѣлъ принуденъ да се помири съ Римъ. Придруженъ отъ жена си и единъ вѣренъ слуга, всрѣдъ зима той преминалъ Алпитѣ, за да се смири предъ папата. Като достигналъ замъка, въ който Григорий се билъ оттеглилъ, той билъ въведенъ безъ своитѣ стражи въ единъ външенъ дворъ и тамъ, въ суровия зименъ мразъ, съ непокрита глава, съ боси нозе, облѣченъ въ сиромашка дреха, очаквалъ позволението на папата да се яви предъ него. Чакъ следъ тридневенъ постъ и изповѣдь понтифексътъ благоволилъ да го опрости. Дори и това той направилъ при условие, че императорътъ ще чака специялно папско одобрение, преди да се украси съ знака на отличие и да упражни силата на царското си достойнство. А Григорий, възхитенъ отъ своя триумфъ, се хвалѣлъ, че негова длъжность било. да смирява гордостьта на царетѣ.

Каква поразителна разлика между надмѣнната гордость на този надутъ понтифексъ и кротостьта и благостьта на Христа, Който представляваше Себе си като стоящъ предъ вратата на сърдцето, молящъ се за входъ. за да влѣзе вѫтре и донесе прошка и миръ и Който учеше ученицитѣ си : „Който иска между васъ да бѫде пръвъ, нека ви бѫде рабъ“ (Мат. 20:27.)

Следващитѣ столѣтия свидетелствуватъ за постоянно увеличаване на заблудитѣ въ изхождащите отъ Римъ учения. Дори преди въздигането на папството ученията на езически философи се съблюдаваха и бѣха упражнили влияние въ църквата. Мнозина привидно покаяни все още се придърѫаха къмъ правилата на езическата си философия, и не само че сами продължаваха изучаването ѝ, но я налагаха и на други като срѣдство за разширение своето влияние между езичницитѣ. Така. въ християнската вѣра се вмъкнаха сериозни заблуждения. Очибиющо между тѣзи заблуждения бѣше вѣрата въ естественото безсмъртие на човѣка и неговото съзнание следъ смъртьта. Това учение положи основата, върху която Римъ въздигна призоваването на светиитѣ и обожаването на Дева Мария. Отъ тукъ произтече кривото учение за вѣчната мѫка на непокаянитѣ, което рано се бѣ вмъкнало въ папската вѣра. Съ това бѣ отворенъ пѫтьтъ за приемането на още една езическа измислица, която Римъ нарече чистилище, и я употрѣбяваше за да плаши довѣрчивитѣ и суевѣрни множества. Чрезъ това криво учение се приема сѫществуванието на едно мѣсто за мѫки, въ което се наказватъ душитѣ на хора, които не сѫ заслужили вѣчна гибель, и отъ което тѣ, следъ като се ос-вободятъ отъ нечистота, биватъ допущани въ небето. (Вижъ приложението.)

Още една измислица бѣше потрѣбна на Римъ, за да се възползва отъ страховетѣ и грѣховете на своитѣ после- [46] дователи. Пълно опрощение на грѣхове, минали, настоящи и бѫдещи, и освобождение отъ всички навлѣчени чрезъ тѣхъ мѫки се обещаваха на ония, които биха участвували въ войнитѣ на понтифекса за разширение неговата временна власть, за наказание неговитѣ врагове или за изтрѣбване на всички ония, които сѫ посмѣли да отрекатъ неговото духовно върховенство. Хората бѣха поучавани, сѫщо, че чрезъ плащане пари на църквата те могатъ да се освободятъ отъ грѣхъ, а сѫщо да освободятъ и душитѣ на умрѣлитѣ си приятели, които сѫ задърѫани въ мѫчителните пламъци на чистилището. Чрезъ такива срѣдства Римъ пълнѣше своитѣ каси, подърѫаше разкошъ, великолепие и пороцитѣ на претендиращия представитель на Оня, Който нѣмаше кѫде да сложи главата си. (Вижъ приложението.)

Библейската наредба за Господнята вечеря бѣше за-мѣнена съ идолопоклоническата жертва на литургията. Пап-скитѣ свещеници обявяваха чрезъ безчувственото си лице-мѣрие, че превръщатъ простия хлѣбъ и вино въ действи-телно „тѣло и кръвь Христови“. (Cardinal Wiseman’s Lectures on „The Real Presence“, Lecture 8, sec. 3, par. 26.) Съ богохулсвена надмѣнность те открито си присвояваха творческата сила на Бога, Твореца на всички нѣща. (Вижъ приложението.) Отъ християнитѣ при смъртно наказание се изискваше да изповѣдатъ своята вѣра въ това ужасно, оскърбяваше Небето учение. Множествата, които отказваха, бѣха предавани на изгаряне. (Вижъ приложението.)

Въ тринадесетото столѣтие биде въведено най-ужас-ното отъ всички папски орѫдия — инквизицията. Князътъ на тъмнината работѣше заедно съ водителитѣ на папската иерархия. Сатана и неговитѣ ангели владѣеха умоветѣ на зли хора въ тайнитѣ имъ съвети, докато посрѣдъ тѣхъ стоеше Божий ангелъ, който отбелязваше ужасния докладъ за тѣхнитѣ нечестиви декрети и пишеше историята на дѣлата, които бѣха твърде ужасни, за да се явятъ предъ човѣшки очи. „Вавилонъ велики“ се „опиваше отъ кръвьта на светиитѣ“. Обезобразенитѣ тѣла на милиони мѫченици викаха къмъ Бога за отмѫщение на тази вероостѫпническа сила. Папството бѣше станало свѣтовенъ деспотъ. Царе и императори се прекланяха предъ едиктитѣ на римския пон-тифексъ. Временната, както и вѣчната участь на хората из-глеждаха да сѫ въ негова власть. Презъ стотици години учението на римокатолическата черква е бивало пространно и безусловно приемано, обрядите ѝ благовейно изпълнявани, праздницитѣ ѝ общо съблюдавани. Нейниятъ клиръ бѣ почитанъ и великодушно подкрепянъ. Никога по-сетне римокатолическата черква не е достигала по-голѣма честь, великолепие и сила.

Но най-блестящето време за папството, бѣ време на [47] най-тъменъ мракъ за свѣта. (Wylie, „History of Protestantism“, book I, chap. 4.) Светите Писания бѣха почти непознати не само на народа, но и на свещеницитѣ. Подобно на древнитѣ фарисеи, папскитѣ водители мразѣха свѣтлината, която би открила грѣховетѣ имъ. Следъ премахване Божия законъ, образеца на правдата, тѣ упражняваха неограничена власть и се предаваха на необузданъ развратъ. Измама, алчность и пороци преобладаваха. Хората не се плашеха отъ никакво престѫпление, стига да можеха да спечелятъ чрезъ него благосъстояние или чинъ. Палатитѣ на папитѣ и прелатитѣ бѣха арени на най-низко безпѫтство. Нѣкои управляващи понтифекси се бѣха проявили въ такива възмутителни престѫпления, че свѣтски владѣтели се стремѣха да свалятъ тѣзи църковни сановници като крайно нечисти изроди, които не могатъ да бѫдатъ търпени. Съ столетия Европа не направи никакъвъ прогресъ въ наука, изкуства и цивилизация. Мораленъ и интелектуаленъ парализъ бѣ обхваналъ християнството.

Положението на свѣта подъ римска власть представ-ляваше ужасно и поразително изпълнение на думитѣ отъ пророкъ Осия : „Изтрѣбенъ ще бѫде Моятъ народъ, защото му знание не достига, понеже ти отхвърли знанието и Азъ ще те отхвърля отъ свещенствие предъ Мене ; и понеже забрави ти закона на Твоя Богъ, и Азъ ще забравя децата ти“. „Нѣма нито истина, нито милосърдие, нито богопознание на земята. Клетва и измама, убийство, кражба и прелюбодейство твърде много се разпространиха и кръвнина върви следъ кръвнина“. (Осия 4.6 1. 2.) Такива бѣха резултатите отъ отстранението на Божието Слово. [48]

Епизод 4—Валдензитѣ

Всрѣдъ мрака, обгърналъ земята презъ дългия периодъ на папско господство, свѣтлината на истината не можеше напълно да бѫде изгасена. Въ всѣки вѣкъ е имало свидетели за Бога, хора, които сѫ хранили вѣра въ Христа, като единственъ ходатай между Бога и човѣка, които сѫ ценили Библията като единствено правило на живота и които сѫ освещавали истинската сѫбота. Колко много дължи свѣтътъ на тѣхъ, човѣчеството никога не ще узнае. Тѣ сѫ били изгаряни като еретици, тѣхнитѣ мотиви сѫ бивали упреквани, характерите имъ злословени, писанията имъ унищожавани, изопачавани или обезобразявани. Но тѣ сѫ стояли твърдо и отъ вѣкъ на вѣкъ сѫ подърѫали своята вѣра въ нейната чистота, като свѣто съкровище за бѫдещитѣ поколѣния.

Историята на Божиитѣ чада презъ вѣковетѣ на мрака, които следваха римското господство, е записана на небето, но въ човѣшкитѣ доклади тя заема малко мѣсто. Освенъ обвиненията на тѣхнитѣ гонители, могатъ да се намѣрятъ съвсемъ малко следи за тѣхното сѫществувание. Политиката на Римъ бѣше, да изличи всѣка следа на несъгласие съ нейнитѣ учения или укази. Тя търсѣше да унищожи всичко еретическо, било то лица, или писания. Изрази на подо-зрение или съмнение въ авторитета на папскитѣ догми бѣха достатъчна причина за отнемане живота на богати и бедни, знатни и прости. Римъ се стремѣше да унищожи всѣки до-кладъ за своята жестокость спрямо разколницитѣ. Папски събори решиха, да се изгарятъ книгитѣ и писанията, които съдържать такива доклади. Преди изнамирането на книго-печатането, книгитѣ бѣха малко на брой и въ форма небла-гоприятна за запазване, затова за римокатолицитѣ не бѣ трудно да изпълнятъ намѣрението си. Никоя църква въ границитѣ на римското владичество не бѣ оставяна задълго необезпокоявана въ използване свободата на съвѣстьта. Едва бѣ спечелило сила, и папството прострѣ рѫцетѣ си, за да смаже всичко, което отказваше да признае неговата власть; и една следъ друга църквитѣ му се подчиниха. [49]

Въ Великобритания примитивното християнств се бѣ вкоренило твърде рано. Приетото отъ брититѣ въ първото столѣтие евангелие тогава бѣше още непокварено отъ рим-ското вѣроотстѫпничество. Гонението отъ страна на езически императори, което се прострѣ дори до тѣзи отдалечени брѣгове, бѣшe единствената дарба, която първитѣ църкви на Британия получиха отъ Римъ. Много християни, бѣгайки отъ гонение въ Англия, намѣриха прибежище въ Шотландия ; отъ тамъ истината се занесе въ Ирландия. Въ всички тѣзи страни тя бѣ приета съ радость.

Когато сакситѣ завзеха страната, езичеството спечели властьта. Победителитѣ отказваха да бѫдатъ обучавани отъ своитѣ роби, и християнитѣ бѣxa принудени да се оттеглятъ въ планинитѣ и дивитѣ степи. Но скритата за известно време свѣтлина продължаваше да гори. Единъ вѣкъ покъсно въ Шотландия тя просвѣтна съ блѣсъкъ, който достигна далечни страни. Отъ Ирландия произлѣзоха набожниятъ Колумбъ и неговитѣ съработници, които, събирайки около себе си разпръснатитѣ вѣрующи на усамотения островъ Йона, направиха последния центъръ на своитѣ мисионски трудове. Между тѣзи евангелисти имаше единъ пазитель на сѫботата, и така тази истина бѣ въведена между народа. На Йона бѣ учредено едно училище, отъ което тръгваха мисионери не само за Шотландия и Англия, но и за Германия, Швейцария, а даже и за Италия.

Римъ, обаче, бѣше впилъ очи въ Британия, и бѣ решилъ да я завладѣе. Въ шестото столѣтие неговитѣ мисионери предприеха покръстването на езичницитѣ-сакси. Тѣ бѣха приети благосклонно отъ гордитѣ варвари и накараха много хиляди да приематъ римската вѣра. Когато дѣлото напредна, папскитѣ водители и тѣхнитѣ новообърнати се срещнаха съ примитивнитѣ християни. Яви се очебиющъ контрастъ. Последнитѣ бѣха прости, смирени и съ библейски характеръ, учение и нрави, докато първитѣ откриваха суевѣрие, блѣсъкъ и надменность, присѫщи на папството. Римскиятъ пратеникъ изискваше тѣзи християнски църкви да признаятъ върховната власть на папството. Брититѣ кротко отвърнаха, че желаятъ да обичатъ всички хора, но че папата не е упълномощенъ за върховенство въ църквата, и че тѣ ще му отдадатъ само такова подчинение, каквото следва да се отдава на всѣки Христовъ последователь. Направени бѣха повторни опити, за да се осигури тѣхното вѣрноподанство къмъ Римъ; но тѣзи смирени християни, очудени отъ гордостьта на римските пратеници, твърдо отговаряха, че не познаватъ другъ господарь, освенъ Христа. Тогазъ се откри истинскиятъ характеръ на папството. Римскиятъ водитель каза: „Ако не искате да приемете братя, които ви носятъ миръ, ще приемете врагове, които [50] ви носятъ война. Ако не желаете да се съедините съ насъ въ показване на сакситѣ пѫтя на живота, ще получите отъ тѣхъ замаха на смъртьта“. (D’Aubigne, „History of the Reformation of the Sixteenth Century“, в. 17, ch. 2.) Това не бѣха празни заплашвания. Война, интрига и измама се употрѣбяваха противъ тѣзи свидетели на библейската вѣра, докато църквитѣ на Британия бѣха унищожавани или принудени да се подчинятъ на папския авторитетъ.

Въ страни извънъ римското влияние презъ много сто-лѣтия сѫществуваха християнски общества, които останаха почти напълно свободни отъ папската развала. Тѣ бѣха обиколени отъ езичество и бѣха повлияни отъ неговитѣ грѣшки, но все пакъ продължаваха да зачитатъ Библията като единствено правило на вѣрата и подърѫаха твърде много отъ нейнитѣ истини. Тѣзи християни вѣрваха въ вѣч-ностьта на Божия законъ и пазѣха сѫботата споредъ че-твъртата заповѣдь. Подобни църкви съ сѫщата вѣрати прак-тика имаше и въ Централна Африка, а сѫщо и между ар-менцитѣ въ Азия.

Но между тѣзи, които се противопоставяха на папското узурпаторство, на първо мѣсто стояха валдензитѣ. Тъкмо въ страната, кѫдето папството бѣ разположило трона си, фал-шивостьта и развалата му срещнаха най-голѣма съпротива. Съ столѣтия църквитѣ въ Пиемонтъ подържаха независи-мостьта си, но най-сетне дойде време, когато Римъ реши-телно настоя за тѣхното подчинение. Следъ несполучливи борби противъ тиранията му, водителитѣ на тѣзи църкви неохотно признаха върховенството на силата, предъ която изглеждаше, че цѣлиятъ свѣтъ се прекланяше. Но имаше нѣ-кои, които отказваха да се подчинятъ на авторитета на папа или прелатъ. Те бѣха решени да останатъ вѣрни на Бога, да запазятъ чистотата и простотата на вѣрата си. Настѫпи едно раздѣление. Тѣзи, които се придърѫаха къмъ старата вѣра, сега се оттеглиха; едни, напущайки роднитѣ си Алпи, издигнаха знамето на истината въ чужди страни; други се оттеглиха въ уединенитѣ долинки и скалиститѣ крепости на планинитѣ, за да запазятъ тамъ свободата си да служатъ на Бога.

Вѣрата, която презъ много столѣтия се пазѣше и учеше отъ валдензитѣ, бѣше въ забележителенъ контрастъ съ ученията, изхождащи отъ Римъ. Тѣхната вѣра се основаваше на написаното слово Божие, вѣрното рѫководство на християнството. Но тѣзи смирени селяни, въ тѣхнитѣ затънтени убѣжища, изключени отъ свѣта, свързани съ ежедневна работа между своитѣ стада и лозя, не отъ само-себе си бѣха достигнали до истината, противоположна на догмите и разкола на вѣроотстѫпническата църква. Тѣхната вѣра не бѣше новоприета. Тѣхното религиозно убѣж- [51] дение бѣше наследство отъ тѣхнитѣ бащи. Tѣ се борѣха за вѣрата на апостолската църква, „вѣрата, еднажъ завинаги предадена на светиитѣ“ (Юда 3). Църквата въ пустинята, а не гордата иерархия на трона на голѣмата свѣтовна столица бѣше истинската Христова църква, пазачътъ на съкровищата на истината, които Богъ бѣ говорилъ на народа Си, за да ги даде на свѣта.

Една отъ главнитѣ причини, които доведоха до отдѣ-лянето на истинската църква отъ Римъ, бѣше и това, че последната мразѣше библейската сѫбота. Както бѣ пред-сказало пророчеството, папската сила потъпка истината. Бо-жиятъ законъ се тъпчеше въ праха, докато човшки традиции и обичаи се възвеличаваха. Църквитѣ, които бѣха подъ властьта на папството, бѣха отъ рано заставени да почитатъ недѣлята като свѣтъ день. Всредъ преодоляващите заблуди и суевѣрия мнозина, дори отъ вѣрния Божий народъ, се бѣха тъй объркали, че докато пазѣха сѫботата, тѣ се въздърѫаха отъ работа и въ недѣля. Но това не задоволи папските водители. Те изискваха не само освещение на недѣлята, но и осквернението на сѫботата. Съ най-остъръ езикъ нападаха тѣ онѣзи, които се осмѣляваха да я почитатъ. Само онзи, който избѣгнѣше отъ силата на Римъ, можеше спокойно да се покорява на Божия законъ.

Валдензитѣ първи между европейскитѣ народи полу-чиха преводъ на Светитѣ Писания. (Вижъ приложението.) Стотици години преди реформацията тѣ притежаваха Библията въ рѫкописъ на тѣхенъ роденъ езикъ. Тѣ имаха неподправената истина и това ги правѣше специаленъ обектъ на умраза и гонение. Тѣ обявяваха римската църква за падналия Вавилонъ отъ Откровението, и при опасность за живота си възставаха, за да отблъснатъ нейнитѣ заблуждения. Докато подъ натиска на продължителнитѣ гонения, нѣкои се отказаха отъ вѣрата си, малко-по-малко отстѫпвайки отъ нейнитѣ отличителни принципи, други здраво държаха истината. Презъ най-тъмнитѣ вѣкове на вѣроотстѫпниче-ството имаше валдензи, който отказваха римското върхо-венство, отблъсваха поклонението предъ образи, считайки го за идолопоклонство, и пазѣха истинската сѫбота. При най-свирепитѣ бури на опозицията тѣ подържаха вѣрата си. Макаръ бити съ савойски копия и горени на римски клади, тѣ стояха смѣло за Божието слово и Неговата честь.

Зацъ високитѣ планински крепости, прибѣжища на преследванитѣ и угнетяванитѣ презъ всички вѣкове, валден-зитѣ намираха добри скривалища. Тукъ се подържаше свѣт-лината на истината всрѣдъ мрака на срѣднитѣ вековѣ. Тукъ презъ хиляда години свидетели на истината подържаха старата вѣра. [52]

Богъ бѣшe приготвилъ за народа си едно светилище на тържествено величие, отговаряще на мощнитѣ истини, които му бѣxa поверени. За тѣзи вѣрни изгнаници планинитѣ бѣxa единъ символъ на непоколебимата правда на Йеова. Валдензитѣ сочеха на децата си къмъ висинитѣ, издигащи се надъ тѣхъ въ неизмѣнно величие, и имъ говоpѣxa за Онзи, у Когото нѣма нито сѣнка на промѣнение и Чието слово е твърдо основано като вѣчнитѣ хълмове. Господь бѣшe затвърдилъ планинитѣ и ги бѣ обкрѫжилъ съ сила ; никоя рѫка, освенъ тази на Безкрайната Сила, не можеше да ги помѣсти отъ местата имъ. По сѫщия на-чинъ бѣ утвърдилъ Той и Своя законъ, основата на Неговото управление на небе и земя. Човѣшката рѫка може да достигне съчовѣцитѣ си и да унищожи живота имъ, но тя тъй малко би могла да изкорени планинитѣ отъ основанията имъ и да ги хвърли въ морето, както да промѣни една заповѣдь отъ закона на Иеова, или да изличи едно отъ обещанията Му къмъ тѣзи, които вършатъ Неговата воля. Въ вѣрностьта си спрямо Неговия законъ Божиитѣ служители трѣбва да бѫдатъ тъй твърди, както непоклатимитѣ планини.

Планинитѣ, които окрѫжаваха тѣxнитѣ дълбоки долини, бѣxa едно постоянно свидетелство за Божията творческа сила и винаги сигурно уверѣние за Неговата покровителствена грижа. Тѣзи странници се научиха да обичатъ мълчаливитѣ символи на Божието присѫтствие. Никога тѣ не се отдаваха на негодувание поради трудностьта на своята участь, никога не се чувствуваха са ми всрѣдъ планинската самота. Tѣ блaгoдapѣxa на Господа, че имъ е приготвилъ убѣжище отъ гнѣва и жестокостьта на хората. Tѣ се радваха на свободата, да могатъ свободно да Му се молятъ. Често, когато бѣxa гонени отъ своитѣ врагове, крепостьта на тѣзи хълмове имъ указваше сигурна защита. Отъ нѣкоя висока скала тѣ пѣexa хвала на Бога, и римскитѣ войски не можеха да смълчатъ тѣxнитѣ хвалебни пѣсни.

Чиста, проста и усърдна бѣшe набожностьта на тѣзи Христови последователи. Принципитѣ на истината имъ бѣxa по-ценни отъ кѫщи, земи, приятели, роднини, дори и отъ самия животъ. Tѣ сериозно се стремѣxa да вкоренятъ тѣзи принципи въ сърдцата на младитѣ. Отъ най-ранно детство младежьта бѣ поучавана въ Писанията и бѣ учена да пази свѣто изискванията на Божия законъ. Преписи отъ Библията бѣxa рѣдки, затова нейнитѣ скѫпоценни думи се учеха на изустъ. Мнозина можеха да повторятъ дълги откѫслеци отъ Стария и отъ Новия завети. Мислитѣ за Бога бѣxa свързани съ величествениѣ пейзажи на природата и съ скромнитѣ благословения на ежедневния животъ. Малки деца биваха учени съ благодарность да гледатъ къмъ Бога-даритель на вcѣко благодеяние и утеха. [53]

Родителитѣ, нѣжни и любвеобилни, бѣxa твърде мѫдри, да не привикватъ децата си къмъ себеугодничество. Предъ тѣхъ стоеше животъ на изпитъ и угнетение, а може би и мѫченическа смърть. Отъ детство тѣ бѣxa възпитавани да понасятъ трудности, да се покоряватъ, но пакъ да мислятъ и действуватъ самостоятелно. Отъ рано тѣ бѣxa научени да носятъ отговорности, да бѫдатъ предпазливи въ говора си и да разбиратъ мѫдростьта на мълчанието. Една неблагоразумна дума, достигнала до ушитѣ на враговетѣ имъ, можеше да застраши живота не само на говорителя, но и на всички негови братя; защото, както вълци преследватъ жертвата си, така враговетѣ на истината преследваха тѣзи, които се осмѣляваха да искатъ религиозна свобода.

Валдензигѣ бѣxa пожертвували свѣтското си благосъстояние заради истината и съ упорито търпение paбoтѣxa за своя хлѣбъ. Bcѣкo парче обработваема земя между планинитѣ се грижливо използваше; долинитѣ и по-малко плодороднитѣ склонове бѣxa направени плодородни. Икономия и строго себеотрицание съставляваха часть отъ възпитанието, което децата получаваха като единствено наследство. Tѣ бѣxa обучавани, че Богъ е опредѣлилъ живота за едно училище, и че тѣxнитѣ нужди можеха да бѫдатъ удовлетворени само чрезъ личенъ трудъ, предвидливость, грижливость и вѣpa. Този начинъ на възпитание бѣшe труденъ и уморителенъ, но бѣшe здравословенъ, тъкмо това, отъ което чoвѣкъ се нуждае въ своето отпаднало състояние ; той бѣшe училището, което Богъ бѣшe приготвилъ за неговото обучение и развите. Докато младежьта така се приучваше на работа и трудъ, развитието на ума не се небрежеше. Tѣ бѣxa поучавани, че всичкитѣ имъ сили принадлежатъ на Бога, и че всичкитѣ трѣбва да се подобрятъ и развиятъ за Негова служба. Църквитѣ на валдензитѣ по чистотата и простотата си приличаха на апостолската църква. Отблъсвайки върховенството на папа и прелатъ, тѣ държаха Библията като единственъ върховенъ и непогрѣшимъ авторитетъ. Tѣxнитѣ пастори, противно на лордскитѣ свещеници отъ Римъ, следваха примѣpa на своя Учителъ, който дойде „не да Му послужатъ, но да послужи“. Tѣ пacѣxa Божието стадо, водейки го на зелени пасища и при живитѣ източници на свѣтото Му Слово. Далечъ отъ паметницитѣ на човѣшкия блѣсъкъ и гордость, хората се събираха не въ огромни черкви или голѣми катедрали, но подъ сѣнката на планинигѣ, въ алпийскитѣ долини, а въ време на опасность и въ нѣкоя скалиста крепость, за да слушатъ думитѣ на Xpистовитѣ служители. Пастиритѣ не само проповѣдваха евангелието, но посещаваха болнитѣ, обучаваха децата, предупреждаваха заблудилитѣ се и работѣxa, за да изглаждатъ спорове и да въдворяватъ хармония и братска любовь. [54] Въ време на миръ те се подърѫаха отъ доброволнитѣ дарби на народа ; но както Павла, който правѣше шатри, всѣки изучаваше по нѣкой занаятъ или професия, чрезъ които, ако станѣше нужда, да се грижи за прехраната си.

Пасторитѣ наставляваха младежьта. Докато различнитѣ клонове на общата наука не оставаха пренебрегнати, Библията бѣше главниятъ предметъ за изучаване. Евангелията отъ Матея и Йоана се учеха наизустъ, заедно съ много послания. Младитѣ сѫщо се занимаваха съ преписване на Писанията. Нѣкои рѫкописи съдържаха цѣлата Библия, други само кратки извадки, къмъ които се прибавяха нѣкои кратки обяснения на стиховетѣ отъ тѣзи, които бѣха способни да обясняватъ Писанията. Така бѣха извадени наяве съкровищата на истината, тъй дълго укривани отъ онѣзи, които търсѣха да се възвишаватъ надъ Господа. Чрезъ търпеливъ, неуморенъ трудъ, понѣкога въ дълбоки, тъмни подземия, при свѣтлината на свѣщи, Свещенитѣ Писания се преписваха стихъ по стихъ, глава по глава. Така дѣлото напредваше, откритата Божия воля свѣтѣше като чисто злато ; а колко по-свѣтла, по-ясна, по-мощна бѣ тя поради изпититѣ, понесени заради нея, това можеха да съзнаятъ само онѣзи, които вземаха участие въ това дѣло. Небесни ангели обкрѫжаваха тѣзи вѣрни работници.

Сатана бѣше накаралъ папскитѣ свещеници и прелати да погребатъ словото на истината подъ сметьта на заблуждения, фалшиво учение и суевѣрие ; но по най-чудесенъ начинъ то бѣ запазено непокварено презъ всички вѣкове на мракъ. То не носѣше отпечатъка на човѣка, но печата на Бога. Хората сѫ били неуморими въ старанията си да помрачатъ ясното, просто значение на Писанията и да ги изложатъ тъй, че сами да си противоречатъ ; но подобно на ковчега надъ бурната бездна, Божието слово се противопоставя на буритѣ, които го заплашватъ съ унищожение. Подобно на скрита подъ повърхностьта мина, богата съ сребърни и златни жилки, чиито богати съкровища се разкриватъ на онѣзи, които копаятъ, Свещенитѣ Писания притежаватъ съкровища на истина, които се откриватъ само на сериозния, смиренъ и молящъ се търсачъ. Господь желаеше Библията да бѫде учебникъ за цѣлото човѣчество, учебникъ въ детство, младость и мѫжество, и да бѫде винаги изучавана. Той даде словото Си на човѣцитѣ като едно откровение на Себе Си. Всѣка различена нова свѣтлина е ново разкритие характера на нейния Авторъ. Изучаването на Писанията е отреденото отъ Бога срѣдство, да доведе хората въ по-тѣсна свръзка съ тѣхния Създатель и да имъ даде по-ясно познание на Неговата воля. То е срѣдството за общение между Бога и човѣка.

Докато валдензитѣ считаха страха Господенъ като на- [55] чало на мѫдрость, тѣ не бѣха слѣпи за важностьта на свръзката съ свѣта, познанието хората и деятелния животъ за развитието на духа и изострянето на ума. Отъ училищата въ планинитѣ нѣкои младежи биваха изпращани въ учебнитѣ заведения въ градовете на Франция и Италия, кѫдето имаше по-широко поле за учене, мислене и наблюдение, отколкото въ роднитѣ имъ Алпи. Тъй изпратенитѣ младежи бѣха изложени на изкушения, тѣ бѣха свидетели на развратъ и срѣщаха хитритѣ агенти на сатана, искащи да ги впрегнатъ въ най-изкусни заблуди и опасни измами. Но тѣхното възпитание въ детинството имъ ги бѣше подготвило за всичко това.

Въ училищата, въ които отиваха, тѣ не трѣбваше да се довѣряватъ никому. Дрехитѣ имъ бѣха тъй приготвени, за да укриватъ най-голѣмото имъ съкровище — скѫпи преписи отъ Светото Писание. Тѣхъ, плода на многомесеченъ и годишенъ трудъ, носѣха тѣ съ себе си, и кѫдето имъ бѣ възможно безъ да възбудятъ подозрение, тѣ внимателно поставяха нѣкоя часть отъ тѣзи преписи на пѫтя на онѣзи, чиито сърдца имъ изглеждаха отворени за приемане истината. Още отъ родното огнище валдензитѣ бѣха възпитани за тази цель въ живота ; тѣ разбираха дѣлото си и вѣрно го извършваха. Мнозина въ тѣзи учебни заведения се покайваха въ истинската вѣра и често пѫти нейнитѣ принципи проникваха въ цѣлото училище; въ такива случаи папскитѣ водители, дори при най-усърдно изследване, не можеха да издирятъ източника на тъй наречената ересь.

Христовиятъ духъ е мисионски духъ. Първиятъ подтикъ на обновеното сърдце е, да доведе и други до Спасителя. Такъвъ бѣше духътъ на валдензитѣ. Тѣ чувствуваха, че Господь изисква отъ тѣхъ повече, отколкото да запазятъ чистата истина въ собственитѣ си църкви ; че на тѣхъ почиваше сериозната отговорность, да просвѣтне свѣтлината имъ между онѣзи, които сѫ въ тъмнина ; чрезъ мощната сила на Божието слово тѣ искаха да счупятъ веригитѣ, които Римъ имъ бѣше наложилъ. Проповѣдницитѣ валдензи бѣха обучавани като мисионери ; всѣки единъ, който смѣташе да встѫпи въ проповѣдничеството, най-напредъ трѣбваше да спечели опитность като евангелистъ. Всеки трѣбваше да служи три години въ нѣкое мисионско поле, преди да поеме грижата за нѣкоя църква въ родината. Тази ра-бота, изискваща въ начало себеотрицание и жертви, бѣше една подходяща подготовка за пасторския животъ въ тѣзи изпитни времена. Младежьта, която се посвещаваше на светата служба, виждаше предъ себе си не изгледъ за земни блага и почести, а единъ животъ на работа и опасности, а може би и мѫченическа смърть. Мисионеритѣ излизаха двама по двама, както Исусъ изпращаше ученицитѣ Си. Съ [56] всѣки младъ обикновено имаше и единъ по-старъ и поопитенъ мѫжъ, който служеше като водитель на младия, даваше му подходящи наставления, на които по-младиятъ трѣбваше да се покорява, и бѣше отговоренъ за неговото обучение. Тѣзи съработници не бѣха винаги заедно, но тѣ се срѣщаха често за молитва и съветъ, укрепвайки се по този начинъ единъ-другъ въ вѣрата. Ако издадѣха цельта на своята мисия, би значило да осигурятъ нейното поражение, затова тѣ грижливо укриваха истинския ѝ характеръ. Всѣки проповѣдникъ имаше нѣкой занаятъ или професия, а мисионеритѣ вършеха дѣлото си подъ булото на свѣтско призвание. Обикновено тѣ избираха това на търговецъ или амбулантенъ продавачъ. „Тѣ носѣха коприни, скѫпоценности и други предмети, които по онова време мѫчно се доставяха и можеха да се набавятъ само отъ далечнитѣ пазари : подъ формата на такива търговци тѣ бѣха добре дошли тамъ, където биха били отблъснати, ако се явѣха открито като мисионери“. (Wylie в. 1, ch. 7.) Презъ всичкото време сърдцата имъ бѣха обърнати къмъ Бога за мѫдрость, да могатъ да представягъ по-ценното отъ злато и сребро съкровище. У себе си тѣ носѣха тайно преписи отъ Библията, било цѣлата или часть отъ нея, и когато се представѣше удобенъ случай, обръщаха внимание на клиентитѣ си върху тѣхъ. Често така се събуждаше интересъ за Божието Слово, а часть отъ преписа биваше радостно оставена на тѣзи, които пожелаваха да я иматъ.

Работата на тѣзи мисионери започна въ равнинитѣ и до-линитѣ, въ подножието на роднитѣ имъ планини, но се разпрострѣ далечъ задъ тѣзи граници. Боси, въ груби изцапани отъ пѫть дрехи, подобно тѣзи на Учителя, те преминаваха презъ голѣми градове и навлизаха въ отдалечени страни. Навсекѫде разпръсваха тѣ скѫпоценното семе. Църкви изникваха изъ пѫтя имъ, и кръвьта на мѫченицитѣ свидетелствуваше за истината. Божиятъ день ще открие една богата жетва на души, събрана чрезъ трудоветѣ на тѣзи вѣрни мѫже. Тайно и мълчаливо словото Божие си пробиваше пѫть въ християнството и срѣщаше радостенъ приемъ въ домоветѣ и сърдцата на мнозина.

За валдензитѣ Свещеното Писание бѣше не само докладъ на Божиитѣ постѫпки съ хората въ миналото и изложение на отговорноститѣ и длъжноститѣ въ настоящето, но и едно откриване на опасноститѣ и славата на бѫдещето. Тѣ вѣрваха, че краятъ на всички нѣща не е далече ; и когато изучаваха Библията съ молитва и сълзи, тѣ все по-дълбоко биваха трогвани отъ скѫпоценните ѝ изрази, и схващаха длъжностьта си да занесатъ и на други спасителнитѣ нейни истини. Тѣ виждаха Спасителния планъ ясно откритъ въ светитѣ страници и намираха утеха, на- [57] дежда и миръ чрезъ вѣрата въ Исуса. Когато свѣтлината просвѣтляваше разбирането имъ и ощастливяваше сърдцата имъ, тѣ копнѣеха да разпространятъ лѫчитѣ ѝ върху онѣзи, които бѣха въ мрака на папската заблуда.

Тѣ виждаха, че подъ рѫководството на папа и свещеници много хора напразно се стараеха да получатъ прощение чрезъ измѫчване тѣлата си за грѣха на своята душа. Поучавани да заслужатъ спасение чрезъ добритѣ си дѣла, тѣ постоянно гледаха на себе си, умоветѣ имъ се занимаваха съ собственото имъ грѣшно състояние, виждаха се изложени на Божия гнѣвъ и измѫчваха душа и тѣло, но пакъ не намираха никакво облекчение. Така добросъвѣстнитѣ души бѣха обвързани чрезъ учението на Римъ. Хиляди изоставяха приятели и роднини, за да прекаратъ живота си въ монастирски килии. Хиляди души напразно търсѣха да успокоятъ съвѣстьта си чрезъ често повтаряни пости и жестоки бичувания, чрезъ цѣлонощни бдения, чрезъ нѣколкочасово колѣничене върху студенитѣ, влажни камъни на своитѣ мрачни жилища, чрезъ дълги пѫтешествия, чрезъ унизителни изповѣди и страшни мѫки. Измѫчвани отъ чувството за грѣха и преследвани отъ страха за Божия от-мъстителенъ гнѣвъ, мнозина страдаха, докато изтощеното тѣло се съсипе, и изчезваха въ гроба безъ лѫчъ на свѣтлина или надежда.

Валдензитѣ копнѣеха да разчупятъ хлѣба на живота на тѣзи изгладнѣли души, да имъ откриятъ вестьта на миръ въ Божиитѣ обещания и да имъ посочатъ Христа като единствена тѣхна надежда за спасение. Учението, че добри дѣла могатъ да изкупятъ престѫпването на Божия законъ, те считаха за измама. Упованието въ човѣшка заслуга препрѣчваше погледа за безкрайната Христова любовь. Христосъ умрѣ като жертва за човѣка, понеже падналото човѣчество не може да стори нищо, съ което да се препорѫча на Бога. Заслугитѣ на единъ разпнатъ и възкръсналъ Спаситель сѫ основата на християнската вѣра. Зависимостьта на душата отъ Христа е тъй действителна, и свръзката ѝ съ Него трѣбва да бѫде тъй тѣсна, както тази на единъ членъ къмъ тѣлото, както на пръчката къмъ лозата.

Ученията на папитѣ и свещеницитѣ бѣха накарали хората да гледатъ на Божия, дори и на Христовия характеръ като на строгъ, мраченъ и отвратителенъ. Спасительтъ биваше представенъ тъй безъ съчувствие къмъ падналия човѣкъ, че трѣбваше да се призовава ходатайството на свещеници и свѣтии. Тѣзи, чиито умове бѣха просвѣтени отъ Божието слово, копнѣеха да посочатъ на такива души Исуса като тѣхенъ състрадателенъ, любящъ Спаситель, съ разтворени обятия канящъ всички да дойдатъ при Него съ брем то на грѣха, грижитѣ и безпокойствата си. Тѣ копнѣеха [58] да премахнатъ прѣчкитѣ, които сатана бѣшe натрупалъ, за да не видятъ хората обещанията и да не отиватъ направо при Бога да изповѣдватъ грѣховетѣ си и да получаватъ прощение и миръ.

Усърдно излагаше валдензкиятъ мисионеръ на изслед-ващитѣ души скѫпитѣ истини на евангелието. Предпазливо изваждаше той внимателно написани части отъ Светото Писание. Негова най-голѣма радость бѣше, да даде надежда на съвѣстната, съкрушена отъ гpѣxa душа, която можеше да види само единъ Богъ на отмъщение, жадуващъ да приложи справедливостьта Си. Съ треперящи устни и просълзени очи, често колѣничилъ, той откриваше на братята си скѫпитѣ обещания, които сѫ единствената надежда на грѣшника. Така свѣтлината на истината проникваше въ много мрачни умове, прогонваше тъмнитѣ облаци, докато въ сърдцето изгрѣеше Слънцето на правдата съ своитѣ цѣлебни лѫчи. Често пѫти се случваше нѣкоя часть отъ Свещеното Писание да бѫде четена по нѣколко пѫти, тъй като слушательтъ желаеше да му я повтарятъ, като да искаше да се увѣри, че е чулъ правилно. Особено усърдно се желаеше повторението на тѣзи думи: „Кръвьта на Исуса Христа, Неговиятъ Синъ, ни очиства отъ всѣки грѣхъ“. (Йоан. 1 : 7.) „Както Мойсей издигна змията въ пустинята, тъй трѣбва да се издигне Синъ Човѣчески, та всѣки, който повѣрва въ Него, да не погине, но да има животъ вѣченъ“. (Йоан. 3 : 14.15.)

Мнозина виждаха заблужденията въ изискванията на Римъ. Тѣ виждаха, колко напразно е ходатайството на хора или ангели въ полза на грѣшника. Когато истинската свѣтлина освѣтляваше умоветѣ имъ, тѣ извикваха съ радость: „Христосъ е моятъ свещеникъ, кръвьта Му—моя жертва, олтарътъ Му — изповѣдня ! “ Тѣ уповаваха напълно на Христовитѣ заслуги, повтаряйки думитѣ : „Безъ вѣра не е възможно да се угоди Богу“. (Евр. 11:6.) „Подъ небето нѣма друго име, на човѣци дадено, чрезъ което трѣбва да се спасимъ“.

Увѣрението въ любовьта на единъ спаситель изглеждаше неразбираемо за много отъ тѣзи бедни, съкрушени души. Толкова голѣмо бѣ облекчението, което то имъ донасяше, такъвъ потокъ свѣтлина се изливаше надъ тѣхъ, че тѣ се чувствуваха пренесени на небето. Тѣ довѣрчиво слагаха рѫце въ рѫката на Христа, и нозетѣ имъ биваха закрепени о Вѣчната Скала. Всеки страхъ отъ смъртьта изчезваше. Сега тѣ пожелаваха затвора и кладата, ако съ това можеха да прославятъ името на своя Спаситель.

Въ тайни мѣста Словото Божие бѣ изваждано и четено понѣкога предъ една душа, другъ пѫть предъ нѣкоя малка група, копнѣеща за свѣтлината на истината. Често по [59] този начинъ се прекарваха цѣли нощи. Възхищението и удив-лението на слушателитѣ бѣше тъй голѣмо, че евангелскиятъ веститель често биваше принуденъ да продължава да чете, докато умътъ можеше да схване спасителнитѣ вести. Често пѫти се изричаха думи като тия: „Ще приеме ли наистина Богъ моята жертва? Ще се усмихнели надъ мене? Ще ме опрости ли Той?“ Тогава се прочиташе отговорътъ: „Дойдете при Мене всички отрудени и обременени, и Азъ ще ви успокоя“. (Мат. 11 : 28.)

Вѣрата сграбчваше обещанието и се чуваше радостниятъ отговоръ : ,Нѣма вече дълги странствувания, нѣма вече мъчителни пътешествия до свѣти ковчези и мощи ! Азъ мога да дойда при Исуса такъвъ, какъвто съмъ, грѣшенъ, несвѣтъ, и Той не ще отхвърли разкаятелната ми молитва! Простени сѫ грѣховетѣ ти! Моитѣ, даже моитѣ могатъ да бѫдатъ простени!“

Вълна на скрита радость изпълняше сърдцето, а името на Исуса биваше прославено чрезъ хвала и благодарность. Тѣзи щастливи души се завръщаха по домоветѣ си, да раз-пространяватъ свѣтлината, да повтарятъ до колкото можеха новата си опитность на другитѣ; да имъ кажатъ, че сѫ намѣрили истинския пѫть на живота. Странна и тържествена сила се криеше въ думитѣ на Свещеното Писание, което говорѣше направо на сърдцата на тѣзи, които копнѣеха за истината. Това бѣше гласъ Божий, и той убеждаваше тѣзи, които слушаха.

Вестительтъ на истината продължаваше своя пѫть ; но неговото смирение, искреность, ревность и дълбокъ жаръ ставаха предметъ на многократни разговори. Въ много случаи слушателитѣ дори не го питаха, отъ кѫде идва и накѫде отива. Тѣ биваха тъй изумени, най-първо отъ очудване, а после отъ благодарность и радость, че и мисъль не имъ идваше да го разпитватъ. Когато го помолваха да ги посети по домоветѣ имъ, той имъ отговаряше, че трѣбва да посети изгубенитѣ овци на стадото. „Да не би да бѣше той ангелъ отъ небето ?“ — питаха се тѣ.

Въ повечето случаи тѣ никога вече не виждаха вестителя на истината. Той бѣше преминалъ въ други страни, или прекарваше живота си въ нѣкой незнаенъ затворъ, или, може би, коститѣ му се бѣлѣеха на мѣстото, кѫдето бѣха свидетелствували за истината. Но думитѣ, които той бѣше оставилъ, не можеха да бѫдатъ унищожени. Тѣ извършваха дѣлото си въ човѣшкитѣ сърдца ; благословенитѣ резултати отъ тѣхъ ще се откриятъ само въ сѫда.

Мисионеритѣ-валдензи нападаха царството на сатана, но и силитѣ на тъмнината се издигаха въ по-голѣма бдителность. Князътъ на злото наблюдаваше всѣко старание за напредъка на истината, караше агентитѣ си да се страху- [60] ватъ отъ това. Въ работата на тѣзи смирени пѫтници папскитѣ водители виждаха едно предзнаменование на опасность за своето дѣло. Ако свѣтлината на истината бѫдеше оставена да свѣти безпрепятствено, тя би разпръснала тежкитѣ облаци на заблуждение, които обвиваха народа ; тя би отправила умоветѣ на хората къмъ самия Богъ и евентуално би унищожила върховенството на Римъ.

Самото сѫществувание на този народъ, който пазѣше вѣрата на първобитната църква, бѣше постоянно свидетелство за римското вѣроотстѫпничество, и затова то възбуждаше най-горчива умраза и гонение. Отказътъ имъ, да се отрекатъ отъ Свещеното Писание, бѣше сѫщо една обида, която Римъ не можеше да търпи. Той реши да ги изличи отъ земята. Сега започнаха най-ужаснитѣ кръстоносни походи срещу Божия народъ въ планинскитѣ му домове. Инквизитори тръгваха по тѣхнитѣ дири, и често се повтаряше нѣкогашниятъ случай, когато невинниятъ Авелъ падна предъ убиеца Каинъ.

Отново и отново биваха опустошавани плодоноснитѣ имъ полета, помитани жилищата и църквитѣ имъ, така че мѣстото, кѫдето нѣкога бѣха плодороднитѣ полета на единъ невиненъ, трудолюбивъ народъ, сега се обръщаше въ пустиня. Както хищниятъ звѣръ се настървява все повече и повече при вкусване на кръвь, тъй и яростьта на папитѣ се разпалваше съ по-голѣма сила отъ страданията на тѣхнитѣ жертви. Много отъ тѣзи свидетели на чистата вѣра бѣха преследвани изъ планинитѣ и търсени въ долинитѣ, кѫдето тѣ се бѣха скрили, заградени отъ мощни гори и скалисти върхове. Никакво обвинение противъ моралния характеръ на тази осѫдена на смърть класа не можеше да се произнесе. Дори тѣхнитѣ врагове свидетелствуваха, че тѣ сѫ единъ миролюбивъ, тихъ, набоженъ народъ. Голѣмата имъ вина бѣше, че не искаха да служатъ на Господа съобразно папската воля. За това престѫпление тѣ бѣха подхвърляни на всѣкакъвъ позоръ, оскърбления и мѫки, които хората и сатана можеха да измислятъ.

Когато Римъ реши да изкорени умразната секта, папата издаде едиктъ, съ който ги осѫждаше като еретици и ги предаваше на клане. (Вижъ Приложението.) Тѣ не бѣха обвинявани като ленивци, нечестни и неморални; но бѣше обявявано, че тѣ имали видъ на благочестие и светость, която прелъстявала „овцитѣ на истинското стадо“. Затова папата наредилъ, ако „тази зложелателна и гнусна секта на злонамѣреници отказва да се отрече, да бѫде смазвана, както бива съ отровни змии“. (Wylie, b. 16, ch. 1.) Дали този надутъ властелинъ очакваше нѣкога да срещне повторно тѣзи думи? Дали знаеше той, че тѣ бѣха записани въ небеснитѣ книги, за да го посрещнатъ въ сѫдниядень? „До- [61] колкото сте сторили това на едного отъ тия Мои най-малки братя, — казва Йсусъ,—Менѣ сте Го сторили“. (Мат. 25:40.)

Този едиктъ призоваваше всички членове на черквата да се присъединятъ въ кръстоноснитѣ походи срешу еретицитѣ. Като насърдчение за участие въ това жестоко дѣло той „освобождаваше отъ всички мѫки и наказания, общи и частни ; освобождаваше всички, които се присъединяваха къмъ кръстоноснитѣ походи, отъ всѣка клетва, която сѫ дали; признаваше за законно правото на собственость върху придобитъ незаконно имогъ и обещаваше прощение на всички грѣхове на тѣзи, които убиятъ нѣкой еретикъ. Той унищожаваше всички контракти, направени въ полза на валдензитѣ, заповѣдваше всички домашни да се откажатъ отъ тѣхъ, забраняваше на всички лица, да имъ даватъ каквато и да е подкрепа, и опълномощяваше всички лица да завзематъ тѣxнитѣ имущества“. (Wylie, b. 16, ch. 1.) Този документъ ясно открива, чий властенъ духъ бѣшe задъ сцената. Чуваше се ревътъ на земя, а не гласътъ на Христа.

Папскитѣ водители не искаха да преобразятъ характера си споредъ образеца на Божия законъ, но нагласиха единъ образецъ, споредъ както имъ бѣ угодно, и решиха да принуждаватъ всички да се съобразяватъ съ него, понеже така се нравѣше на Римъ. Разиграваха се най-ужаснитѣ трагедии. Покварени и богохулствени свещеници и папи играеха роля, която сатана имъ бѣше опредѣлилъ. Нямаше милость въ тѣхнитѣ сърдца. Сѫщиятъ духъ, който разпна Христа и уби апостолитѣ, духътъ, който тласна Нерона противъ вѣрнитѣ християни въ неговото време, бѣшe на работа, за да очисти земята отъ възлюбенитѣ Божии чада.

Гоненията, които прекараха презъ много столѣтия тѣзи богобоязливи хора, бѣxa понасяни съ търпение и постоянство, за прослава на тѣхния Избавитель. Въпрѣки кръстоноснитѣ походи противъ тѣхъ и безчовѣчната касапница, на която бѣxa подхвърлени, тѣ продължаваха да разпространяватъ скѫпата истина. Tѣ бѣxa преследвани до смърть, но тѣхната кръвь напояваше пocѣтотo семе, и то не закъснѣ да даде плодъ. Така валдензитѣ свидетелствуваха за Бога, столѣтия преди раждането на Лютера. Разпръснати въ различни страни, тѣ cѣexa семената на реформацията, която започна въ времето на Виклифа, разпространи се надлъжъ и наширъ въ днитѣ на Лютера и трѣбваше да бѫде продължена въ последното време отъ тѣзи, които сѫ готови да претърпятъ всичко „заради словото Божие и заради свидетелството Исусъ Христово“ (Откр. 1 : 9). [62]

Епизод 5—Джонъ Виклифъ.

По времето преди реформацията имаше само нѣколко екземпляри отъ Библията, но Господь не допусна словото Му да бѫде напълно унищожено. Неговитѣ истини не трѣбваше да останатъ скрити завинаги. Той можеше тъй лесно да освободи думитѣ на живота, както можеше да отвори тъмничнитѣ врати и да отключи желѣзнитѣ порти, за да освободи Своитѣ служители. Въ различни страни на Европа Светиятъ Духъ подбуди мѫже да търсятъ истината като скрито съкровище. Доведени отъ Провидението до Свеще-нитѣ Писания, тѣ изучаваха светитѣ страници съ напрегнатъ интересъ. Тѣ бѣха готови да приематъ свѣтлината, каквото и да костваше тя. Макаръ да не можеха да видятъ ясно всички нѣща, тѣ все пакъ можаха да разбератъ много истини, отдавна погребени. Като изпратени отъ небето вестители излѣзоха тѣ, строшаваха веригитѣ на заблуда и суевѣрие и призоваваха тѣзи, които бѣха тъй дълго поробени, да станатъ и да настояватъ за свободата си. Освенъ у валдензитѣ, словото Божие навсѣкѫде бѣше съ вѣкове заключено въ езици, познати само на ученитѣ ; обаче бѣше настѫпило времето, Свещенитѣ Писания да бѫдатъ преведени и дадени на различнитѣ народи на матерния имъ езикъ. Свѣтътъ бѣше преминалъ срѣднощния мракъ. Въ много страни се появиха признацитѣ на настѫпващето утро.

Презъ XIV-то столѣтие въ Англия се появи „утринната звезда на реформацията“. Джонъ Виклифъ бѣ вестительтъ на реформацията не само за Англия, но и за цѣлото християнство. Голѣмиятъ протестъ противъ Римъ, който той можа да направи, никога не можеше да бѫде смълчанъ. Този протестъ причини борбата, която имаше за резултатъ освобождението на личность, църква и народъ.

Виклифъ притежаваше добро възпитание и за него страхътъ Господенъ бѣше началото на мѫдростьта. Въ колежа той се отличаваше съ своята пламенна набожность, а сѫщо съ забележителни таланти и голѣма ученость. Въ жаждата си за знание той се стремѣше да се запознае съ [63] всѣки клонъ на науката. Той бѣ обучаванъ въ схоластична философия, въ канонитѣ на черквата и въ гражданския законъ, и особено въ законитѣ на родната му страна. Стойностьта на ранното му обучение се открива въ по-последнитѣ му трудове. Основното му познаване на тогавашната философия му позволи да разкрие грѣшкитѣ ѝ ; а чрезъ изучаване на държавния и църковния закони той бѣ пригоденъ да вземе участие въ голѣмата борба за гражданска и религиозна свобода. Докато умѣеше да си служи съ извлѣченитѣ отъ словото Божие орѫдия, той бѣ придобилъ и интелектуална дисциплина отъ училището, тъй че познаваше добре тактиката въ борбата на ученицитѣ. Мощьта на неговия гений и широкиятъ обхватъ и основностьта на неговитѣ познания му спечелваха почитанието на приятели и врагове. Привърѫеницитѣ на Виклифа съ задоволство гледаха, че героятъ имъ стоеше на първо мѣсто между рѫководящитѣ нацията умове ; а враговетѣ му не можеха да опозорятъ дѣлото на реформацията чрезъ изобличаване нейния подърѫникъ въ невежество или слабость.

Още въ колежа Виклифъ се бѣше отдалъ на изучаване Библията. Въ онѣзи ранни времена, когато Библията сѫществуваше само на древни езици, само ученитѣ бѣха въ състояние да намѣрятъ пѫтя до източника на истината, който за необразованитѣ класи бѣше недостѫпенъ. Така бѣше подготвенъ пѫтьтъ за бѫдещето реформаторско дѣло на Виклифа. Учени бѣха изучавали словото Божие и бѣха открили изявената тамъ свободна Божия благодать. Въ ученията си тѣ бѣха разпръснали познанието на онѣзи истини и бѣха довели други до живото Божие слово.

Когато вниманието на Виклифа бѣ обърнато къмъ Пи-санията, той започна изучаването имъ съ сѫщата основность, съ която можа да придобие училищнитѣ знания. Досега той чувствуваше една голѣма липса, която нито схоластичнитѣ науки, нито учението на черквата можеха да удовлетворятъ. Въ словото Божие той намѣри това, което по-рано напразно бѣ търсилъ. Тукъ видѣ той открития планъ на спасението и Христа, като единственъ ходатай за човѣка. Той се отдаде въ служба на Христа и реши да възвестява открититѣ истини.

Подобно на по-къснитѣ реформатори, при започването дѣлото си Виклифъ не предвиждаше, кѫде ще го заведе то. Той не се противопостави на Римъ предумишлено, но преданостьта му къмъ истината не можеше да не го доведе до конфликтъ съ заблудата. Колкото по-ясно различаваше той заблудитѣ на папството, толкова по-усърдно представяше учението на Библията. Той видѣ, че Римъ бѣ изоставилъ Божието слово за човѣшки традиции ; той безстрашно изобличаваше свещеницитѣ, задето сѫ заточили [64] Светото Писание, и искаше Библията да бѫде отново дадена на народа, нейниятъ авторитетъ да бѫде отново възстановенъ въ църквата. Той бѣ способенъ и усърденъ учитель и красноречивъ проповѣдникъ ; неговиятъ ежедневенъ животъ бѣшe едно доказателство за истинитѣ, които той проповѣдваше. Основното му познаване Писанията, силата на неговия разумъ, чистотата на живота му, неговиятъ непоколебимъ куражъ и справедливостьта му му спечелиха общото уважение и довѣрие. Много отъ народа бѣxa недоволни отъ по-раншната си вѣpa, виждайки преодоляващата въ римската черква неправда, и сега тѣ съ явна радость приемаха открититѣ отъ Виклифа истини. Напротивъ. папскитѣ водители треперѣxa отъ гнѣвъ, когато забелязаха, че този реформаторъ спечели по-голѣмо влияние, отколкото тѣ.

Виклифъ бѣше изкусенъ откривачъ на заблудитѣ и безстрашно нападаше много отъ злоупотрѣбитѣ на Римъ. Като капеланъ на царя, той взе смѣло становище противъ плащане на данъка, който папата изискваше отъ английския монархъ, и показа, че папското присвояване авторитетъ надъ свѣтскитѣ владѣтели е противно както на разума, така и на откровението. Папскитѣ изисквания бѣxa възбудили голѣмо възмущение, и ученията на Виклифа упражниха известно влияние върху рѫководнитѣ умове на нацията. Царь и благородници се обединиха въ отричане свѣтското върховенство на папата и отказаха плащането на данъка. Така въ Англия бѣ нанесенъ силенъ ударъ на папското владичество.

Друго зло, срещу което реформаторътъ води дълга и решителна борба, бѣ орденътъ на просящитѣ калугери. Tѣзи калугери наводниха Англия, хвърляйки петно върху народото величие и благополучие. Индустрия, възпитание и нрави, всички чувствуваха убийственото му влияние. Калугерскиятъ животъ на леность и просия бѣ не само тежко бреме за срѣдствата на народа, но и предизвикаваше презрение къмъ полезния трудъ. Младежьта се деморализираше и покварваше. Чрезъ влиянието на калугеритѣ мнозина отиваха въ монастири и се отдаваха на монашески животъ, и това ставаше не само безъ желанието на родителитѣ, но даже и безъ тѣхно знание и противъ тѣхната воля. Единъ отъ раннитѣ отци на римската черква, поставяйки изискванията на монашеството надъ задълженията на детската любовь и покорность, бѣ заявилъ : „Макаръ баща ти, плачещъ и ридаещъ, да лежи предъ вратата ти, макаръ майка ти да показва тѣлото, което те е носило и гърдитѣ, които сѫ те кърмили, постарай се да ги стъпчешъ подъ нозетѣ си и върви право напредъ къмъ Христа“. Чрезъ тази „чудовищна безчовѣчность“, както по-късно Лютеръ я назова, напомняйки по- [65] вече за вълка и за тиранина, отколкото за християнина и човѣка, сърдцата на децата се ожесточаваха противъ родителитѣ имъ. (Sears, Barnas, „Life of Lufher“, p. p. 70. 69.) Така папскитѣ водители, подобно на древнитѣ фарисеи, осуетяваха Божията заповѣдь заради своитѣ традиции. Така домове опустѣваха и родители биваха лишавани отъ своитѣ синове и дъщери.

Дори студентитѣ въ университетитѣ биваха подмамвани посрѣдствомъ фалшивитѣ увещания на калугеритѣ и постѫпваха въ монашескитѣ ордени. Мнозина, виждайки, че сѫ погубили собственото си щастие и сѫ създали скърбь на родителитѣ си, се каеха по-късно, но единъ пѫть хванати въ мрежата, тѣмъ бѣше невъзможно наново да добиятъ своята свобода. Много родители, страхувайки се отъ влиянието на калугеритѣ, не изпращаха синоветѣ си въ университетитѣ. Следствието отъ това бѣ голѣмо понижение числото на студентитѣ, които посещаваха великитѣ центрове на науката. Училищата западаха и невежеството преодоляваше.

Папата бѣше далъ на калугеритѣ право да изслушватъ изповѣди и да отдаватъ прощение. Това стана източникъ на голѣмо зло. Желаейки да увеличатъ печалбитѣ си, просещитѣ калугери прощаваха тъй лесно, че при тѣхъ се стичаха престѫпници отъ всѣкакъвъ видъ. Като последица отъ това, най-ужаснитѣ пороци бърже се увеличиха. Болнитѣ и беднитѣ биваха оставени да умиратъ, а дарбитѣ, които биха удовлетворили тѣхнитѣ нужди, отиваха въ рѫцете на калугеритѣ, които съ заплашване ги изискваха отъ народа, като обявяваха за безбожни онѣзи, които отказваха да дарятъ орденитѣ имъ. Въпреки привидната имъ бедность, богатството на калугеритѣ се увеличаваше постоянно. Великолепнитѣ имъ здания и богати трапези правѣха по-очебиюща нарастващата бедность на народа. Докато прекарваха времето си въ разкошъ и удоволствия, тѣ изпращаха на свое мѣсто невежи мѫже, които трѣбваше да забавляватъ хората съ удивителни разкази, легенди и шеги, и още по-пълно да ги хващатъ въ примката на монаситѣ. При все туй, калугеритѣ продължаваха да упражняватъ влияние върху суевѣрнитѣ тълпи и ги правѣха да вѣрватъ, че всичката имъ религиозна длъжность се състои въ признаване върховенството на папата, почитане на светиитѣ и даряване калугерите, и че това е достатъчно за осигуряване мѣсто въ небето.

Учени и набожни мѫже напразно се трудѣха да ре-формиратъ тѣзи монашески ордени. Обаче Виклифъ, бла-годарение на по-острата си проницателность, проникна до коренитѣ на злото, заявявайки, че самата система е фалшива и трѣбва да бѫде премахната. Подигваха се спорове [66] и въпроси. Мнозина, виждайки калугеритѣ да обхождатъ страната и да продаватъ папскитѣ индулгенции, започваха да се съмняватъ въ откупването на гpѣxa съ пари и се запитваха, дали не трѣбва да търсятъ опрощение при Бога, вместо при римския понтифексъ. (Вижъ Приложението.) Други биваха смайвани отъ грабителския духъ на калугеритѣ, чиято алчность никога не можеше да се удовлетвори. „Монаситѣ и свещеницитѣ на Римъ, — казваха тѣ, — ни изпояждатъ като живеница. Богъ трѣбва да ни избави, или народътъ ще загине“. (D’Audigne, b. 17, ch. 7.) За да прикриятъ фалшивостьта си, тѣзи просеци-калугери обявяваха, че следватъ примѣpa на Спасителя, понеже и Той и ученицитѣ Му били живѣли отъ благодеянията на народа. Това твърдение бѣшe въ тѣхна вреда, защото подбуди мнозина да изследватъ Библията и сами да издирятъ истината — нѣщо което Римъ никакъ не желаеше. Умоветѣ на хората бѣxa отправени къмъ източника на истината, който Римъ искаше да скрие.

Виклифъ започна да пише и да печата брошури противъ калугеритѣ, съ желание не толкова да влиза въ препирни съ тѣхъ, колкото да обърне вниманието на хората къмъ учението на Библията и нейния Авторъ. Той обяви, че папата не притежава по-голѣма власть да прощава и отлѫчва, отколкото обикновенитѣ свещеници, и че никой човѣкъ не може действително да бѫде отлѫченъ, докато не си е навлѣкълъ първомъ Божието осѫждане. По никакъвъ другъ по-успѣшенъ начинъ Виклифъ не би могълъ да събори величествената структура на духовна и свѣтска власть, която папата бѣшe съградилъ, и въ която бѣxa пленени душитѣ и тѣлата на милиони.

Виклифъ отново бѣ призванъ да защищава правата на английската корона отъ домогванията на Римъ. Като царски посланикъ, той прекара две години въ Нидерландия въ преговори съ папскитѣ пратеници. Тукъ той дойде въ съприкосновение съ свещеници отъ Франция, Италия и Испания, и има случай да види онова, което ставаше задъ кулиситѣ. Виклифъ научи много Hѣща, които биха останали скрити за него въ Англия. Той научи работи, които трѣбваше да дадатъ насока на по-къснитѣ му трудове. Въ тѣзи представители на папския дворъ той видѣ истинския характеръ и намѣрения на свещеничеството. Той се върна въ Англия, за да повтори предишнитѣ си учения по-открито и съ поголѣма ревность, заявявайки, че алчность, гордость и измама сѫ боговетѣ на Римъ.

Въ единъ свой памфлетъ, говорейки за папата и неговитѣ агенти, той казва следното: „Tѣ измъкватъ отъ страната ни онова, което би послужило за препитанието на беднитѣ и ограбватъ царската хазна всѣка година съ много [67] хиляди марки за тайнства и духовни нѣща. Наистина, ако нашето царство би имало огромна планина злато, отъ която не би вземалъ никой другъ,освенъ агентитѣ на този гордъ свѣтски свещеникъ, съ течение на времето планината би изчезнала, защото той измъква всичкитѣ пари на страната и въ замѣна на това ни оставя само Божието проклятие“. (Lewiz, John, History of the Life and Sufferings of. Wicliff p. 37.)

Наскоро следъ завръщането си въ Англия, Виклифъ бѣ назначенъ отъ царя за ректоръ въ Лютеруѫртъ. Това бѣ едно доказателство, че монархътъ ни най-малко не бѣшe доволенъ отъ ясната му речь. Неговото влияние се чувствуваше както въ действието на двора, така и въ формирането вѣpaтa на народа.

Папскитѣ молнии скоро се разразиха надъ Виклифа. Три були бѣxa изпратени въ Англия — едната до университета, другата до царя и третата до прелатитѣ; всички запоeѣдвaxa незабавни и решителни мѣрки за смълчаването на ератическия учитель. (Вижъ Приложението.) Но въ своята ревность епископитѣ вече бѣха призовали Виклифа на сѫдъ преди пристигането на булата. Обаче двама отъ най-мощнитѣ принцове на кралството го придружиха до сѫдилището, и народътъ, обкрѫжаващъ зданието и навлизащъ вѫтре, тъй изплаши сѫдиитѣ, че процесътъ бѣ отложенъ за известно време, а на реформатора бѣ позволено да си отиде съ миръ. Малко по-късно, Едуардъ III, когото прелатитѣ се опитваха да повлияятъ противъ реформатора, умрѣ, и по-раншниятъ покровитель на Виклифа стана владѣтель на кралството.

Обаче пристигането на папскитѣ були заповѣдваше безусловно на цѣла Англия да арестува еретика. Tѣзи мѣрки сочеха право къмъ кладата. Изглеждаше за сигурно, че Виклифъ скоро трѣбваше да стане жертва на римския гнѣвъ. Но Онзи, Който бѣ казалъ на раба Си още въ древни времена: „Небой се. . . Азъ съмъ твой щитъ“ (Бит. 15:1), отново пpocтpѣ рѫката Си, за да покровителствува Своя рабъ. Смърть дойде не за реформатора, но за понтифекса, който бѣ заповѣдалъ неговото погубване. Григорий XI умрѣ, и духовницитѣ, които се бѣxa събрали за осѫждането на Виклифа, сега се разпръснаха.

Божественото провидение продължаваше да закриля зараждащата се реформация. Смъртьта на Григория биде последвана отъ изборъ на двама съперници папи. Дветѣ берящи се сили претендираха — вcѣкa за себе си — че сѫ безгрѣшни, и изискваха покорность. (Вижъ Приложението.) Всѣки призоваваше вѣрующитѣ да му помагатъ въ борбата съ другия, като подкрепваше изискванията си съ най-ужасни анатеми къмъ противнициѣ си и съ обещания за небесна награда на помощницитѣ си. Тази случка намали из- [68] вънредно много силата на папството. Двамата съперници вършеха всичко, каквото можеха, за да се нападатъ взаимно, и Виклифъ имаше покой до известно време. Анатеми и обвинения хвърчаха отъ папа на папа и порои кръвь се лѣеха за подкрепа на тѣхнитѣ противоречиви претенции. Престѫпления и скандали наводниха църквата. Между това реформаторътъ въ тихо уединение на своята енория, Лутеружртъ, работѣше прилежно, отклоняваше погледитѣ на хората отъ каращитѣ се папи и ги отправяше къмъ Исуса, Княза на мира.

Този разколъ съ всичката борба и развала, които той причини, приготви пѫтя за реформацията, понеже по този начинъ народътъ можа да види, какво бѣ папството въ действителность. Въ една книга, озаглавена „Разколътъ на папите“, Виклифъ призоваваше народа да се размисли, дали тѣзи двама папи не говорятъ истината, като се обвиняватъ единъ другъ за анархисти. „Богъ — казваше той — не би търпѣлъ повече демонътъ да владѣе само чрезъ едната личность, но . . . направи разцепление между двамата, така щото хората въ Христовото име да могатъ полесно да победятъ и двамата“. (Vaugkan, „Leife and Opinion of John Wycliff Vol. II, p. 6, 1831.)

Виклифъ, подобно на своя учитель, проповѣдваше еван-гелието на беднитѣ. Недоволенъ отъ разпростряняването на свѣтлината само въ скромнитѣ домове отъ енорията си Лутеружртъ, той реши да я разнесе навсѣкѫде въ Англия. За да извърши това, той организира една група отъ скромни, богупреданни мѫже, проповѣдници, които любѣха истината и не желаеха нищо друго, освенъ да я разпространяватъ. Тѣзи хора отиваха по всички мѣста, проповѣдваха по пазарищата, по улицитѣ на големите градове и по селските пѫтеки. Тѣ търсѣха старци, болни и бедни, като имъ съобщаваха радостната весть за Божията благодатъ.

Като професоръ по теология въ Оксфордъ, Виклифъ проповѣдваше Божието слово въ университетскитѣ зали. На студентитѣ, които посещаваха лекциитѣ му, той представяше истината съ такава вѣрность, че скоро си спечели титлата „евангелски докторъ“. Но най-великото дѣло на неговия животъ бѣ превеждането Библията на английски езикъ. Въ труда си „За истинностьта и значението на Свещенитѣ Писания“ той изяви намѣрението си да преведе Библията, така че всѣки англичанинъ да чете чудеснитѣ Божии дѣла на родния си езикъ.

Но внезапно трудоветѣ му бѣха спрѣни. Макаръ да нѣмаше още 60 години, непрекѫснатата работа, многото учение и нападенията на враговетѣ бѣха ослабили силата му и го бѣха застарили преждевременно. Той се разболѣ отъ опасна болесть. Вестьта за нея зарадва монаситѣ. Тѣ [69] мислѣха, че сега той ще се разкая горчиво на злото, което е направилъ на черквата, и побързаха къмъ стаята му, за да чуятъ неговата изповѣдь. Представители на четиритѣ религиозни ордена, заедно съ четири свѣтски чиновници, обкрѫжиха предполагаемо умиращия мѫжъ, „Смъртьта се чете по лицето ви“, казваха тѣ, „покайте се за грѣшкитѣ си въ наше присѫтствие, и вземете си назадъ всичко, което сте казали противъ насъ“. Реформаторътъ мълчаливо слушаше, после помоли слугата си да го изправи на кревата, и впиващъ решителенъ погледъ къмъ чакащитѣ го, съ твърдъ, силенъ гласъ, който често пѫти ги е каралъ да треперятъ, каза: „Азъ нѣма да умра, но ще живѣя, и отново ще изобличавамъ злитѣ дѣла на монаситѣ!“ (D’Aubigne, b. 17, ch. 7.) Изумени и сконфузени, монаситѣ побързаха да напуснатъ стаята.

Думитѣ на Виклифа се изпълниха. Той остана живъ, за да врѫчи на своитѣ съграждани най-мощното отъ всички срѣдства противъ Римъ — да имъ даде Библията, опредѣления отъ небето посрѣдникъ за освобождение, просвѣтление и евангелизиране на народа.

За извършване това дѣло трѣбваше да се преодолѣятъ голѣми препятствия. Виклифъ бѣшe много изнемощѣлъ; той знаеше, че му оставатъ още само нѣколко години на трудъ; той видѣ опозицията, която трѣбваше да срещне, но окураженъ отъ обещанията на Божието слово, вървѣше безстрашно напредъ. Въ пълния разцвѣтъ на своитѣ умствени сили, богатъ съ опитности, той бѣшe запазенъ и приготвенъ отъ Божието провидение специално за това си най-велико дѣло. Докато цѣлото християнство се вълнуваше, реформаторътъ въ епархията си въ Лутеружртъ, не обръщайки внимание на вилнѣещата вънъ буря, се отдаде на избраното дѣло.

Най-сетне работата бѣ привършена — първиятъ английски преводъ на Библията бѣ готовъ. Реформаторътъ сега не се страхуваше нито отъ затворъ, нито отъ клада. Той бѣ поставилъ въ рѫцетѣ на английския народъ Cвѣтлина, която никога не Tpѣ6Baiiie да угасне. Съ даване Библията на сънародницитѣ си, той извърши повече за счупване оковитѣ на невежество и развратъ, повече за освобождение и въздигане страната си, отколкото е било постигано кога да е съ най-блестящитѣ победи на бойното поле.

Понеже книгопечатното изкуство тогава бѣшe още неиз-вестно, рѫкописитѣ на Библията можеха да се увеличатъ само посрѣдствомъ бавенъ и уморителенъ трудъ. Но тъй голѣмъ бѣшe интересътъ на хората да притежаватъ книгата, че мнозина доброволно се присъединяваха въ работата по преписването й. Съ мѫка преписвачитѣ можеха да задо- [70] волятъ търсенето. Нѣкои отъ най-богатитѣ купувачи искаха цѣлата Библия. Други купуваха само части. Въ много случаи нѣколко семейства се съединяваха, за да си купятъ едно копие. Така Библията на Виклифа си проби пѫть въ домоветѣ на народа.

Виклифъ се обръщаше къмъ ясния човѣшки разумъ и събуди народа отъ неговото пасивно подчинение на папскитѣ догми. Виклифъ проповѣдваше отличителнитѣ учения на протестантизма: спасение чрезъ вѣра въ Христа и единствена непогрѣшимость на Свещенитѣ Писания. Проповѣдницитѣ, които той изпращаше, разпространяваха Библията и реформаторскитѣ писания съ такъвъ успѣхъ, че новата вѣра биде приета отъ почти половината английски народъ.

Появяването на Библията внесе смущение между цър-ковнитѣ управления. Сега тѣ трѣбваше да посрѣщатъ единъ по-мощенъ противникъ отъ Виклифа, противъ който тѣхнитѣ орѫдия не можеха да устоятъ. По това време въ Англия нѣмаше законъ, който да забранява Библията, понеже никога по-рано тя не бѣ публикувана на родния езикъ. Такива закони бѣха въведени по-късно и се прилагаха съ най-голѣма строгость. Между това, въпрѣки усилията на свещеницитѣ, за известно време имаше благоприятенъ случай въ разпространяването на Божието слово.

Наново папскитѣ водители крояха да смълчатъ гласа на реформатора. Три пѫти той бѣ призоваванъ на сѫдъ, но напразно. Първомъ единъ синодъ отъ епископи обяви писанията му за еретически и, спечелили на страната си младия царь Ричардъ II, тѣ можаха да издействуватъ царски указъ, съгласно който да бѫдатъ затваряни всички, които биха се придърѫали о забраненитѣ учения. Отъ синода Виклифъ се отнесе къмъ парламента ; безстрашно представи той иерархията предъ националния съветъ, като искаше реформа въ крупнитѣ злоупотрѣби на черквата. Съ убедителна мощь описа той узурпацията и развалата на папския престолъ. Враговетѣ се объркаха. Приятелитѣ и подръжницитѣ на Виклифа по-рано бѣха принудени да отстѫпятъ, и всички бѣха сигурни, че и самиятъ реформаторъ въ напредналата си възрасть, самъ, безъ приятели, щѣше да се преклони предъ съюзенитѣ авторитети на царска корона и митра. Но вмѣсто това, папиститѣ се видѣха победени. Парламентътъ, възбуденъ отъ мощнитѣ доводи на Виклифа, оттегли едикта за неговото преследване, и по този начинъ реформаторътъ бѣ отново освободенъ.

Трети пѫть бѣ празованъ той на сѫдъ, и то вече предъ най-висшия такъвъ въ царството. Тукъ не би се оказала никаква милость на еретичеството. Най-сетне изглеждаше, че Римъ триумфира и че дѣлото на реформатора ще [71] бѫде спрѣно. Така мислѣха папиститѣ. Ако тѣ само можеха да изпълнятъ намѣрението си, Виклифъ щѣше да бѫда принуденъ да се отрече отъ учението си или щѣше да напусне сѫдебния дворъ, за да бѫде предаденъ на пламъцитѣ.

Обаче Виклифъ не се отрече ; той не желаеше да лицемѣри. Безстрашно защити той своитѣ учения и отхвърли обвиненията на своитѣ гонители. Забравяйки себе си, положението и обстоятелствата, той призоваваше своитѣ слушатели предъ божествения сѫдъ и мѣрѣше тѣхнитѣ софизми и измами съ теглилката на вѣчнитѣ истини. Силата на Светия Духъ се чувствуваше въ сѫдебната зала. Божественъ чаръ обхвана слушателитѣ. Изглеждаше, че тѣ нѣмаха сила да напуснатъ мѣстото. Думитѣ на реформатора пронизваха сърдцата имъ като стрели отъ Божия лжкъ. Обвиненията въ еретичество, които тѣ бѣха отправили върху му, той върна съ убедителна мощь върху тѣхъ. „Защо—питаше той— се осмѣляватъ тѣ да разпространяватъ измамитѣ си ? —Зарадъ печалба, за да търгуватъ съ Божията благодать“.

„Съ кого миглите, че се борите ? — запита той къмъ края,—съ единъ старецъ ли, единиятъ кракъ на когото е вече въ гроба ? Не ! Съ истината, която е по-силна отъ васъ и ще ви победи !“ (Wylie, b. 2. ch. 13.) Съ тѣзи думи той се оттегли отъ събранието, и никой отъ враговете му не се осмели да го задърѫи.

Дѣлото на Виклифа бѣ почти свършено ; знамето на истината, което той дълго държа, скоро трѣбваше да падне отъ рѫката му ; но още еднажъ той трѣбваше да свидетелствува за евангелието. Истината трѣбваше да бѫде проповѣдвана въ самото укрепление на царството на заблудата. Виклифъ бѣ призванъ на папски сѫдъ въ Римъ, който тъй често бѣ проливалъ кръвьта на светиитѣ. Реформаторътъ не бѣ слѣпъ за опасностьта, която го застрашаваше, но въпрѣки това той би се покорилъ на изискванията, ако параличъ не направи невъзможно пѫтуването му. Макаръ гласътъ му да не можеше да се чуе въ Римъ, той можеше да говори посрѣдствомъ писмо, и той бѣ готовъ за това. Отъ своята ректорска кѫща той написа на папата едно писмо, което, макаръ въ почтителенъ тонъ и християнски духъ, бѣше единъ остъръ упрѣкъ противъ разкоша и гордостьта на папския престолъ.

„Наистина, азъ се радвамъ,—пишеше той — да открия и обявя на всѣки човѣкъ, а особено на римския епископъ, вѣрата, която имамъ. Последниятъ, вѣрвамъ, съ готовность ще потвърди изложената отъ менъ вѣра, която считамъ за здрава и вѣрна, или пъкъ, ако е погрѣшна, ще я поправи.

„Първомъ, азъ предполагамъ, че евангелието на Христа е цѣлото тѣло на Божия законъ. .. Азъ смѣтамъ, че [72] римскиятъ епископъ, доколкото е Христовъ замѣстникъ на земята, е свързанъ повече отъ всички други човѣци съ закона на евангелието. Защото величието у Христовитѣ ученици не се състои въ свѣтско достойнство и почести, но въ близкото и точно следване Христовия животъ и Неговитѣ дѣла. .. Презъ време на своето странствуване тукъ Христосъ бѣше крайно беденъ, отхвърлящъ и отблъсващъ всѣко свѣтско господство и почести. ..

„Никой вѣренъ не трѣбва да следва нито папата, нито кой да е свѣтецъ, освенъ въ точкитѣ, въ които те следватъ Господа Исуса Христа, понеже Петъръ и Заведеевитѣ синове сгрѣшиха въ желанието си за свѣтска почесть, неследвайки Христовитѣ стѫпки ; а тѣзи имъ грѣшки ние не трѣбва да следваме.

„Папата трѣбва да предостави всѣко временно господство и управа на свѣтската власть и да поощри къмъ това цѣлия си клиръ ; защото тъй направи Христосъ, и особено чрезъ Своитъ апостоли. Ако се заблуждавамъ въ нѣкои отъ тѣзи точки, азъ покорно бихъ приелъ поправка, дори и смърть, ако е нужно. Ако можехъ да постѫпвамъ споредъ собствената си воля и лично желание, азъ сигурно бихъ се представилъ лично предъ епископа въ Римъ ; но Господь ме е посетилъ по другъ начинъ и ме е научилъ да се покорявамъ повече на Него, отколкото на хора“. (D’Aubigne b. 17, ch. 8.)

Къмъ края той пишеше: „Нека се молимъ на Бога, да по-влияе нашия папа Урбанъ VI, щото той, заедно съ духовенството си, да следва Господа Исуса въ животъ и нрави ; да дадатъ на народа свѣто възпитание и всички заедно да вървятъ вѣрно по Нѣговите стѫпки“.

Така Виклифъ представи на папата и неговитѣ кардинали кротостьта и смирението на Христа, показвайки на цѣлия свѣтъ противоречието, което сѫществува между тѣхъ и Учителя, Когото тѣ претендираха да представляватъ.

Реформаторътъ бѣше сигуренъ, че ще заплати вѣрностьта си съ живота си. Царь, папа и епископи се бѣха съюзили, за да го унищожатъ, и изглеждаше сигурно, че най-много следъ нѣколко месеци той ще трѣбва да умре на кладата. Но куражътъ му бѣ непоколебимъ. „Нѣма нужда човѣкъ да отива много далечъ, за да търси короната на мѫченикъ, — казваше той, — проповѣдвай Христовото евангелие на надмѣнни прелати, и мѫченичеството не ще ти избѣгне. Да живѣя и да мълча ? . . . Никога ! Нека ударътъ дойде, азъ очаквамъ неговия замахъ“. (D’Aubigne, b. 17, ch. 8.)

Но Божието провидение все още покровителствуваше Своя рабъ. Мжжътъ, който презъ цѣлия си животъ бѣше стоялъ смѣло въ защита на истината, въ ежедневна опас- [73] носгь за живота си, не трѣбваше да падне жертва на умразата на своитѣ врагове. Виклифъ никога не се опитваше да се защищава, но Господь бѣшe неговиятъ покровитель ; сега пъкъ, когато враговитѣ му се чувствуваха сигурни въ жертвата си, Божията сила го отстрани, преди тѣ да го достигнатъ. Когато Виклифъ се готвѣше да раздаде тайната вечеря на църквата въ Лутеруѫртъ, той падна отъ паралитиченъ ударъ и въ кратко време yмpѣ.

Богъ бѣ опредѣлилъ дѣлото на Виклифа. Той бѣ вложилъ словото на истината въ устата му и бѣ поставилъ стража около него, за да може словото му да достигне народа. Животътъ му бѣ закрилянъ и трудоветѣ му продължавани, докато бѣ положена основа за великото дѣло на реформацията.

Виклифъ се появи отъ мрака на cpѣднитѣ вѣкове. Преди него нѣмаше никой, отъ чиято работа той би могълъ да заеме реформаторската си система. Пробуденъ, като Йоана Кръстителя, да извърши специална мисия, той бѣ веститель на новъ вѣкъ. Въ системата на истината, която той представляваше, имаше хармония и пълнота, които следващитѣ го реформатори не надминаваха, дори и явилитѣ се такива стотици години по-късно не можаха да ги достигнатъ. Тъй широко и дълбоко бѣ положена основата, тъй твърда и сигурна бѣ скелята, че нѣмаше нужда да бѫде съграждана отново чрезъ онѣзи, които идваха следъ него.

Вѣликото дѣло, което Виклифъ започна за свобода на съвѣстьта и разума и за освобождение тъй дълго впрегнатитѣ въ триумфалната кола на Римъ народи, водѣшe началото си отъ Библията. Тукъ бѣ източникътъ на този потокъ отъ благословения, който, както водата на живота, е напоявалъ вѣковетѣ отъ 14-тото столѣтe насамъ. Виклифъ прие Свещенитѣ Писания съ безусловна вѣра като боговдъхновено откровение на Божията воля, като достатъчно срѣедство за вѣра и животъ. Той бѣ възпитанъ да почита черквата въ Римъ като божественъ, непогрѣшимъ авторитетъ и да приема сѫществуващитъ отъ хилядилѣтия учения и обичаи съ неуспоримо благоговѣние. Но Той се отвърна отъ всичко това, за да слуша Божието свѣто слово. To бѣ авторитетътъ, за който Виклифъ настояваше предъ народа да бѫде приетъ. Той обяви, че не говорящата чрезъ папата черква, но говорящиятъ чрезъ Светото Писание Божий гласъ е единствениятъ истински авторитетъ. Затова той учеше не само, че Библията е съвършено откровение на Божията воля, но и че Светиятъ Духъ е нейниятъ единственъ тълкуватель и че всѣки чoвѣк чрезъ изучаване нейнитѣ учения трѣбва самъ да научи длъжностьта си. Така той отклоняваше yмоветѣ на хората отъ папата и римската черква къмъ Божието слово. [74]

Виклифъ бѣшe единъ отъ най-великитѣ реформатори. По величие на умъ, яснота на мислитѣ, непоколебимость въ подърѫане истината и смѣлость да я защищава малцина съ го достигнали. Чистота въ живота, неуморимо прилежание въ изучаване, трудъ, неподкупна честность и Христоподобна любовь и вѣрность въ службата му характеризираха този първи реформаторъ, и то въпрѣки духовната тъмнина и нравствената поквара на вѣка, въ който той се появи.

Характерътъ на Виклифа е свидетелство за възпитателната, преобразяваща сила на Светитѣ Писания. Библията бѣше, която направи отъ него това, което той стана. Стремежътъ да се схванатъ великитѣ истини на откровението дава прѣснота и сила на всички способности. Той развива разума, изостря проницателностьта и дава зрѣлость на разсъдъка. Изучаването на Библията облагородява всѣка мисъль, чувство и всѣки стремежъ, както никоя друга наука. То дава твърдость на намѣренията, търпение, куражъ и духовна сила : то облагородява характера и освещава душата. Едно сериозно благоговѣйно изучаване на Писанията довежда ума на ученика въ непосрѣдственъ контактъ съ Безкрайния Умъ. То би дало на свѣта мѫже съ по-силенъ и деятеленъ интелектъ и по-благородни принципи отъ ония, които човѣшката философия е дала. „Откровението на Твоитѣ слова, — казва псалмистътъ, — просвѣщава, вразумява проститѣ“. (Пс. 118:130.)

Истинитѣ, които Виклифъ учеше, продължаваха да се разпространяватъ; неговитѣ последователи, познати подъ името виклифци или лоларди, пребродиха не само Англия, но се разпръснаха и изъ други страни, проповедвайки вестьта за евангелието. Следъ смъртьта на водителя си проповѣдницитѣ работѣха съ още по-голѣма ревность отъ по-преди, и множества се трупаха да слушатъ тѣхнитѣ учения. Между обърнатитѣ имаше доста благородници, между които и самата съпруга на царя. На много мѣста се откриваше явна реформация въ народнитѣ обичаи, а идолопоклонскитѣ символи на романизма бѣха премахнати отъ църквитѣ. Скоро, обаче, безмилостната буря на гонението се разрази надъ тѣзи, които се осмеляваха да приематъ Библията за свой водитель. Английскитѣ монарси, жадни да усилятъ властьта си чрезъ осигуряване подкрепата на Римъ, не се поколебаха да пожертвуватъ реформаторитѣ. За пръвъ пѫть въ английската история бѣ издигната клада за ученицитѣ на евангелието. Мѫченикъ следъ мѫченикъ загиваха. Защитницитѣ на истината, осѫждани на смърть и измѫчвани, можеха да издигатъ гласоветѣ си само къмъ Господа Саваота. Преследвани като врагове на църквата и предатели на царството, тѣ продължаваха да проповедватъ тайно, като, когато имъ бѣше възможно, се криеха въ скромнитѣ [75] домове на беднитѣ, а често пѫти и изъ дупки и пещери.

Въпрѣки яростьта на гонението, съ столѣтия продължаваше да се издига единъ тихъ, благочестивъ, сериозенъ, търпеливъ протестъ противъ преодоляващата развала въ религията. Християнитѣ отъ онази ранна епоха нѣмаха пълно познание за истината, но тѣ бѣха се научили да обичатъ Божието слово и да му се покоряватъ, като търпеливо страдаха за него. Както ученицитѣ въ апостолски дни, мнозина жертвуваха земнитѣ си притежания за Христовото дѣло. Онѣзи, които не бѣха прокудени отъ домоветѣ си, радостно даваха подслонъ на своитѣ братя изгнаници ; а когато и тѣзи биваха като тѣхъ изгонвани, пакъ съ радость приемаха изгнаническата участь. Наистина, хиляди, упла-шени отъ яростьта на гонителитѣ, жертвуваха вѣрата си за свобода и, oблѣчeни въ дрехи на кающи се, заявяваха по този начинъ, че се отричатъ, и напущаха затворитѣ. Но не малко бѣ числото и на онѣзи, — между които бѣха мѫже както отъ знатно, така и отъ скромно произхождение — които свидетелствуваха безстрашно за истината въ тъмничнитѣ килии, въ „лолардскигѣ кули“ и всрѣдъ мѫчения и пламъци, радвайки се, че сѫ били удостоени да взематъ „участие въ Неговитѣ страдания“.

На папиститѣ не се удаде да изпълнятъ волята си съ Виклифа презъ живота му, и тѣхната умраза не можеше да се уталожи, докато тѣлото на Виклифа почиваше спокойно въ гроба. Съгласно декрета на Констанския съборъ, повече отъ 40 години следъ смъртьта му, неговитѣ кости бѣxa изгорени и прахътъ имъ бѣ хвърленъ въ близкия потокъ. „Този потокъ, — казва единъ старъ писатель, — отнесе праха му въ Авонъ, Авонъ — въ Севернъ, Севернъ — въ морскитѣ тѣснини, a тѣ — въ Великия океанъ, И така, прахътъ на Виклифа стана емблема на неговото учение, което сега се разпространява по цѣлия свѣтъ“. (Fuller, Т., „Church History of Britain“, b. 4, sec. 2, par. 54.)

Благодарение писанията на Виклифа, Янъ Хусъ отъ Чехия можа да се отрече отъ многото грѣшки на романизма и да встѫпи въ дѣлото на реформацията. Така бѣ посѣто семето на истината въ тѣзи две толкова отдалечени страни. Отъ Чехия дѣлото се разпрострѣ въ други страни. Чoвѣшкитѣ умове бѣха отправени къмъ дългозабравеното Божие слово. Една божествена рѫка проправяше пѫтя за великата реформация. [76]

Епизод 6—Хусъ и Йеронимъ.

Въ Чехия евангелието бѣшe занесено още презъ деветото столѣтие. Библията бѣ преведена и богослужението се държеше на роденъ езикъ Но съ нарастването на папската сила словото Божие биваше все повече помрачавано. Григорий VII, чиято цель бѣше да смирява гордостьта на царетѣ, показваше сѫщо голѣма ревность да поробва народигѣ. Той издаде единъ едиктъ, който забраняваше извършване богослужението на чешки езикъ. Па пата обяви, че „на Всемогѫщия е угодно богослужението да става на непознатъ езикъ, и че много злини и ереси сѫ възникнали отъ неспазването на това правило“. (Wylie, b. 3, ch. 1.) Така Римъ изгаси свѣтлината на Божието слово и народитѣ трѣбваше да живѣятъ въ тъмнина. Обаче Небето бѣшe приготвило други срѣдства за запазване Своята църква. Много валдензи и албигойци, изгонени отъ Франция и Италия чрезъ преследване, дойдоха въ Чехия. Като не смѣеха да проповѣдватъ открито, тѣ работѣxa усилено и тайно, и по този начинъ истината се запазваше отъ вѣкове на вѣкове.

Преди днитѣ на Хуса въ Чехия се бѣxa издигнали мѫже, които открито порицаваха църковната развала и народнитѣ пороци. Tѣxнитѣ протести бѣxa събудили общото внимание. Римското духовенство започна да се опасява и предприе преследвания надъ евангелскитѣ ученици. Принудени поради това да извършватъ богослуженията си изъ гори и планини, тѣ и тамъ бѣxa преследвани отъ солдати и мнозина бѣxa избити. Наскоро излѣзе указъ, съгласно който всички, които се отклонѣxa отъ римската вѣpa, трѣбваше да бѫдатъ изгаряни. Но жертвувайки живота си, християнитѣ отправяха погледитѣ си къмъ победата на дѣлото. Единъ отъ тѣзи, които учеха, че спасението може да се добие само чрезъ вѣpa въ разпнатия Спаситель, при умирането си заяви: „Яростьта на враговетѣ на истината сега преодолява надъ насъ, но това нѣмa да бѫде за-винаги ; измежду обикновения народъ ще се яви единъ мѫжъ, безъ сабя и безъ власть, противъ когото тѣ нѣма да усто- [77] ятъ“. (Wylie, b. 3, ch. 1.) Времето на Лютера бѣшe още много далечъ; но вече се издигаше единъ гласъ, чието свидетелство противъ Римъ щѣше да раздвижи народитѣ.

Янъ Хусъ бѣшe отъ скроменъ произходъ и умѣрени нрави; той бѣше загубилъ своя баща много рано. Неговата набожна майка, която считаше възпитанието и страха Господенъ за най-ценно притежание, полагаше усилия да ги предаде на своя синъ. Хусъ учеше въ провинциалното училище, после отиде въ университета въ Прага като степендиянтъ. Майка му го придружи до тамъ; вдовица и бедна, тя не можеше да го подкрепи нито съ пари, нито съ материални блага; но, като пристигнаха до голѣмия градъ, тя колѣничи до сирака и изпроси за него благословение отъ Небесния Баща. Тя малко е съзнавала, по какъвъ начинъ щѣxa да се изпълнятъ нейнитѣ молитви.

Въ университета Хусъ скоро се отличи съ неуморимо прилежание и бързъ прогресъ, а безукоризнениятъ му животъ и неговата любезность му спечелиха уважението на всички. Преданъ синъ на римската църква, той тѣрсеше съ ревность духовнитѣ благословения, които тя претендираше да раздава. На единъ юбилей той отиде на изповѣдь, плати последнитѣ си и безъ туй малко пари и се присъедини къмъ процесията, за да участвува въ обещаното опрощение. Следъ свършването на университета Хусъ стана свещеникъ и бързо доби голѣма известность. Малко-по-малко той бѣ призванъ въ царския дворъ, бѣ назначенъ професоръ, а после и ректоръ въ университета, кѫдето бѣше свършилъ своитѣ науки. Въ нѣколко само години този, който се бѣше училъ съ университетски срѣдства, стана славата на своята страна, а неговото име бѣ разнасяно по цѣла Европа съ голѣма почитъ.

Обаче въ друга область трѣбваше да почне Хусъ ре-форматорското си дѣло. Нѣколко години следъ получаване свещенически санъ, той бѣ назначенъ проповѣдникъ въ Витлеемската църква. Основательтъ на тази църква считаше като много важно проповѣдването на Свещенитѣ Писания на народенъ езикъ. Въпрѣки съпротивата на Римъ, тази практика не бѣше съвсемъ изоставена въ Чехия. Но пакъ незнанието на Божието слово бѣшe голѣмо, и найзли пороци царуваха въ всички класи на обществото. Хусъ безтрашно възстана срещу тѣзи злини, обръщайки се къмъ Божието слово, за да разясни принципитѣ на чистотата и на истината, които то учеше.

Единъ гражданинъ на Прага, който трѣбваше по-късно да се свърѫе тѣcнo съ Хуса, Иеронимъ, бѣшe донесълъ, при връщането си отъ Англия трудоветѣ на Виклифа. Отъ друга страна кралицата на тази страна, бохемска принцеса, последователна на Виклифа, бѣшe спомогнала за широкото [78] разпространение на трудоветѣ му въ своята родна страна. Хусъ ги чете съ интересъ, и убеденъ, че тѣхниятъ авторъ бѣше единъ искренъ християнинъ, той достигна до тамъ, да приеме съ жарь реформитѣ, които той предлагаше. Безъ да знае, Хусъ бѣше вече влѣзълъ въ единъ пѫть, който трѣбваше да го изведе далечъ отъ Римъ.

Приблизително по онова време въ Прага дойдоха отъ Англия двама чужди учени, които бѣха получили свѣтлината, и които идѣха да я разпръснатъ въ тази далечна страна. Като нападаха открито върховното владичество на папата, тѣ наскоро бѣха заставени отъ властитѣ да замлъкнатъ; но не жалаейки да напуснатъ своето дѣло, тѣ го подхванаха по другъ начинъ. Тъй като бѣха не само проповѣдници, но и добри художници, тѣ се възползваха отъ своя талантъ, и изрисуваха върху една стена, достѫпна за цѣлата публика, две картини. Едната представяше влизането на Исуса въ Йерусалимъ, „кротъкъ, възседналъ на ос-лица“ (Мат. 21:5) и придруженъ отъ Своитѣ ученици, полубоси и съ грубо облѣкло. Върху другата се виждаше папска процесия: папата, облѣченъ въ своитѣ най-богати одежди, съ триетажна корона на глава, възседналъ върху великолепно украсенъ конь, предшествуванъ отъ трѫбачи и последванъ отъ облѣчени въ ослепителенъ разкошъ кардинали.

Това бѣ проповедь, която привлѣче вниманието на всички класи на обществото. Тълпи се събираха предъ тѣзи картини, поучението на които всѣки разбираше. Мнозина бѣха дълбоко поразени отъ контраста, сѫществуващъ между смирението на Учителя и гордостьта на папата, тъй наречения Неговъ служитель. Поради голѣмото вълнение, което произлѣзе въ Прага, чужденцитѣ отсѫдиха за благоразумно за своя сигурность да се отдалечатъ. Но урокътъ, който тѣ бѣха дали, не бѣ забравенъ. Тѣхнитѣ картини поразиха Хуса и го заставиха да изучи по-грижливо Светото Писание и писанията на Виклифа. Макаръ да не бѣше още подготвенъ да приеме всички застѫпени отъ Виклифа реформи, Хусъ виждаше по-ясно истинския характеръ на папството, и съ по-голѣма ревность порицаваше гордостьта, амбицията и покварата на духовенството.

Отъ Чехия свѣтлината мина въ Германия. Поради неспокойствията въ Пражкия университетъ хиляди германски студенти го напуснаха. Много отъ тѣхъ бѣха получили чрезъ Хуса първото си запознаване съ евангелието и при завръщането си тѣ го разпространяваха въ своето отечество.

Известието за дѣлото въ Прага бѣ занесено въ Римъ. Скоро Хусъ бѣ повиканъ да се яви предъ папата. Да се покори, значеше да отиде на явна смърть. Царьтъ и цари- [79] цата на Бохемия, университетътъ и благородницитѣ се обединиха въ молба до понтифекса, да позволи Хусъ да остане въ Прага и да отговори на Римъ чрезъ пратеникъ. Вмѣсто да приеме молбата, папата самъ се зае съ разследването, осѫди Хуса и обяви града Прага за анатемосанъ.

Въ онова време произнасянето на подобна присѫда възбуждаше голѣмъ смутъ въ всички сърдца. Церемониитѣ, които го придружаваха, бѣха нагласени да предизвикатъ ужасъ въ народа, който считаше папата като представитель на самия Богъ, държащъ ключоветѣ на небе и адъ и притежаващъ власть да раздава временни и духовни присѫди. Вѣрваше се, че небеснитѣ порти сѫ затворени за анатемосанитѣ страни, и че докато папата благоволи да оттегли анатемата, мъртвитѣ сѫ изключени отъ обиталищата на блаженството. Въ знакъ на това ужасно нещастие, всички религиозни служби бѣха преустановени. Църквитѣ бѣха затворени. Сватбитѣ ставаха въ църковния дворъ. Умрѣлитѣ, чието погребение въ осветената земя бѣ забранено, се погребваха безъ религиозна церемония, било въ гробищата, било въ полетата. Поразявайки така въображението, Римъ се опитваше да завладѣе човѣшкитѣ съвѣсти.

Възбуждението въ Прага бѣ голѣмо. Много хора обвиняваха Хуса като причина за тѣхнитѣ нещастия и настояваха да бѫде предаденъ на папата. За да утиши бурята, реформаторътъ се оттегли за известно време въ родното си село. Тбй писа на своитѣ приятели въ Прага: „Знайте, обични приятели, че азъ се оттеглихъ изсрѣдъ васъ, за да следвамъ Христовото предупреждение и примѣръ, та да не давамъ случай на злитѣ да си навлѣкатъ вѣчна гибель, и да не ставамъ причина за скръбь и гонение на добритѣ. Азъ се оттеглихъ, за да не амбицирамъ безбожнитѣ свещеници и да не ми забранятъ съвсемъ проповѣдьта на Божието слово, и не допущамъ, че вие ше се отречете отъ божествената истина, за която съ Божията подкрепа съмъ готовъ да умра“. (Bonnechose, „The Reformers before the Reformation“, Vol. 1, p. 87. ed. 1844.) Хусъ не прекрати трудоветѣ си, но обхождаше околноститѣ и проповѣдваше на жаднитѣ тълпи. Така мѣркитѣ, които папата вземаше, за да спре разпространението на евангелието. ставаха причина да бѫде то по-популярно. „Защото ние сме силни не противъ истината, а за истината“. (2 Кор. 13:8.)

„Въ този периодъ на своето поприще Хусъ изглежда да е прекаралъ мѫчителна душевна борба. Макаръ черквата да искаше да го срази съ мълнии, той не бѣше отрекълъ авторитета й. За него католическата черква бѣ все още Христовата невѣста и папата бѣше Божий представитель и замѣстникъ. Хусъ се бореше противъ злоупотрѣбата на авторитета, а не противъ самия принципъ. Отъ [80] тукъ произлизаше една ужасна борба между убежденията на разума и изискванията, на съвѣстьта. Яко авторитетътъ бѣше праведенъ и непогрѣшимъ, както той вѣрваше, защо тогава той се чувствуваше заставенъ да не му се покорява? Да се покори — той го виждаше — би било грѣхъ; но защо покорностьта предъ една непогрѣшима църква да води до такъвъ край? Това бѣше проблемата, която той не можеше да разреши; това бѣше съмнението, което всѣки моментъ го тормозѣше. Единъ день той си спомни това, което се бѣшe случило въ времето на Спасителя, когато свещеницитѣ отъ черквата, станали невѣрни, използваха законния си авторитетъ за незаконни цели. Тази мисъль го накара да приеме и да предложи на другитѣ принципа, че само ученията на Свещенитѣ Писания, приети чрезъ разума, трѣбва да служатъ за водачи на нашитѣ съвѣсти ; или, съ други думи, непогрешимиятъ водитель е Богъ, говорещъ чрезъ словото Си, а не църквата, говореща чрезъ своитѣ свещеници“. (Wylie b. 3, ch. 2.)

Следъ известно време възбуждението въ Прага утихна и Хусъ се върна въ своята църква Витлеемъ, дето поднови своитѣ проповѣди съ по-голѣма ревность и куражъ. Неговитѣ врагове, разбира се, не стояха мирно и бѣха силни, но царицата, много благородници и голѣма часть отъ народа бѣха на негова страна. Сравнявайки неговитѣ чисти учения и неговия свѣтъ животъ съ унизителнитѣ догми, които римокатолицитѣ проповѣдваха, съ алчностьта и безпѫтицата, които тѣ практикуваха, мнозина считаха за честь, да бѫдатъ на страната на реформатора.

До тогава Хусъ бѣше самъ; но отъ този моментъ Йеронимъ отъ Прага стана неговъ сътрудникъ. Съединени до сега въ живота, тѣ не трѣбваше да се раздѣлятъ и въ смъртьта. Радвайки се на блестящъ гений, на рѣдко красноречие и обширна ученость, Йеронимъ имаше всичко онова, което бѣ потрѣбно, за да печели народното благоволение. Но, отъ гледна точка на силенъ харахтеръ, Хусъ бѣше повеликъ. Неговото спокойно сѫждение обуздаваше буйния духъ на Йеронима, който съ истинско смирение съзнаваше достойнството му и се подчиняваше на съветитѣ му. При задружнитѣ трудове на двамата реформацията се разпространяваше още по-бързо.

Богъ просвѣтли умоветѣ на тѣзи избрани мѫже съ голѣма свѣтлина, откриваше имъ много грѣшки на черквата, обаче тѣ не получиха всичката свѣтлина, която трѣбваше да бѫде дадена на свѣта. Чрезъ тѣзи свои раби Богъ извеждаше народа отъ мрака, но внимателно, стѫпка по стѫпка, държайки смѣтка за многобройнитѣ и сериозни препятствия, които имаше да се преминатъ. Неприготвени да получатъ цѣлата свѣтлина назеднажъ, тѣ биха се отвър- [81] нали отъ нея, заслѣпени като хора, които преминаватъ отъ тъмнина въ пълна обѣдна свѣтлина. Ето защо Богъ откри истината на тѣзи рѫководители въ такава мѣрка, въ която народътъ можеше да я приеме. Вѣкъ следъ вѣкъ други вѣрни работници трѣбваше да ги последватъ и да водятъ душитѣ още по-далечъ въ пѫтя на реформата.

Разколътъ въ църквата продължаваше. Сега трима папи се борѣха за върховенство, и тѣхнитѣ борби изпълваха християнството съ смущение и престѫпление. Недоволни отъ фучащи анатеми, кандидатитѣ за папския престолъ прибѣгнаха до свѣтски орѫжия Всѣки отъ тѣхъ се стремѣше да си осигури армия, а тъй като това изискваше голѣми суми, тѣ пуснаха въ продажба, съ тази цель, длъжности, благоволения и духовни дарби на църквата. (Вижъ приложението.) Свещеницитѣ, следвайки примѣра на началството си, прбѣгнаха до симонйя, било за да смирятъ своитѣ съперници, било за да засилятъ собствената си власть. Съ ежедневно нарастваща смѣлость Хусъ гърмѣше противъ пророцитѣ, които се търпѣха въ името на религията, и народътъ открито обвиняваше римскитѣ водители на църквата като причина за бедствията, които отрупваха христи-янството.

Отново градътъ Прага изглеждаше да се намира предъ кървава борба. Както въ предно време, Божиятъ служитель бѣше обвиненъкато такъвъ, „който смущава израиля“ (III Царе 18:17). Отново градътъ , бѣ отлъченъ отъ църквата, а Хусъ се оттегли пакъ въ родното си село. Свидетелството, тъй вѣрно известявано въ любимата му Витлеемска църква, се прекрати. Сега той трѣбваше да говори отъ една поголѣма катедра, на цѣлото християнство, преди да изгуби живота си отъ любовь къмъ истината.

За отстраняване злинитѣ, които смущаваха Европа, бѣ свиканъ общъ съборъ въ Констанцъ. Съборътъ бѣ свиканъ по желанието на императора Сигизмундъ, чрезъ едина отъ тримата борящи се папи, Йоанъ XXIII. Свикването на събора съвсемъ не бѣше приятно на този папа, чийто характеръ и политика не можеха да понасятъ критика. Неговиятъ личенъ животъ и неговата политика бѣха такива, че той се боеше отъ изнасянето имъ, даже отъ хора съ паднали нрави, каквито бѣха духовницитѣ отъ онова време. Обаче той не се осмѣляваше да се противопостави на волята на императора. (Вижъ Приложението.)

Дветѣ главни цели на събора бѣха: да се постави край на разкола въ църквата и да се изкоренятъ ереситѣ. Затова въ него бѣха призвани двамата съперници папи, а сѫщо и главниятъ разпространитель на новитѣ идеи, Янъ Хусъ. Първитѣ, вземайки въ съображение собствената си сигурность, не се явиха лично тамъ, но посрѣдствомъ пратеници. [82] Папа Иоанъ XXIII, макаръ той да бѣ този, който свикваше събора, се яви въ Констанцъ съ голѣма загриженость, понеже подозираше тайното намѣрение на императора, да го свали отъ папския престолъ, а още се страхуваше и да не бѫде подведенъ подъ отговорность за пороцитѣ, съ които той бѣше опозорилъ папската корона, както и за злодеянията, които бѣ извършилъ, докато я получи. При все това, той влѣзе въ Констанцъ много славно, придруженъ отъ духовници отъ най-висшъ санъ и следванъ отъ шествие отъ придворни. Надъ неговата глава имаше златенъ балдахинъ, подкрепянъ отъ четири главни магистрати. Предъ него носѣха просфора, а богатитѣ костюми на кардиналитѣ и благородницитѣ увеличаваха още повече блѣсъка на кортежа. Духовенството и кардиналитѣ на града излѣзоха да го посрещнатъ и да му кажатъ добре дошелъ.

Въ сѫщото време другъ единъ пѫтникъ се приближаваше къмъ Констанцъ. Хусъ, съзнаващъ опасноститѣ, които го заплашваха, бѣше взелъ сбогомъ съ своитѣ приятели, като човѣкъ, който не очаква да ги види вече; той следваше своя пѫть, чувствувайки, че отива на кладата. Макаръ да бѣше получилъ охранителна грамота отъ бохемския краль, и друга такава презъ време на пѫтуването отъ императора Сигизмунда, той направи всичкитѣ си разпореждания предъ видъ въвможностьта за смъртьта си.

Въ едно писмо къмъ неговитѣ приятели въ Прага той пи-шеше: „Мои братя, азъ тръгвамъ съ единъ ескортъ отъ царя, за да срещна моитѣ безбройни и смъртни врагове. . . Азъ уповавамъ напълно въ Всемогѫщия Богъ и въ моя Спаситель; надѣвамъ се, че Той ще чуе моитѣ усърдни молби, че Той ще ми даде благоразумие и мѫдрость, за да мога да имъ се съпротивя, и че ще ме надари съ Своя Светъ Духъ, за да ме укрепи въ Своята истина, та да мога съ куражъ да посрещна изкушения, затворъ, а ако е нужно, и жестока смърть. Исусъ Христосъ страда за Своитѣ възлюбени, тогава трѣбва ли да се очудваме, че Той ни е оставилъ Своя примѣръ, за да можемъ и ние сами да понесемъ съ търпение всички нѣща за нашето собствено спасение? Той е Богъ, ние сме Негови създания; Той е Господь, а ние сме Негови слуги; Той е Учительтъ на свѣта, ние — нищожни смъртни; Той нѣма нужда отъ нищо, а ние се нуждаемъ отъ всичко; Той пострада — защо да не пострадаме и ние, особено пъкъ, когато страданието е за насъ пречистване? . . И така, обични приятели, ако моята смърть трѣбва да послужи за Негова прослава, молете се, щото тя да дойде скоро и Той да ми помогне да понеса съ твърдость всички бедствия. Но ако е по-добре да се завърна между васъ, нека се молимъ Богу, щото да се върна безъ петно отъ този съборъ, т. е. да не потъпча нищо отъ [83] истината на евангелието, но да оставя на моитѣ братя ,добъръ примѣръ за следване. Може би вие да не видите вече лицето ми въ Прага; но ако волята на всемогѫщия Богъ позволи да се върна при васъ, тогава нека да напредваме съ сърдца, по-затвърдени въ познанието и въ любовьта на Неговия законъ“. (Bonnechose, Vol. 1, pp. 147. 148.)

Въ едно друго писмо, отправено къмъ единъ свещеникъ, който бѣше станалъ ученикъ на евангелието, Хусъ говори съ дълбоко смирение за своитѣ слабости, обвинявайки себе си, че съ задоволство е носилъ богати дрехи и е прахосвалъ часове въ безполезни занимания. После той прибавя покъртителното предупреждение: „Дано Божията слава, спасението на души и работата те заематъ, а не притежанието на блага и на наследство! Внимавай, да не би да почиташъ кѫщата си повече, отколкото душата си, употрѣби най-големи старания за духовната си постройка. Бѫби благочестивъ и смиренъ съ беднитѣ, и не прахосвай срѣдствата си за угощения. Ако не подобришъ живота си и не се въздърѫашъ отъ излишество, страхувамъ се, че ще бѫдешъ тежко наказанъ като мене. който вършехъ тия нѣща, съблазненъ отъ обичая и смутенъ отъ единъ гордъ духъ. Ти знаешъ моитѣ проповѣди, понеже си получавалъ наставленията ми още отъ детинство: затова безполезно е да ти пиша повече. Но азъ те заклевамъ въ милостьта на нашия Спаситель, да не ме следвашъ въ никоя суетность, въ която си ме виждалъ да съмъ изпадалъ“. Върху плика той бѣ прибавилъ: „Заклевамъ те, приятелю мой, да не счупвашъ този печатъ, докато не си сигуренъ, че азъ съмъ мъртъвъ“. (Bonnechose, Vol. 1, pp. 148.149.)

Презъ време на своето пѫтуване Хусъ навсѣкѫде виждаше доказателства, че неговото учение бѣше познато надалечъ и можа да констатира благосклонностьта, на която се радваше неговото дѣло. Народътъ се тълпѣше предъ него, а въ нѣкои градове магистратитѣ го придружаваха презъ улицитѣ.

Пристигналъ въ Констанцъ, Хусъ се радваше отначало на пълна свобода. Папата прибави къмъ охранителната грамота на императора своята лична протекция. Но малко по-сетне, въпрѣки тѣзи многобройни и тържествени декларации, реформаторътъ бѣ арестуванъ по заповѣдь на папата и кардиналитѣ и хвърленъ въ единъ отвратителенъ затворъ. По-после той бѣ премѣстенъ въ една по-здрава крепость на другия брѣгъ на Рейнъ и задърѫанъ тамъ като затворникъ. Тази вѣроломность на папата бѣше отъ малка полза за него, защото наскоро следъ това и той биде хвърленъ въ сѫщия затворъ. (Сѫщо тамъ, стр. 247.) Обвиненъ предъ събора въ най-ниски престѫпления, между които убийство, симония, прелюбодейство и „грѣхове, непод- [84] ходящи да се споменаватъ“ (такава е декларацията на събора), Йоанъ XXIII бѣ най-сетне лишенъ отъ короната и хвърленъ въ затворъ. Враждебнитѣ папи бѣха сѫщо свалени отъ престола и новъ понтифексъ бѣ избранъ на тѣхно мѣсто.

Макаръ самиятъ папа да бѣ обвиненъ въ много по-голѣми злодеяния отъ ония, въ които Хусъ бѣ обвинявалъ свещеницитѣ и за които искаше реформация, все пакъ сѫщиятъ съборъ, който свали понтифекса, реши унищожението на реформатора. Хвърлянето на Хуса въ затворъ възбуди голѣмо негодувание въ Чехия. Мощни благородници отправиха къмъ събора сериозни протести срещу това посегателство. Императорътъ, който не бѣ наклоненъ да допусне нарушение на охраната, се противопостави на действията противъ Хуса. Но враговетѣ на реформатора бѣха злобни и решителни. Тѣ използваха предразсъдъцитѣ на императоръ Сигизмунда, неговитѣ страхове и ревностьта му къмъ черквата. Тѣ приведоха обширни доказателства, за да покажатъ, че не трѣбва да се пази дума, дадена на еретикъ или лице, заподозрѣно въ еретичество, макаръ то да е снабдено съ охрана на императори или царе“. (Lenfant, „History of the Council of Constance“, Vol. L, p. 516.) Така тѣ прокараха волята си.

Умаломощенъ отъ болесть и затворничество, — защото влажниятъ и мръсенъ въздухъ на затвора му причини треска, която насмалко щѣше да отнеме живота му, — Хусъ, най-сетне, бѣ изправенъ предъ събора. Вързанъ съ вериги, той се яви предъ императора, който му се бѣ заклелъ въ честьта и добрата си вѣра, че ще го покровителствува. Презъ време на дългия изпитъ реформаторътъ подърѫа твърдо истината, и въ присътствието на събранитѣ делегати отъ черква и държава той изрече тържественъ протестъ противъ покваритѣ на духовенството. Когато му се предложи да избере между отричането отъ учението си и смъртьта, той избра мѫченическата участь.

Хусъ бѣ явно подкрепенъ чрезъ благодатьта на Бога. Презъ нѣколкото седмици на страдания, които предшествуваха последната му присѫда, той се радваше на небесенъ миръ. „Азъ пиша това писмо въ затвора и въ вериги, — пишеше той на единъ приятель — очаквайки утрешната си смъртна присѫда, съ пълно довѣрие, че Богъ нѣма да ме напусне, че той нѣма да позволи, щото азъ да се откажа отъ Неговото Слово или да призная грѣшки, които ми бѣха злобно приписани отъ лоши свидетели. Когато ще се срещнемъ въ щастливата вѣчность, вие ще узнаете, съ каква милость ме е удостоилъ Богъ въ моитѣ жестоки изпити„» (Bonnechose, Vol. II, p. 67.)

Въ своя печаленъ затворъ Хусъ предвидѣ победата на [85] истинската вѣpa. Въ сънь той билъ върнатъ въ своята Витлеемска черква, кѫдето бѣ проповѣдвалъ евангелието, и видѣлъ папата и неговитѣ епископи, заети да изтриватъ образитѣ на Христа, които той бѣшe нарисувалъ на стенитѣ. Този сънь го наскърбилъ; но на другия день той вижда много художници, заети да подновятъ картинитѣ въ по-голѣмъ брой и съ по-хубави цвѣтове. Щомъ свършили работата си, художницитѣ, заобиколени отъ голѣма тълпа, извикали: Нека сега да дойдатъ папи и епископи! Tѣ нѣма да ги изтриятъ никога! Разправяйки съня си, реформаторътъ прибавя : „Азъ считамъ за истина, че образътъ на Христа никога вече нѣма да се заличи. Tѣ искаха да го разрушатъ ; но той ще бѫде изобразенъ наново въ всички сърдца чрезъ много по-добри проповѣдници отъ мене“. (D’, Aubigne, b. 1, ch. 6.)

За последенъ пѫть бѣ изправенъ Хусъ предъ събора. На това многобройно и блестящо събрание присѫтствуваха императорътъ, принцоветѣ на империята, царскитѣ пратеници, кардиналитѣ, епископитѣ, свещеници и едно огромно множество народъ, дошли да видятъ събитията на деня. Отъ всички части на християнството бѣха дошли свидетели на тази първа велика жертва въ дългата борба, която трѣбваше да издействува свободата на съвѣстьта.

Поканенъ още еднажъ да каже последната си дума, Хусъ не се отрече, и,като отправи проницателенъ погледъ къмъ монарха, чиято дадена дума бѣ тъй позорно нарушена, той обясни: „Азъ дойдохъ на този съборъ по мое желание, подъ общественото покровителство и честната дума на присѫтствуващия тукъ императоръ“. Погледитѣ на събранието се пренесоха върху Сигизмунда.и всички видѣха какъ тъмна червенина покри императорското лице.

Смъртната присѫда бѣ произнесена и церемонията на лишение отъ достойнството на духовния санъ започна. Епископитѣ облѣкоха своя затворникъ въ свещеническото облѣкло. Обличайки дрехата, Хусъ каза: „Нашиятъ Господь Исусъ Христосъ бѣшe облѣченъ въ бѣлa дреха, въ знакъ на унижение, когато Иродъ го представи предъ Пилата“. (Bonnechose, Vol. p. 86.) Отново поканенъ да се откаже, той отговори, обръщайки се къмъ народа : „Съ какво лице бихъ погледналъ Небето ? Съ какво око бихъ могълъ да погледна множеството народъ, на които съмъ проповѣдвалъ чистото евангелие на Исуса Христа ? .. . Не, не ! Азъ ценя тѣхното спасение повече, отколкото това бедно тѣло, сега обречено на смърть“. Почнаха да събличатъ една следъ друга дрехитѣ му, и върху всѣка отъ тѣхъ епископитѣ произнасяха по едно проклятие. Сложиха върху главата му една пирамидообразна книжна корона, кѫдето бѣxa изрисувани ужасни демони, съ надписъ ,Архи-еретикъ’, а прелатитѣ пре-дадоха душата му на демонитѣ. Обаче Янъ Хусъ, пре- [86] давайки духа си на Бога, каза високо : „Азъ нося съ радость тази корона заради Тебе, о Исусе, Който за мене си носилъ търненъ вѣнецъ !“

Тогава той бѣ предаденъ на свѣтскитѣ власти и заведенъ на мѣстото на екзекуцията. Огромна процесия отъ военни, свещеници и блестящо облѣчени епископи, придружени отъ жителитѣ на Констанцъ, го следваше. Когато Хусъ бѣше завързанъ на кладата и всичко бѣ готово за подпалване огъня, мъченикътъ бѣ поканенъ още еднажъ да се отрече отъ заблудитѣ си. „Отъ какви заблуждения трѣбва да се отрека ? — каза Хусъ. — Азъ не се чувствувамъ въ нищо виновенъ. Призовавьмъ Бога за свидетель, че всичко, каквото проповѣдвахъ и писахъ, имаше за цель да изтръгне душитѣ отъ грѣха и погублението, затова съ голѣма радость ще потвърдя и чрезъ кръвьта си истинитѣ, които проповѣдвахъ и писахъ“. (Wylie, b. 3, ch. 7.) Когато пламъцитѣ почнаха да го обгръщатъ, той започна да пѣе : „Исусе, Сине Давидовъ, имай милость надъ мене !“ — и продължи тока, докато гласътъ му заглъхна завинаги.

Дори неговитѣ неприятели бѣха поразени отъ неговия героизъмъ. Единъ ревностенъ папски писатель, описвайки, мъченичеството на Хуса и на Йеронима, който умрѣ малко по-сетне, казва : „И двамата посрещнаха решително насилствената смърть. Тѣ се приготвиха за огъня, като да отиваха на сватбено тържество. Не изпуснаха никакъвъ стонъ на скръбь. Когато пламъцитѣ се издигаха, тѣ започваха да пѣятъ пѣсни, и силата на огъня едвамъ можеше да спре тѣхното пѣене“. (Wylie, b. 3, ch. 7.)

Когато тѣлото на Хуса бѣ напълно унищожено, събраха пепельта, заедно съ земята подъ нея, и я хвърлиха въ Рейнъ, който я отнесе въ океана. Но напусто неговитѣ неприятели си въобразяваха, че сѫ изкоренили истинитѣ, които реформаторътъ проповѣдваше. Тѣ съвсемъ не предугаждаха, че отнесената въ морето пепель щѣше да бѫде като семе, разпръснато по всичкитѣ страни на земята, и че въ страни, въ които е било непознато, то щѣше да даде богатъ плодъ отъ свидетели на истината. Гласътъ на куражъ, който се бѣ чулъ въ залитѣ на Констанцкия съборъ, трѣбваше да се отекне въ всичкитѣ следващи вѣкове. Хусъ не сѫществуваше вече, но истината, за която той умрѣ, не можа да загине. Неговиятъ примѣръ на вѣра и на постоянство трѣбваше да окуражава множества, да стоятъ твърдо за истината, въпрѣки мѫки и смърть. Неговата екзекуция откри на цѣлъ свѣтъ вѣроломната жестокость на Римъ. Враговетѣ на истината, безъ да искатъ, поощриха дѣлото, което напразно се опитваха да унищожатъ.

Още едни клада трѣбваше да се издигне въ Констанцъ. Кръвьта и на другъ единъ свидетель трѣбваше да се про- [87] лѣе въ защита на истината. Сбогувайки се съ Хуса при за-минаването му за събора, Йеронимъ го увещаваше за куражъ и твърдость, увѣрявайки го, че ако попадне въ нѣкаква опасность, той ще му се притече на помощь. Щомъ чу за затварянето на реформатора, вѣрниятъ ученикъ веднага се приготви да изпълни обещанието си. Безъ охрана, придруженъ само отъ единъ другарь, той потегли на пѫть за Констанцъ. Но пристигайки тамъ, той се убеди, че се бѣше изложилъ на опасность, безъ най-малката възможность да бѫде полезенъ на Хуса. Йеронимъ побѣгна. Но по пѫтя за въ кѫщи той бѣ арестуванъ и върнатъ, окованъ въ вериги и охраняванъ отъ група войници. При първото му явяване въ събора, опититѣ му да отговори на представенитѣ обвинения противъ него бѣха посрещнати съ виковете : „Въ пламъцитѣ ! Въ пламъцитѣ !“ (Bonnechose, Vol. I, p. 234.) Хвърленъ въ затвора, окованъ въ вериги, въ едно положение, което му причиняваше голѣми болки, храненъ само съ хлѣбъ и вода, Йеронимъ следъ нѣколко месеца на такъвъ режимъ заболѣ отъ опасна болесть ; неговитѣ неприятели, страхувайки се да не го изпуснатъ, смекчиха строгостьта на своитѣ заповѣди, макаръ да го оставиха цѣла година въ затвора.

Смъртьта на Хуса не допринесе резултатъ, който папиститѣ очакваха. Насилието надъ неговата безопасность възбуди буря отъ негодувание. За по-сигурно, съборътъ реши, вмѣсто да изгорятъ Йеронима, ако е възможно, да го принудятъ да се отрече. Той бѣ доведенъ предъ събранието, което му предложи да си избере едно отъ дветѣ : или да се отрече, или да умре на кладата. Смъртьта въ началото на неговото затворничество би била милость, въ сравнение съ ужаснитѣ преживѣни страдания, но сега, изтощенъ отъ болесть, жестокость въ затвора, мѫки на страхъ и неизвестность, отдѣленъ отъ своитѣ приятели и обез-сърдченъ отъ смъртьта на Хуса, мѫжеството на Йеронима отпадна, и той се съгласи да се покори на събора. Той се обеща, че ще се придърѫа въ католическата вѣра, и се съгласи съ решението на събора въ осѫждане учението на Виклифа и Хуса, съ изключение на „свѣтите истини“, които те учеха. (Bonnechose, Vol. II, р. 141.)

Чрезъ тази уговорка Йеронимъ се опитваше да заглуши гласа на съвѣстьта и да избѣгне сѫдбата си. Но въ усамотението на затвора той разбра по-добре онова, което бѣ направилъ. Куражътъ и вѣрностьта на Хуса се представиха предъ него въ противоречие съ неговия отказъ на истината. Той пренесе своитѣ мисли върху божествения Учитель, на Когото се бѣ обещалъ да служи, и Който отъ любовь къмъ него бѣ претърпѣлъ кръстна смърть. Преди отричането си, всрѣдъ всичкитѣ си страдания, Йеронимъ бѣ под- [88] крепянъ чрезъ мисъльта за Божието благоволение ; но сега неговата съвѣсть бѣ измѫчвана отъ съмнение и угризения. Той знаеше, че преди да бѫде въ миръ съ Римъ, трѣбваше да направи нови отстѫпки ; пѫтьтъ, въ който той бѣшe влѣзълъ, можеше да свърши само при пълно вѣроотстѫпничество. Затова той взе своето решение : той нѣма да се отрече отъ своя Богъ, само за да се спаси отъ кратъкъ периодъ на страдание.

Скоро Йеронимъ бѣ отново изправенъ предъ събора. Неговитѣ сѫдии не бѣxa още доволни отъ неговото смирение. Жаждата имъ за кръвь, раздразнена отъ смъртьта на Хуса, изискваше нови жертви. Само чрезъ безусловно отричане на истината Йеронимъ можеше да запази живота си. Но той бѣшe се решилъ да изповѣда вѣрата си и да следва своя братъ и приятель дори до пламъцитѣ на кладата.

Йеронимъ оттегли по-раншното си отричане, и, като всѣки човѣкъ, осѫденъ на смьрть, той поиска позволение да се защити. Страхувайки се отъ влиянието на думитѣ му, прелатитѣ настояваха той да се задоволи да каже само, дали отрича, или признава обвиненията, насочени срещу него. Йеронимъ протестира срещу такава жестокость и несправедливость : „Вие ме държахте затворенъ триста и четиредесеть дена въ единъ ужасенъ затворъ, всрѣдъ нечистотия, смрадъ и крайни лишения отъ всичко; сега ме извеждате предъ очитѣ на моитѣ смъртни врагове, и отказвате да ме слушате... Ако вие сте наистина мѫдри хора и свѣтлина на свѣта, внимавайте, да не грѣшите срещу справедливостьта. Колкото за мене, азъ съмъ единъ слабъ смъртенъ ; моятъ животъ е отъ малка стойность, и когато ви съветвамъ да не произнасяте несправедлива присѫда, азъ говоря това не толкова за мене, колкото за васъ“. (Bonnechose, Vol II, pp. 146. 147.)

Най-после молбата му бѣ приета. Йеронимъ колѣничи въ присѫтствието на своитѣ сѫдии, искайки отъ Бога да направлява мислитѣ му и думитѣ му, да не позволи, той да каже нѣщо противно на истината или недостойно за своя Учигель. Надъ него въ този день се изпълни обещанието, дадено на първитѣ ученици : „Ще ви поведатъ предъ управници и царе заради Мене, и кога ви предаватъ, не се грижете, какъ или що да говорите ; защото въ оня часъ ще ви бѫде внушено, какво да кажете, защото не сте вие, които ще говорите, а Духътъ на Отца ви, Който говори за васъ“. (Матея 10 : 18—20.)

Думитѣ на Иеронима възбудиха удивление и възхищение дори въ враговетѣ му. Цѣла година той бѣ затворенъ въ тъменъ затворъ, въ невъзможность да чете, страдайки отъ гoлѣми физически болки и душевни терзания. А сега той представяше своитѣ доказателства съ такава яснота и [89] сила, като да е ималъ най-благоприятна възможность за изучаване. Той обърна вниманието на своитѣ сѫдии върху дългата редица свѣти мѫже. несправедливо осъдени. Минавайки отъ една генерация на друга, той посочи мѫжетѣ, които бѣха се опитвали да въздигнатъ погинващия народъ, но съ били осъждани и отхвърляни, за да бъдатъ въ покъсни години показвани като достойни за най-голѣми почести. Дори и Самъ Христосъ бѣше осѫденъ на смърть като злодеецъ отъ единъ несправедливъ сѫдъ.

Въ отричането си Йеронимъ бѣше призналъ справедливостьта на присѫдата, която осѫди Хуса. Засраменъ за своята слабость, той даде блестяще свидетелство за невинностьта и свѣтостьта на мѫченика. „Азъ го познавамъ отъ детинство — каза той — това бѣше превъзходенъ човѣкъ, справедливъ и свѣтъ ; той бѣ осъденъ, въпрѣки неговата невинность. . . Азъ също съмъ готовъ да умра ; азъ нѣма да отстъпя предъ мѫкитѣ, които ми приготвятъ моитѣ неприятели и фалшиви свидетели, които ще трѣбва единъ день да дадатъ смѣтка за своитѣ клевети предъ великия Богъ, Когото нищо не може да измами“. (Bonneshose, Vol. II, p. 151.)

Обвинявайки себе си за това, че се бѣше отрекълъ отъ истината, Йеронимъ продължи : „Оть всичкитѣ грѣхове, които съмъ извършилъ отъ моето детинство, никой не ми тежи толкова и не ми причинява толкова душевни мѫки, колкото този, който извършихъ на това фатално мѣсто, като одобрихъ нечестивата присѫда, произнесена противъ Виклифа и противъ свѣтия мѫченикъ Янъ Хусъ, мой учитель и мой приятель. Да, отъ сърдце изповѣдвамъ и обявявамъ съ ужасъ, че азъ позорно треперѣхъ, когато, уплашенъ отъ смъртьта, порицахъ тѣхнитѣ учения. Затова азъ моля. . . Всемогѫщия Богъ да прости грѣховетѣ ми, а особено този, най-подълъ отъ всички други“. Посочвайки сѫдиитѣ, той прибави съ твърдъ гласъ : „Вие осѫдихте Виклифа и Хуса, не защото тѣ разклатиха учението на черквата, а защото порицаваха срамнитѣ дѣла на духовенството, тѣхния блѣсъкъ, тѣхната гордость и всички пороци на прелатитѣ и свещеницитѣ. Но тѣхнитѣ твърдения сѫ неопровержими и азъ ги подържамъ като тѣхъ“.

Треперящи отъ ярость, прелатитѣ прекѫснаха думитѣ му, викайки : „Какво друго доказателство е нужно ? Ние виждаме съ собственитѣ си очи въ него най-упорития отъ еретицитѣ !“

Безъ да се остави да бѫде смутенъ отъ тази буря, Йеронимъ продължи : „Що, мислите ли, че азъ се боя отъ смъртьта ? Вие цѣла година ме държахте въ окови, въ единъ отвратителенъ затворъ, по-страшенъотъ сѫщинската смърть; вие се отнасяхте съ мене по-жестоко, отколкото би ме тре- [90] тиралъ нѣкой турчинъ, нѣкой евреинъ или нѣкой варваринъ, и моята собствена плъть изгни приживе върху коститѣ ми. Обаче азъ не се оплаквамъ, защото вопълъ не подобава на мѫжъ съ сърдце и куражъ, а само се очудвамъ на това тъй голѣмо варварство спрямо единъ християнинъ“. (Bonnechose, Vol. II, pp. 151. 153.)

Буря заглуши наново неговия гласъ, и Йеронимъ бѣ отведенъ въ затвора. Имаше, обаче, въ събранието личности, върху които тѣзи думи произведоха дълбоко впечатление, и които искаха да го спасятъ. Благородници отъ черквата го потърсиха въ затвора, за да го убедятъ да се подчини на събора. Представяха му най-блестящи переспективи, ако той подпише решението, взето срещу Янъ Хусъ, и се отрече отъ своето учение. Но, подобно на своя Учитель, когато Му предложиха славата на този свѣтъ, той остана непоколебимъ :

„Ще се отрека, — каза той, — ако чрезъ Свещеното Писание ми докажете, че то е погрѣшно“.

„Свещенитѣ Писания ! — извика единъ отъ неговитѣ изкусители, — трѣбва ли всѣко нещо да се сѫди съгласно тѣхъ ? Кой може да ги разбере, ако черквата не ги разясни ?“

„Какво чувамъ ? — извика Йеронимъ... — Нима преданията на хората сѫ по-за вѣрване, отколкото тѣзи на евангелието на нашия Спаситель ? Павелъ не увещаваше проповѣдницитѣ да слушатъ човѣшки предания, но казваше : Изпитвайте Писанията !“

„Еретикъ !—каза кардиналътъ, хвърляйки върху му гнѣвенъ погледъ, — азъ се разкайвамъ, задето тъй дълго те защищавахъ тука ; виждамъ, че дяволътъ е въ твоето сърдце“. (Wylie, b. 3, ch. 10.)

Йеронимъ бѣ осѫденъ на смърть и отведенъ на сѫщото мѣсто, кѫдето Хусъ отдаде живота си. Пѣейки и съ лице, сияещо отъ миръ и радость, отиде той до мѣстото на мѫката. Той бѣше отправилъ очитѣ си къмъ Христа, и за него смъртьта бѣше изгубила своя ужасъ. Когато палачътъ пристѫпи задъ него, за да запали огъня на кладата му, мѫченикътъ му извика : „Ела смѣло напредъ и подпали предъ мене ; ако се бояхъ, не бихъ билъ тукъ“.

Последнитѣ думи, които той произнесе изсрѣдъ пламъцитѣ, бѣxa тѣзи: „Господи, Всемогѫщи Баща, бѫди милостивъ къмъ мене и прости моитѣ грѣхове, защото Ти знаешъ, че азъ винаги обичахъ Твоята истина“. (Bonnechose, Vol. II, p. 168.) Гласътъ му престана да се чува, но устнитѣ му още шепнѣха молитва. Когато отъньтъ довърши дѣлото си, събраха пепельта на мѫченика съ земята подъ нея, и я хвърлиха въ Рейнъ, подобно на Хусовата.

Така загинаха вѣрнитѣ свидетели на живия Богъ. Но нито свѣтлината на истината, която тѣ бѣха известили, ни- [91] то тѣхниятъ героиченъ примѣръ не пропаднаха. По-лесно би било да се спре слънцето въ своя пѫть, отколкото да се задърѫи зората, която изгрѣваше върху свѣта.

Екзекуцията на Хуса бѣше подигнала въ Чехия вълна на възмущение и ужасъ. Цѣлиятъ народъ чувствуваше, че реформаторътъ бѣше станалъ жертва на злобата на свещеницитѣ и на коварството на императора. Тѣ обявиха Хуса за вѣренъ носитель на истината, а събора, който реши смъртьта му — за виновенъ въ убийство. Сега Хусовитѣ учения привличаха вниманието повече, отколкото когато и да е другъ пѫть. Папски едиктъ бѣше осѫдилъ на изгаряне Виклифовитѣ писания. Оцѣлѣлитѣ отъ тѣхъ, обаче,, сега бѣха извадени отъ скривалищата имъ и изучавани въ връзка съ Библията или съ части отъ нея, които народътъ можеше да добие. По такъвъ начинъ мнозина бѣха доведени да приематъ реформираната вѣpa.

Убийцитѣ на Янъ Хуса не гледаха съ спокойствие победата на неговото дѣло. Папата и императорътъ съединиха силитѣ си, за да унищожатъ движението, а армиитѣ на Сигизмунда се опълчиха противъ Чехия.

Обаче яви се единъ освободитель, Янъ Жишка, който, въпрѣки това, че наскоро следъ обявяването на войната напълно ослѣпѣ, бѣше единъ отъ най-способнитѣ военоначалници въ своя вѣкъ, и поведе бохемцитѣ. Разчитайки на присѫтствието Божие и на правдата на дѣлото, този народъ противостоя на най-мощнитѣ войски, отправени срещу него. На много пѫти императорътъ напада Чехия съ нови сили, но само, за да претѣрпи поражение. Хусиститѣ се бѣха издигнали надъ страха отъ смъртьта, и нишо не можеше да имъ противостои. Нѣколко години по-късно храбриятъ Жишка умрѣ и бѣ заместенъ отъ Прокопий — единъ сѫщо храбъръ и изкусенъ военоначалникъ, а въ нѣкои отношения дори и по-способенъ отъ първия.

Узнали за смъртьта на слѣпия генералъ, неприятелитѣ на Чехия счетоха момента за удобенъ, за да спечелятъ наново загубеното отъ по-рано. Папата обяви кръстоносенъ походъ противъ хусиститѣ, и наново голѣми армии се устремиха къмъ Чехия, но само, за да бѫдатъ още единъ пѫть позорно сразени. Другъ кръстоносенъ походъ бѣ организиранъ. Въ всички католически страни на Европа се събираха пари, орѫжия, мѫже и муниции. Множества се наредиха подъ знамената на папата, сигурни, че най-сетне ще сразятъ този еретически народъ. Увѣрени въ победата, огромнитѣ множества проникнаха въ Чехия. Народътъ се събра, за да ги отблъсне. Дветѣ армии се приближаваха една къмъ друга, докато най-после само една рѣка ги дѣлѣше. „Кръстоносцитѣ бѣха много повече на брой, но вмѣсто да преминатъ рѣката и започнатъ борбата съ хусиститѣ, за [92] което бѣха дошли тъй отъ далечъ, тѣ се задоволиха само да ги наблюдаватъ“. (Wylie, р. 3, ch. 17.) Неочаквано таинственъ ужасъ ги обзе. Безъ да бѫде поразена нито отъ единъ ударъ, тази мощна войска се разпръсна, като че сразена отъ невидима сила. Голѣмо множество бѣ изклано отъ хусиститѣ, които преследваха бѣгълцитѣ, а огромна плячка падна въ рѫцетѣ на победителитѣ, и стана така, че войната, вмѣсто да обедни, напротивъ. обогати бохемцитѣ. Нѣколко години по-късно единъ другъ папа заповѣда новъ кръстоносенъ походъ. Както и въ предшествуващия походъ, събраха се мѫже и срѣдства отъ всички католически страни на Европа. Голѣми привилегии се даваха на тѣзи, които участвуваха въ това опасно предприятие. На всеки кръстоносецъ се даряваше пълно опрощение на най-отвратителни грѣхове. На всички загинали въ борбата бѣ обещана богата небесна награда, а останалитѣ живи щѣxa да жънатъ почесть и богатства на бойното поле. Наново голѣма войска премина границата и нахлу въ Чехия. Хусиститѣ се отеглиха предъ нея, увличайки така нападателитѣ въ вѫтрешностьта на страната и карайки ги да мислятъ, че тѣ иматъ вече победата Най-после армията на Прокопия се спрѣ, обърна се къмъ врага и нападна неприятелскитѣ сили. Кръстоносцитѣ, виждайки грѣшката си, очакваха атаката. Когато прозвуча сигналътъ на наближаващата войска, преди още хусиститѣ да могатъ да се огледатъ, ноново паника облада кръстоносцитѣ. Принцове, генерали и войници хвърляха орѫжието си, разбѣгвайки се въ всички направления. Напразно паскиятъ делегатъ, водителъ на експедицията, се опитваше да събере разстроенитѣ войски. Той самъ бѣ въвлѣченъ въ вълната на бѣгълцитѣ. Поражението бѣ пълно, и огромна плячка остана въ рѫцетѣ на победителиѣ.

Така за втори пѫть огромна армия, изпратена отъ най-мощнитѣ европейски народи, състояща се отъ храбри, воинствени мѫже, обучени и добре въорѫжени за битка, бѣгаше предъ защитницитѣ на единъ малъкъ и слабъ народъ. Явна бѣше тука намѣсата на божествената сила. Нахлуващитѣ бѣха поразени отъ необикновенъ ужасъ. Онзи, Който бѣ унищожилъ войската на фараона въ Червеното море, Който обърна въ бѣгство мадиамцитѣ предъ Гидеона и неговитѣ триста мѫже, Който въ една нощь порази силитѣ на гордитѣ асирийци, Сѫщиятъ пакъ бѣ прострѣлъ рѫката Си, за да унищожи силата на подтисницитѣ. „Тамъ ще се оплашатъ тѣ отъ страхъ, дето нѣма страхъ, защото Богъ ще разсипе коститѣ на ония, които се опълчватъ противъ тебе. Ти ще ги посрамишъ, защото Богъ ги отхвърли“. (Псаломъ 52:6.)

Изгубили надежда да победятъ съ сила, черковнитѣ водители прибѣгнаха най-сетне до дипломация. Сключенъ [93] бѣ договоръ, който привидно даваше свобода на съвѣстьта, но въ действителность ги подчиняваше на папската мощь. Бохемцитѣ предложиха четири условия за миръ съ Римъ: свободно проповѣдване на Библията и употрѣбението на родния езикъ въ богослужението; свободно право на цѣлата черква да участвува въ хлѣба и виното при причастие; изключване на духовенството отъ всѣкакви свѣтски длъжности и свѣтска власть, и въ случай на престѫпление, еднаква отговорность на клиръ и миряни предъ сѫдилищата. Духовенството най-сетне, се съгласи да приеме и подпише четирите условия на хусиститѣ, но претендирайки, правото на тѣхното обяснение, т. е. опредѣлянето на точното имъ значение. да принадлежи на събора, съ други думи, на папата и на императора“. (Wylie, b, 3 ch. 18.) На тази база бѣ сключенъ договоръ, и по този начинъ Римъ чрезъ лицемѣрие и хитрость доби онова, което не можа да получи чрезъ сила ; понеже като имаше свобода да опредѣля смисъла на членоветѣ въ договора, както и на Библията, очевидно е, че той можеше да извратява тѣхното значение и да ги тълкува по своитѣ желания.

Голѣма часть отъ народа, виждайки, че свободата имъ бѣ въ опасность, не можеше да се съгласи съ подписването на договора. Повдигнаха се раздори и разцепления, които дойдоха до въорѫжени конфликти. Въ тѣзи борби падна и благородниятъ Прокопий, а заедно съ него погина и свободата на Чехия.

Сигизмундъ, който бѣше измамилъ хуса и Йеронима, стана тогава краль на Чехия. Въпрѣки клетвата си да защищава правата на тази страна, той пожела да възстанови въ нея папството. Обаче неговата услужливость спрямо Римъ не му бѣ въ полза. Двадесетъ години неговиятъ животъ бѣ изпълненъ съ трудове и опасности. Неговитѣ войски бѣха изнурени, финансиитѣ му изчерпани отъ дълги и безплодни борби, а сега, следъ едногодишно царуване, той умрѣ, оставяйки своето кралство предъ гражданска война и завещавайки на потомството едно опозорено име.

Възстания, борби и кръвопролития продължиха, чужди войски нахлуха отново въ Чехия, и нацията продължи да бѫде разкѫсвана чрезъ вътрешни размирици. Тѣзи, които бѣха останали вѣрни на евангелието, бѣха подхвърлени на кърваво гонение.

Докато тѣхнитѣ нѣкогашни братя бѣха сключили съюзъ съ Римъ и приели неговитѣ заблуди, ония, които останаха вѣрни на старата вѣра, си образуваха една отдѣлна църква, която се нарече „църква иа съединенитѣ братя“. Тази стѫпка имъ навлѣче проклятие отъ всички страни; но тѣхната твърдость остана непоколебима. Принудени да търсятъ убѣбище въ гори и пещери, тѣ все пакъ се събираха да се молятъ Богу и да четатъ Неговото слово. [94]

Пратеници, които бѣxa тайно пръснати въ разни страни, имъ донасяха, че имаше тукъ-тамъ „единични вѣрващи въ истината, нѣколко въ този градъ, нѣколко въ други, изложени, като тѣхъ, на преследване, и че всрѣдъ Алпитѣ сѫществуваше стара църква, основана на Светитѣ Писания, протестираща противъ покварата на Римъ“. (Wylie, b, 3, ch, 19.) Тази новина бѣ приета съ голѣма радость, и тѣ влязоха въ кореспонденция съ християнигѣ-валдензи.

Вѣрни на евлнгелието, бохемцитѣ и презъ дългата нощь на преследването продължаваха да гледатъ къмъ хоризонта, като хора, които чакатъ първитѣ лжчи на деня. „Тѣхното жребие бѣ паднало на лоши дни ... но тѣ си спомняха думитѣ на Хуса, повторени после и отъ Йоронима, че трѣбваше да мине едно столѣтие, преди да просвѣтне деньтъ. Тѣзи думи бѣxa за таборититѣ (хусиститѣ) това, което бѣxa ония на Иосифа за дванадесеттѣ племена презъ тѣхното робство: „Язъ умирамъ; но Богъ ще ви споходи, и ще ви изведе отъ тая земя“. (Wylie, b. 3, ch. 19.) „Последниятъ периодъ отъ петнадесетия вѣкъ свидетелствува за бавенъ, но сигуренъ нарастъкъ на църквитѣ на братята. Макаръ да не бѣxa свободни, тѣ все пакъ се радваха донѣкѫде на покой. Въ началото на шестнадесетия вѣкъ тѣ имаха вече около двеста църкви въ Бохемия и Моравия“. (Gillet, „Life and Times of John Huss“, 3 ed., Vol. II, p. 570.) „Толкова гo-лѣмъ бѣ остатъкътъ, който, като се бѣ избавилъ отъ опу-стошителната ярость на огънь и мечъ, можа да види зазоряването на деня, който Хусъ бѣшe предсказалъ“. (Wylie, b. 3, ch. 19.) [95]

Епизод 7—Лютеровото отдѣляне отъ Римъ

Човѣкътъ, който игра най-значителната роля въ голѣмото реформаторско движение на шестнадесетия вѣкъ, бѣ Мартинъ Лютеръ. Ревностенъ, ентусиазиранъ, благочестивъ, боящъ се само отъ Бога, признаващъ за база на вѣрата само Светитѣ Писания, Лютеръ, опредѣленъ отъ Бога, дойде на време, за да реформира черквата и да просвѣти свѣта.

Както първитѣ вестители на евангелието, и Лютеръ се роди въ бедность. Първитѣ му години преминаха въ скромната колиба на единъ нѣмски земедѣлецъ. Неговиятъ баща, който едвамъ припечелваше необходимитѣ срѣдства за образованието му, желаеше да го направи адвокатъ. Но Богъ бѣ опредѣлилъ това дете да участвува въ издигането на великия храмъ, който се строеше бавно въ течение на вѣковетѣ. Строгъ животъ, лишение и сурова дисциплина бѣxa училището, презъ което Безкрайната Мѫдрость приготви Лютера за важната мисия на неговия животъ.

Баща му бѣшe човѣкъ съ солидна интелигентность и деятелность, съ голѣма сила въ характера ; той бѣше честенъ, решителенъ и опредѣленъ. Той следваше своитѣ убеждения, безъ да се бои отъ обстоятелствата. Неговото здравомислие го караше да гледа съ недовѣрие на монашеския животъ. Затова той бѣ много огорченъ, когато неговото дете отиде въ монастиръ безъ негово разрешение ; две години изтекоха, докато бащата се помири съ сина, а даже и тогазъ неговитѣ разбирания си останаха сѫщитѣ.

Родителитѣ на Лютера бдѣxa грижливо върху възпитанието на децата си, старайки се да ги наставляватъ въ познаването на Бога и въ упражняване на християнскитѣ добродетели. Младото момче чуваше често своя баща да проси въ молитвитѣ си, детето му да остане вѣрно на Бога и да помага за напредъка на неговата истина. Родителитѣ ревностно използваха всѣка възможность за морална и интелектуална култура, която имъ позволяваше тѣхниятъ животъ на трудъ. Усърдни и постоянни бѣxa усилията имъ да лодготвятъ децата си за благочестивъ и полезенъ животъ. [96] Въ твърдостьта и силата на характера си понѣкога тѣ проявяваха твърде голѣма строгость, но и самиятъ реформаторъ, макаръ да съзнаваше, че въ нѣкои отношения тѣ грѣшаха, намираше въ дисциплината имъ много повече за одобрение, отколкото за осѫждане.

Въ училището, кѫдето бѣ изпратенъ доста малъкъ, Лютеръ бѣ третиранъ грубо, а дори и жестоко. Бедностьта на родителитѣ му бѣ тъй голѣма, че понѣкога ставаше нужда, отивайки отъ кѫщи на училище въ другия градъ, чрезъ пѣние отъ врата на врата да припечелва нѣщо за хлѣба си, но доста често оставаше и гладенъ. Преодоляващитѣ тогава мрачни, суевѣрни възгледи за религията го изпълваха съ ужасъ. Вечерь той си лѣгаше съ наскърбено сърдце, гледайки съ трепеть на тъмното бъдеще и въ постояненъ ужасъ предъ мисъльта за Бога, Когото знаеше като строгъ, неумолимъ сѫдия, жестокъ тиранъ, а съвсемъ не като любезенъ небесенъ Баща.

Но въпрѣки многото и голѣми обесърдчения, Лютеръ решително се стремѣше къмъ висота въ морално и интелектуално отношение — нѣщо, което много го привличаше. Той жадуваше за знание и неговиятъ сериозенъ и практиченъ умъ желаеше повече солидното и полезното, отколкото блѣскавото и повърхностното.

На 18 годишна възрасть той постѫпи въ Ерфуртския университетъ. Положението му ставаше по-добро, а изгледитѣ по-свѣтли, отколкито въ по-раннитѣ години. Родителитѣ му, спечелили чрезъ пестеливость и трудъ срѣдства за преживѣване, можеха сега да му отдадатъ нужната подкрепа. Влиянието на умни приятели донѣкѫде намали мрачното влияние на по-раншното му възпитание. Лютеръ ревностно се отдаде на изучаване добритѣ автори, обогатяваше ума си съ най-ценнитѣ мисли и си присвояваше мѫдростьта на мѫдрецитѣ. Дори при жестоката дисциплина на по-раншнитѣ си учители, той още отрано обещаваше, че нѣкога ще се отличи : сега, при благоприятните влияния, умътъ му бързо се развиваше. Силна паметь, живо въображение, здравъ разсѫдъкъ, неуморимо прилежание скоро го поставиха на първо мѣсто между другаритѣ му. Духовното възпитание и училищната дисциплина оформиха неговия разумъ и събудиха у него умствена дейность и проница-телность, които го подготвяха за сетнешнитѣ борби въ неговия животъ.

Страхътъ Господенъ пребѫдваше въ сърдцето на Лютера, правѣше го способенъ да подърѫа твърдо своитѣ намѣрения и го водѣшe до дълбоко смирение предъ Бога. Той постоянно чувствуваше зависимостьта си отъ божествената помощь и всѣки день започваше съ молитва, като сърдцето му непрекъснато се молѣше за подкрепа. „Да [97] се молишъ прилежно, — казваше той — често пѫти е подобро отъ наполовинъ учене“.

Преглеждайки еднажъ книгитѣ на университетската библиотека, Лютеръ намѣри една латинска Библия. Подобна книга той не бѣ виждалъ никога по-рано. Той не знаеше даже, че такава сѫществува. Чувалъ бѣ често отъ евангелията и посланията, които се четѣxa на народа при публично богослужение, и предполагаше, че тѣ сѫ цѣлата Библия. За пръвъ пѫть сега той виждаше цѣлото Божие слово. Съ смѣсено чувство на страхопочитание и очудване прелистваше той светитѣ страници ; съ усиленъ пулсъ и туптяще сърдце той четеше думитѣ на живота самъ, спирайки се отъ време на време и възклицавайки: „О, ако Богъ ми дадѣше една такава книга въ моя собственость !“ (D’Aubigne, „History of the Reformation“ в. 2, ch. 2.) Небесни ангели бѣха около него, и лѫчи свѣтлина отъ Божия тронъ откриваха на разума му съкровищата на истината. Той ви-наги се бѣ страхувалъ да оскърби Бога, но сега дълбокото убеждение за грѣшното му състояние го завладѣ, както никога по-рано.

Неговото искрено желание да се освободи отъ грѣха и да намери миръ съ Бога, го подбуди да постѫпи въ единъ монастиръ и да се отдаде на монашески животъ. Тамъ той трѣбваше да извършва най-ниски и тежки работи, и да проси отъ кѫща въ кѫща. На възрасть, когато човѣкъ изпитва най-голѣма нужда да бѫде уважаванъ и цененъ, тѣзи долни служби жестоко унизяваха неговитѣ естествени чувства ; но той търпеливо понасяше това унижение, вѣрвайки, че е нужно поради грѣховетѣ му.

Всѣки моментъ, който можеше да отдѣли отъ ежедневната си служба, Лютеръ използваше за учение; той отдѣляше време отъ съня си, а работѣше даже и презъ времето, потрѣбно за оскѫдното му хранене. Повече отъ всичко го радваше изучаването на словото Божие. Той бѣше намѣрилъ една Библия, прикована съ вериги къмъ монастирската стена, и често прибѣгваше до нея. Понеже съзнанието за грѣховетѣ му ставаше все по-дълбоко, Лютеръ се стремѣше да добие прошка и миръ чрезъ собствени дѣла. Водѣше крайно религиозенъ животъ, и чрезъ постъ, бдение и бичуване себе си той се опитваше да укроти злинитѣ на своето естество, отъ които монашеството не можа да го освободи. Той не се плашеше отъ никаква жертва, чрезъ която би могълъ да получи сърдечната чистота, която би му помогнала да бѫде одобренъ отъ Бога. „Наистина, азъ бѣхъ благочестивъ монахъ, — пишеше той по-късно — съблюдавахъ правилата на моя орденъ по-строго, отколкото мога да изразя. Ако нѣкой монахъ нѣкога можеше да спечели небето чрезъ монашескитѣ си дѣла, [98] азъ сигурно щѣхъ да имамъ това право. . . Ако всичко това продължаваше малко по-дълго, азъ бихъ се малтретиралъ дори до смърть. (D’Aubigne, b. 2, ch. 3.) Въ резултатъ на дисциплината на изтезаване, Лютеръ изгуби силата си и заболѣ отъ припадъчни спазми, отъ чието влияние никога вече не оздравѣ. Въпрѣки всичкитѣ усилия, обременената му душа не намѣри облекчение. Най-после той изпадна въ отчаяние.

Когато на Лютера се струваше, че всичко е изгубено, Богъ му подари единъ приятель и помощникъ. Набожниятъ Щаупитцъ разкри словото Божие предъ Лютеровия умъ и го посъветва да отвърне погледъ отъ себе си, да прекрати размишленията за крайното наказание вследствие нарушението Божия законъ, и да гледа къмъ Исуса, Спасителя, Който прощава. „Вмѣсто да измѫчвашъ себе си за грѣховетѣ си, предай се въ рѫцетѣ на Избавителя, Уповавай въ Него, въ правдата на Неговия животъ, въ изкуплението на Неговата смърть. . . Слушай Божия Синъ. Той стана човѣкъ, за да ти даде увѣрение въ божественото благоволение. Обичай Този, Който те обикна пръвъ!“ (D’Dubigne, b. 2, ch. 4.) Така говорѣше този веститель на ми-лосърдието. Неговитѣ думи произведоха дълбоко впечатление върху Лютера. Следъ дълги борби противъ дългосъхраняванитѣ заблуждения, той най-после можа да разбере истината, и миръ зaвлaдѣ безпокойната му душа.

Лютеръ бѣ рѫкоположенъ свещеникъ, и бѣ призованъ да напусне монастира и да отиде въ Витенбергския университетъ, за да заеме професорската катедра. Тука той се отдаде на изучаване Свещенитѣ Писания въ оргиналнитѣ езици. Той започна да държи речи отъ Библията и откриваше книгитѣ на Псалмитѣ, евангелията и посланията на маса възхитени слушатели. Щаупитцъ, неговиятъ приятель и игуменъ, го посъветва да заеме амвона и да проповѣдва Божието слово. Лютеръ се колебаеше, чувствувайки се недостоенъ да пpoпoвѣдвa словото Божие на мѣстото и отъ името на Христа, но следъ дълги борби той склони предъ молбитѣ на своитѣ приятели. Той бѣ вече мощенъ въ Писанията и Божията благодать почиваше върху него. Той пленяваше слушателитѣ си съ своето красноречие; яснотата и силата, съ които той представяше истината, убеждаваха разума имъ, а пламенностьта му докосваше сърдцата имъ. Лютеръ бѣше още преданъ синъ на папската черква и никога не мислѣше, че нѣкога това ще се измѣни. Божието провидение му даде случай да посети Римъ. Той пѫтуваше пешъ, като престояваше изъ монастиритѣ по пѫтя. Пристигайки въ единъ италиянски монастиръ, той бѣ очуденъ отъ богатството, великолепието и разкоша, които видѣ тамъ. Радвайки се на княжески приходи, монаситѣ живѣеха [99] въ великолепни апартаменти, бѣха облѣчени въ най-скъпи дрехи и пиршествуваха на разкошна трапеза. Лютеръ правѣше скръбно сравнение между тази сцена и своя себеотрицателенъ, трудолюбивъ и угнетителенъ животъ. Мислитѣ му бѣха смутени.

Най-после той видѣ отъ далечъ седмохълмовия градъ. Обхванатъ отъ дълбоко чувство, той се просна на земята, викайки: „Свети Риме, поздравявамъ те!“ Той влѣзе въ града, посети черквитѣ, изслуша чудесни истории, които разказваха свещеници и монаси, и изпълни всичкитѣ церемонии, които се изискваха. Навсѣкѫде неговитѣ очи срѣщаха сцени, които го изпълваха съ очудване и ужасъ. Той съзрѣ нечестие въ всички класи на духовенството. Той чу неприлични шеги отъ прелати и се ужаси отъ страшната имъ скверность, която тѣ проявяваха дори презъ време на литургия. Срѣщайки се съ монаси и граждани, Лютеръ се натъкваше на разточителность и падение. Кѫдето и да се обърнѣше, той навсѣкъде срѣщаше скверность вмѣсто свѣтость. „Никой не може си представи — пишеше той, — какви грѣхове и позорни дѣла се вършатъ въ Римъ; тѣ трѣбва да се видятъ и чуятъ, за да се повѣрватъ. Затова обикновено се казва: Ако има пъкълъ, Римъ трѣбва да е съграденъ върху него — той е бездна, откъдето произтичатъ всички грѣхове“. (D’Aubigne, b. 2, ch. 6.)

Чрезъ единъ неотдавнашенъ декретъ папата обещаваше освобождаване отъ грѣхове на всички, които биха се изкачили на колѣне по „Пилатовата стълба“, за която се говорѣше, че по нея слѣзълъ нашиятъ Спаситель, напущайки римската сѫдебна зала, и че по чудо тази стълба била пренесена отъ Йерусалимъ въ Римъ. Единъ день Лютеръ благовѣйно се възкачвалъ по тѣзи стъпала, когато внезапно нѣкакъвъ гласъ, подобно на гръмъ, го сразилъ, казвайки му: „Праведниятъ чрезъ вѣра ще живѣе!“ (Римл. 1 : 17.) Въ ужасъ и срамъ той скочилъ на краката си и избѣгалъ отъ мѣстото. И тѣзи думи никога не изгубиха мощьта си върху неговата душа. Отъ онова време той виждаше по-ясно отъ кога да е измамата въ уповаването на човѣшки дѣла за спасение и необходимостьта отъ постоянна вѣра въ заслугитѣ на Христа. Неговитѣ очи се отвориха, за да не се затворятъ никога вече предъ измамитѣ на папството. Когато той обърна гърбъ на Римъ, сърдцето му сѫщо се отвърна, и отъ тогава насетне раздѣлата ставаше все по-голѣма, докато най-после той скѫса всѣка свръзка съ папството.

Следъ завръщането си отъ Римъ Лютеръ бѣ назначенъ за докторъ по теология въ университета въ Витенбергъ. Сега той доби свобода, каквато нѣмаше по-рано, и се посвети на Писанията, които обичаше. Той направи тържественъ оброкъ, грижливо да изучава и вѣрно да проповѣдва презъ [100] всичкитѣ дни на живота си Божието слово, а не сказанията и нарежданията на папитѣ. Лютеръ не бѣше вече простиятъ монахъ или професоръ, но опълномощениятъ веститель на Библията. Той бѣ призванъ да храни Божието стадо, което гладуваше и жадуваше за истината. Той непоколебимо обявяваше, че християнитѣ не трѣбва да приематъ други учения, освенъ онѣзи, които почиватъ на авторитета на Свещенитѣ Писания. Тѣзи думи сразиха изъ основа папското върховенство. Тѣ съдърѫаха главния принципъ на реформацията.

Лютеръ видѣ опасностьта отъ възвишаването на човѣшки теории надъ Божието слово. Той нападаше безстрашно спекулативното невѣрие на ученицитѣ и се противопостави на философията и теологията, които тъй дълго властвуваха надъ народа. Той обяви тѣзи науки не само за безполезни, но и за пагубни, и се опитваше да отвърне умоветѣ на слушателитѣ си отъ софиститѣ, философитѣ и теолозитѣ, къмъ вѣчнитѣ истини, изявени отъ пророцитѣ и апостолитѣ.

Скѫпоценна бѣше вестьта, която той изявяваше на жаднитѣ тълпи слушатели. Никога по-рано такива учения не бѣха достигали до ушитѣ имъ. Радостната новина за любовьта на Спасителя, увѣрението за прошка и миръ чрезъ уми-лостивителната Христова кръвь радваше сърдцата и имъ вдъхваше безсмъртна надежда. Въ Витенбергъ бѣ запалена свѣтлина, чиито лѫчи щѣха да достигнатъ до най-далечнитѣ краища на земята, и чийто блѣсъкъ щѣше да нараства все повече до края на времето.

Обаче свѣтлина и тъмнина не могатъ да сѫ въ хармония. Между истина и заблуда сѫществува нестихващо противоречие. Да се подърѫа и защищава едната, значи, да се отхвърля и унищожава другата. Самъ нашиятъ Спаситель заяви: „Не дойдохъ да донеса миръ, но мечъ“. (Мат. 10 : 34.) Нѣколко години следъ откриване на реформацията Лютеръ каза: „Богъ ме подтиква и води, азъ не съмъ господарь на себе си ; искамъ да съмъ тихъ, но съмъ подхвърлянъ на вълнения и революции“. (D’ Aubigne, b. 5, ch. 2.) Той навлизаше вече въ началото на борбата.

Римската черква търгуваше съ Божията благодать. Маситѣ на сарафитѣ (Мат. 21 : 12) бѣха поставени до олтаритѣ ѝ, а въздухьтъ ѝ ехтѣше отъ шума на продавачи и купувачи. Подъ предлогъ за уголѣмяване сумитѣ по съграждането черквата Св. Петъръ въ Римъ, продаваха се публично, по заповѣдь на папата, индулгенции за опрощаване на грѣхове. Съ престѫпна цена се силѣха да съградятъ храмъ на Бога, храмъ, на който основниятъ камъкъ почиваше върху неправдата! Но тъкмо това срѣдство, избрано за увеличение силата на Римъ, стана причина да се нанесе смъртенъ ударъ върху неговото могѫщество и неговото величие. То събуди [101] най-решителнигѣ и успѣшни врагове на папството, и доведе до борба, която раздруса папския тронъ и разклати трикратната корона, която лежеше върху главата на понтифекса.

Тецелъ, чиновникътъ, който рѫководѣше продажбата на индулгенции въ Германия, бѣше осѫжданъ за най-подли престѫпления спрямо обществото и Божия законъ. Обаче, избавилъ се отъ наказанието за своитѣ престѫпления, той бѣ назначенъ да поощрява користолюбивитѣ и безсъвѣстни папски планове. Съ голѣма наглость той повтаряше явни измами и разказваше чудновати приказки, съ които заблуждаваше невежия, довѣрчивия и суевѣренъ народъ. Ако този последниятъ би притежавалъ Божието слово, нѣмаше да бѫде тъй измаменъ. Но отъ него бѣ отнета Библията, та да бѫде държанъ подъ папски контролъ и така да се увеличаватъ както силата, така и богатствата на амбициозните водители. (Gieseler, „Ecclesiastical History“, Period IV, Sec.l, par. 5.)

Когато Тецелъ влизаше въ нѣкой градъ, предъ него вървѣше глашатай, който казваше: „Благодатьта Божия и на светия отецъ е предъ вратитѣ ви!“ (D’ Aubigne, b. 3, ch 1.) Народътъ извънредно радушно приветствуваше притворния богохулникъ, мислейки, че самъ Богъ слизаше отъ небето при тѣхъ. Въ черквата се подемаше безсрамна търговия, а Тецелъ, качвайки се на амвона, възхваляваше индулгенциитѣ като най-скѫпъ Божий даръ. Той обявяваше, че възъ основа на тѣзи опрощателни свидетелства ще бѫдатъ отнети и опростени всички грахове на купувача, било такива, направени по-рано, било такива, които ще се извършатъ по-късно, и че дори „не е нужно и покаяние“. (D’ Aubigne, b. 3, ch. 1.) Нѣщо повече, той уверяваше слушателитѣ си, че индулгенциитѣ имали сила да спасяватъ не само живитѣ, но и умрѣлите ; че въ момента, когато паритѣ иззвънтѣли на дъното на неговото ковчеже, душата, за която тѣ се давали, се избавяла отъ чистилището и се отправяла къмъ небето. (Hagenbach, „History of the Reformation“, Vol. I, p. 96.)

Когато магьосникътъ Симонъ искаше да купи отъ апос-толитѣ силата за извършване чудеса, Петъръ му отговори: „Среброто ти да погине заедно съ тебе, задето си помислилъ, че съ пари се добива дарътъ Божий!“ (Деян. 8:20.) Но Тецеловото предложение бѣ приемано съ ревность отъ хиляди хора. Сребро и злато течаха въ неговата каса. Спасение, което можеше да се купи съ пари, се добиваше много по-лесно, отколкото онова, което изисква покаяние, вѣра и системенъ трудъ за отблъсване и побеждаване грѣха. (Вижъ Приложението.)

Учението за индулгенциитѣ, обаче, срешна съпротива и отъ страна на нѣкои мѫже отъ римската черква: това бѣха учени и набожни, които не вѣрваха въ тъй противо- [102] речивитѣ на разума и на откровението претенции. Никой прелатъ не посмѣваше да издигне гласъ противъ тази нечестна търговия, но умоветѣ на хората почваха да се тревожатъ и мнозина ревностно се питаха, дали чрезъ нѣкое срѣдство Богъ нѣма да издействува очистването на Своята черква.

Макаръ да бѣше още твърде ревностенъ привърѫеникъ на папата, Лютеръ бѣ ужасенъ отъ богохулнитѣ безобразия на търговцитѣ съ индулгенции. Мнозина отъ собствената негова църква си бѣха купили писма за опрощаване грѣхове и скоро започнаха да идватъ при пастора си, изповѣдвайки разнитѣ си грѣхове и очаквайки опрощение, не защото се разкайваха и желаеха да се поправятъ, а възъ основа на индулгенциитѣ. Лютеръ имъ отказваше опрощение и имъ заявяваше ясно, че докато не се покаятъ и поправятъ живота си, тѣ ще трѣбва да загинатъ въ грѣховетѣ си. Въ голѣмо недоумение тѣ се отправиха при Тецелъ,, оплаквайки се, че тѣхниятъ изповѣдникъ е отхвърлилъ неговитѣ свидетелства. Нѣкои даже се осмѣляваха да искатъ паритѣ си назадъ. При тази новина Тецелъ побѣснѣ отъ гнѣвъ. Той произнесе най-ужасни проклятия и заповѣда да се запалятъ огньове на общественитѣ площади, като казваше, че „е получилъ нареждание отъ папата, да изгори всички еретици, които се осмѣлятъ да се противопоставятъ на неговитѣ тъй свѣти индулгенции“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 4.)

Тогава Лютеръ смѣло започна дѣлото си като борецъ за истината. Гласътъ му се издигаше отъ амвона въ тържествено предупреждение. Той показваше на народа отвратителностьта на грѣха и ги учеше, че за човѣка е невъзможно чрезъ собствени дѣла да намали вината си или да избѣгне страданията си. Само покаяние и вѣра въ Христа можеха да спасятъ грѣшника. Христовата благодать не може да се купи, тя е даръ Божий. Лютеръ съветваше хората да не купуватъ индулгенции, но да гледатъ съ вѣра къмъ разпнатия Спаситель. Той описваше собствената си опитность, какъ напразно се е опитвалъ да си осигури спасение чрезъ смирение и покаяние, и увѣряваше слушателитѣ си, че е намѣрилъ миръ и радость само, когато отвърналъ погледъ отъ себе си и повѣрвалъ въ Христа.

Когато, обаче, Тецелъ продължаваше търговията и безбожнитѣ си претенции, Лютеръ реши да протестира найенергично срещу тѣзи крещящи злоупотрѣби. За това скоро му се удаде случай. Дворцовата черква въ Витенбергъ притежаваше много мощи, които въ опредѣлени свѣти дни се излагаха предъ народа. Въ тия дни се даряваше пълно опрощение на грѣховетѣ на всички, които посещаваха тогава черквата и се изповѣдваха. Съгласно това въ онѣзи дни народътъ на голѣми тълпи посещаваше черквата. На- [103] ближаваше единъ отъ най-важнитѣ праздници, този на „всички светии“. Въ предшествуващия день Лютеръ се присъедини къмъ тълпитѣ, които си проправяха пѫть къмъ черквата, и залепи на вратитѣ ѝ единъ листъ, съдърѫащъ деветдесеть и петь точки противъ учението за индулгенциитѣ. Той заявяваше, че е готовъ да защити тѣзи изложения на следващия день въ университета, и то противъ всички лица, които биха се смѣтнали способни да ги атакуватъ.

Неговитѣ изложения привлѣкоха всеобщото внимание. Тѣ бѣха четени и препрочитани, бѣха повтаряни въ всички направления. Голѣма възбуда се яви както въ университета, така и въ цѣлия градъ. Изложенията явно показваха, че власть за опрощение на грѣхове и за освобождаване отъ наказание никога не бѣ давана нито на папа, нито на другъ човѣкъ. Продажбата на индулгенции бѣше само единъ фарсъ, срѣдство да сеизмъкнатъ отъ народа пари, използване народната вѣра, една сатанинска измислица за погубване на душитѣ. Лютеръ декларираше тамъ, че само евангелието на Христа е най-ценното съкровище на църквата, и че Божията благодать, открита въ него, се щедро дарява на всички, които я търсятъ чрезъ покаяние и вѣра.

Лютеровитѣ тѣзи изискваха разглеждане ; обаче никой не се осмѣляваше да приеме поканата за разискване. Зададенитѣ отъ него въпроси само въ нѣколко дни обиколиха цѣла Германия, а въ нѣколко седмици — и цѣлото християнство. Много благочестиви католици, които виждаха ужасното нечестие въ черквата и съжаляваха за него, но не знаеха, какъ да спратъ напредъка му, четоха тезитѣ съ такава голѣма радость, като че въ тѣхъ чуваха Божия гласъ. Тѣ чувствуваха, че Богъ милостиво бѣ прострѣлъ рѫката Си, за да спре бързо разпространяващата се развала. Князе и магистрати (сѫдии) се радваха тайно, че ще се сложатъ юзди на надменната сила, която твърдѣше, че не може да се прави никакво възражение срещу нейнитѣ решения.

Но обичащитѣ грѣха и суевѣрията множества бѣха ужасени, когато софизмитѣ, които успокояваха страховетѣ имъ, бѣха пометени. Лукави духовници, обезпокоени въ дѣлото си на одобряване престѫпления и виждайки застрашени печалбитѣ си, се съединиха, за да запазятъ претенциитѣ си. Реформаторътъ имаше насрѣща си огорчени, жестоки обвинители. Нѣкои го обвиняваха, че действувалъ прибързано и отъ възбуда. Други го порицаваха въ самомнителность и самонадѣяность, заявявайки, че той не е рѫководенъ отъ Бога, а действувалъ само отъ гордость и прибързаность. „Кой не знае, — отговаряше той, — че човѣкъ рѣдко представя нѣкоя нова идея, безъ да има видъ на гордость и безъ да бѫде обвиненъ, че създава спорове?... Защо Христосъ и всички мѫченици бѣха умъртвени ? — За- [104] щото изглеждаше, че бѣха горделиви, че презираха тогавашната мѫдрость и като че изричаха нови възгледи, безъ да се бѣха смирено допитали за съветъ до органитѣ на старитѣ мнения“.

Той прибавяше : „Всичко, каквото правя, желая да го върша не по човѣшка мѫдрость, а съгласно Божия съветъ. Ако дѣлото е Божие, кой ще го спре ? Ако ли не е Божие, кой пъкъ ще може да го въздигне ? Да бѫде не моята, не тѣхната, не нашата, но Твоята воля, о свѣти Отче, Който си на небето !“ (D’ Aubigne, b. 3. ch. 6.)

Макаръ Божиятъ Духъ да подбуди Лютера за дѣлото му, този, все пакъ, трѣбваше да го води не безъ жестоки борби. Укори на врагове, изопачаване намѣренията му, зложелателни упрѣци върху характера и мотивитѣ му се излѣха надъ него като стихийно наводнение и не останаха безъ влияние. Въ началото Лютеръ бѣ увѣренъ, че както църковнитѣ, така и училищнитѣ и народнитѣ водители радостно ще се присъединятъ къмъ него въ старанията му за реформа. Думи на куражъ отъ личности съ високо положение го бѣха въодушевили съ радость и надежда. Той предчувствуваше вече настѫпването на посвѣтълъ день за църквата. Но окуражението скоро се промени въ позоръ и обвинения. Много черковни и държавни сановници бѣха убедени въ истинностьта на тезиситѣ му, но тѣ скоро видѣxa, че приемането имъ ще причини голѣми промѣни. Да просвѣтлятъ и реформиратъ народа, значеше въ действителность да подкопаятъ авторитета на Римъ, да спратъ хиляди потоци, които се вливаха въ неговата съкровищница, и по този начинъ твърде много да намалятъ разточителството и разкоша на папскитѣ водители. Освенъ това, да научатъ хората да мислятъ и чувствуватъ като отговорни сѫщества, гледайки само на Исуса за спасение, би значило, да се прекатурне тронътъ на потифекса, следъ което, евентуално, би се унищожилъ и тѣхниятъ собственъ авторитетъ. По тази причина тѣ отрекоха предложеното имъ отъ Бога познание, и, съпротивлявайки се срещу човѣка, когото Богъ бѣше изпратилъ да ги просвѣтли, тѣ се повдигнаха срещу Христа и Неговата истина.

Гледайки на себе си, Лютеръ потреперваше, като се виждаше самичекъ срещу най-мощнитѣ земни сили. Понѣкога той се съмняваше, дали действително е билъ рѫководенъ отъ Бога да се противопостави на авторитета на черквата. „Кой бѣхъ азъ, — пише той, — за да се противопоставя на папското величие, предъ което треперѣха земнитѣ князе и цѣлиятъ свѣтъ ? . . . Никой не знае, колко страда моето сърдце въ тѣзи две първи години, и въ какво смирение, дори въ, какво отчаяние изпадахъ азъ често. . (D’Aubigne, b. 3, ch. 9,). Но той не се обезкуражи съвсемъ. [105] Когато човѣшката подкрепа липсваше, младиятъ реформаторъ поглеждаше къмъ Бога и се учеше да се осланя върху Леговата мощна дѣсница.

На единъ приятель на реформацията Лютеръ писа: .Известно е, че не можемъ да разберемъ Писанията нито чрезъ изучаване, нито чрезъ разумъ. Твой пръвъ дългъ е, прочее, да почнешъ чрезъ молитва. Моли Бога да ти даде, поради голѣмата Си милость, за Негова слава, а не за твоя, истинско разбиране на Неговото слово. Нѣма другъ тълкуватель на Божието слово, освенъ Автора на сѫщото, както Той Самъ е казалъ: .Всичкитѣ ще бѫдатъ научени отъ Бога“. Не се надѣвай за нищо на твоитѣ собствени дѣла, на твоето собствено разбиране; довѣрявай се единствено на Бога и на влиянието на Неговия Духъ. Вѣрвай моята опитность“. (D’Aubigne, b. 3, ch. 7.) Това е единъ урокъ отъ голѣма важность за всички ония, които чувствуватъ, че Богъ ги е призвалъ ца представятъ на другитѣ тържественитѣ истини за това време. Тѣзи истини ще възбудятъ враждата на сатана и на онѣзи, които обичатъ баснитѣ, които той е измислилъ. За борбата съ силитѣ на злото е нужно нѣщо повече отъ силата на ума и чисто човѣшката мѫдрость.

Когато враговетѣ се позоваваха на обичаи и традиции или на твърденията и авторитета на папата, Лютеръ имъ отговаряше чрезъ Библията, и само чрезъ нея. Той намираше тамъ необорими аргументи ; затова и робитѣ на формализма и суевѣрието изискваха кръвьта му, както еврѣите бѣха викали за тази на Христа. „Той е еретикъ !“ —викаха римскитѣ фанатици. „Най-голѣмо предателство срещу черквата е, да се позволи на единъ толкова страшенъ еретикъ да живѣе даже още единъ часъ. Веднага да се издигне клада за него !“ Но Лютеръ не падна жертва на тѣхния бесъ; Богъ, на Когото той бѣше служитель, изпрати отъ небето Своитѣ ангели, за да го запазятъ. Но пъкъ и много отъ тѣзи, които бѣха получили отъ него скѫпоценната свѣтлина, станаха прицелъ на сатанинската ярость и заради истината безстрашно понасяха мѫки и смърть.

Ученията на Лютера привлѣкоха вниманието на сериознитѣ умове отъ цѣла Германия. Неговитѣ проповѣди и писания разнасяха свѣтли лѫчи, които събуждаха хиляди изследватели на истината. Жива вѣра замѣстваше формализма, въ който черквата бѣ тъй дълго държана. Ежедневно народътъ губѣше довѣрие въ суевѣрнитѣ учения на Римъ. Границитѣ на предразсъдъка се премахнаха. Словото Божие, съ което Лютеръ сравняваше всѣко учение и всѣка претенция, бѣше като остъръ отъ дветѣ страни мечъ и си проправяше пѫть до сърдцата на народа. Навсѣкѫде се събуждаше копнежъ за духовенъ прогресъ. Навсѣкѫде сѫществуваше гладъ и жажда за правда, незапомнени отъ [106] вѣкове. Очитѣ на народа, тъй дълго отправяни къмъ човѣшки обряди и земни ходатаи, сега се обръщаха съ покаяние и вѣра къмъ Христа, и то къмъ разпнатия Христосъ.

Тозъ общъ интересъ още повече възбуди страха на папскитѣ авторитети. Лютеръ бѣ повиканъ да се яви въ Римъ и да отговори на обвиненията въ еретичество. Тази заповѣдь ужаси неговитѣ приятели. Tѣ знаеха много добре“ каква опасность го грозѣше въ покварения, опиващъ се съ кръвьта на Христовитѣ мѫченици градъ. Tѣ протестираха срещу повикването на Лютера въ Римъ и искаха, той да бѫде сѫденъ въ Германия.

Това предложение най-сетне биде прието, и единъ папски пратеникъ бѣ упълномощенъ да рѫководи процеса. Въ инструкциитѣ, дадени отъ папата на този представитель, се съдърѫаше заповѣдь, пълномощникътъ „да преследва и незабавно да арестува. . . казания Лютеръ, който вече бѣше обявенъ за еретикъ“. „Ако той постоянствува въ своята упоритость“, прибавяше папата, и ако вие не можете да му се наложите, ние ви даваме право да го преследвате навсѣкѫде изъ Германия, да го изгорите, да го прокълнете и да отлжчите отъ черквата всички негови привърѫеници, като заповядате на всички християни да избѣгватъ неговото присѫтствие“. (D’Aubigne, b. 4, ch. 2.) И по-нататъкъ, за да изкорени напълно пагубната ересь, папата заповѣдваше на своя пълномощникъ да отлѫчва отъ черквата всички, освенъ императора, отъ какъвто църковенъ или свѣтски чинъ и да сѫ, които небрежатъ за залавянето на Лютера и неговитѣ привърѫеници, и да ги предадатъ на римското отмъщение.

Тукъ се откриваше истинскиятъ характеръ на папството. Въ цѣлия документъ не се вижда нито следа отъ християнство, или даже отъ най-обикновена справедливость. Лютеръ бѣше далечъ отъ Римъ; той нѣмаше възможность да се обясни; а, безъ всѣка анкета, той бѣше обявенъ за еретикъ, и въ единъ день той бѣше предупреденъ, обвиненъ, сѫденъ и осѫденъ, и то отъ „пресвѣтия отецъ“, единствения „най-висшъ“, „непогрѣшимъ“ авторитетъ на черква и държава!

Въ това време, когато Лютеръ се нуждаеше тъй много отъ любовьта и съвета на вѣренъ приятель, Богъ изпрати Меланхтона въ Витенбергъ. Младъ, скроменъ и свѣнливъ въ маниери, съ здрави сѫждения, обширни познания и привлѣкателно красноречие, примѣсени съ чистота и честность на характера, Меланхтонъ спечели всобщото възхищение и почить. Блѣскавитѣ му дарби не бѣха по-забележителни отъ благородството на неговото сърдце. Скоро той стана усърденъ ученикъ на евангелието, най-довѣренъ при- [107] ятелъ и цененъ подръжникъ на Лютера; неговата благость, предпазливость и точность бѣxa като допълнение на Лютеровия куражъ и енергия. Тѣхната задружна работа даде нова сила на дѣлото и бѣ за Лютера единъ голѣмъ куражъ.

Аугсбургъ бѣше опредѣленъ като мѣсто за събора. Реформаторътъ тръгна за тамъ пешъ. Мнозина съ основание се опасяваха за него. Открито го заплашваха, че по пѫтя ше го хванатъ и убиятъ, затова неговитѣ приятели го молѣxa. да не се излага на такава опасность. Tѣ го заставяха даже да напусне Витенбергъ за известно време и да се възползва отъ закрилата, която Tѣ съ готовность му предлагаха. Но той не пожела да напусне поста, който Богъ му бѣшe повѣрилъ. Въпрѣки бурята, която се разразяваше върху му, той се чувствуваше задълженъ да продължи непоколебимо подърѫането на истината. „Азъ съмъ като Йеремия“, казваше той, „мѫжъ за борби и раздори; но колкото повече тѣ ме заплашватъ, толкова повече се увиличава моята радость ... Tѣ вече унищожиха моята честь и почить. Едно ми остава още — това е моето немощно тѣло: нека го взематъ: така тѣ ще съкратятъ живота ми съ нѣколко часа. Но колкото за моята душа, нея тѣ не могатъ да ми отнематъ. Онзи, който копнѣe да проповѣдва на свѣта Христовото слово, трѣбва да очаква смъртьта си всѣки моментъ“. (D’Aubigne, b. 4, ch. 4.)

Известието за пристигането на Лютера въ Аугсбургъ задоволи много папския пратеникъ. Еретикътъ, който при-чиняваше смущение, който бѣшe привлѣкълъ вниманието на свѣта бѣше сега въ римска власть; пълномощникътъ бѣше решилъ, да не допусне той да му избѣгне. Реформаторътъ бѣшe пропусналъ да се снабди съ охранителна грамота. Неговитѣ приятели го съветваха да не се явява предъ пратеника безъ покровителство, и сами се заеха да му доставятъ такъвъ дукоментъ отъ императора. Намѣpeнието на пълномощника бѣше, да изтръгне, ако е възможно, отричане отъ Лютера, а въ случай, че това не му се удадѣшe. да го заведе въ Римъ, и тамъ и той да понесе участьта на Хуса и Йеронима отъ Прага. Затова той чрезъ агентитѣ си се постара да убеди Лютера да се яви безъ охрана, довѣрявайки се на неговата благосклонность. Реформато-рътъ, обаче, категорично отказа да направи това, и докато не получи документа, осигуряващъ му покровителство, той не се яви въ присѫтствието на папския посланикъ.

Планътъ на папиститѣ бѣше, да спечелятъ Лютера чрезъ привидна любезность. Въ срѣщата си съ него пълномощникътъ показваше голѣма любезность, но искаше, щото Лютеръ безусловно да се подчини на черковния авторитетъ и да се съгласи въ всѣка точка, безъ доказателства и въпроси. Той не познаваше още добре човѣка, съ когото имаше [108] работа. Въ своя отговоръ Лютеръ изрази своето уважение къмъ черквата, копнежа си за истината, готовностьта си да отговори на всички възражения относно онова, което бѣ училъ, и да предложи ученията си на решението на нѣкои рѫководни университети. Сѫщевременно той протестираше противъ постѫпката на кардинала, който изискваше отъ него да се отрече, безъ да е доказалъ заблудата му.

Единствениятъ отговоръ бѣше: „Отречи се, отречи се!“ Реформаторътъ посочваше, че становището му се подкрепя отъ Писанията и заяви непоколебимо, че не може да се откаже отъ истината. Пратеникътъ, неспособенъ да отговори на Лютеровитѣ доказателства, го обсипа съ потокъ упрѣци, подигравки и ласкателства, примѣсени съ цитати отъ предания и думи на отцитѣ, не давайки на реформатора възможность да говори. Виждайки, че бѣше безполезно да се продължаватъ преговоритѣ така, Лютеръ най-сетне получи неохотното позволение да даде отговора си писмено.

„Азъ видѣхъ, че най-разумното срѣдство,—пишеше той на единъ приятель, — бѣше да му отговоря писмено; защото написаниятъ отговоръ дава двойна полза: първомъ, писаното може да се представи на присѫда отъ други, и второ, чрезъ него може по-добре да се въздействува върху страха, ако не върху съвѣстьта на единъ надмененъ и празнословенъ тиранъ, който иначе би надделѣлъ съ своя заповѣднически гласъ“. (Martyn, „The Life Times“, pp. 271, 272.) При следващата среща Лютеръ представи едно ясно, кратко и изразително изложение на своитѣ възгледи, напълно подкрепени съ много цитати отъ Писанието. Следъ като го прочете гласно, той го подаде на кардинала, който го захвърли презрително настрана, считайки, че това сѫ само празни думи и цитати, които не се отнасяха до въпроса. Лютеръ, на когото очитѣ се отвориха, посрещна надутия прелатъ на неговата собствена почва — традицията и ученията на черквата, — като основно обори неговитѣ твърдения.

Когато прелатътъ видѣ, че Лютеровитѣ основания сѫ неопроверѫими, той изгуби всѣко себевладение и яростно извика : „Отречи се! или щете изпратя въ Римъ, да се явишъ предъ сѫдиитѣ, на които е възложено да се запознаятъ съ твоето дѣло. Ще изхвърля изъ черквата както тебе, така и всички твои привърѫеници и всички, които биха ви покровителствували“. Най-сетне той заяви съ надмененъ, яростенъ тонъ: „Отречи се, или не се явявай вече предъ очитѣ ми!“ (D’ Aubigne, b. 4, ch. 8.)

Реформаторътъ се оттегли веднага съ своитѣ приятели, показвайки така на своя противникъ, че той не трѣбваше да очаква отричане отъ негова страна. Точно това кардиналътъ не очакваше. Той се бѣ ласкалъ отъ измамата, че чрезъ жестокость ще получи отричане отъ Лютера. Сега, [109] оставенъ самъ съ своитѣ подръжници, той гледаше ту еднитѣ, ту другитѣ въ краенъ гнѣвъ поради неочаквания неуспѣхъ на своитѣ планове.

Лютеровитѣ старания въ този случай не бѣха безъ добри резултати. Присѫтствуващата голѣма публика имаше случай да сравни двамата мѫже, и сама да отсѫди за духа, който тѣ проявяваха, както и за силата и истинностьта на тѣхнитѣ становища. Какъвъ забележителенъ контрастъ! Реформаторътъ, откровенъ, смиренъ, непоколебимъ, стоеше тамъ въ сила Божия, имащъ истината на страната си, а папскиятъ представитель, самомнителенъ, надмененъ, високомѣренъ и неразбранъ, безъ нито едно доказателство отъ Писанията, високо викащъ: Отречи се, или ще те пратя да те накажатъ въ Римъ!

Безъ да държатъ смѣтка за охраната на реформатора, неговитѣ противници крояха планове, да го хванатъ и да го хвърлятъ въ затворъ. Отъ друга страна, понеже оставането му по-нататъкъ въ Аугсбургъ бѣше безполезно, неговитѣ приятели настояваха, той да се върне незабавно въ Витенбергъ, обаче съ най-голѣма предпазливость и въ най-голѣма тайна. Лютеръ напусна Аугсбургъ преди залѣзъ слънце на конь и придруженъ само отъ единъ водачъ, който му бѣ даденъ отъ градоначалника. Изпълненъ отъ тѫжни предчувствия тръгна той презъ тъмнитѣ и мълчаливи улици на града : будни и жестоки врагове планираха неговото погубване! Щѣше ли да се избави той отъ приготвенитѣ му примки? Това бѣха моменти на загриженость и усърдна молитва. Той достигна една малка вратичка въ стената на града. Тя бѣ отворена за него и той безъ препятствие мина презъ нея. Излѣзли еднажъ навънъ, бѣгълцитѣ ускориха ходенето, и преди посланикътъ да научи за Лютеровото заминаване, последниятъ бѣше вече извънъ властьта на гонителитѣ си. Проектитѣ на сатана и на неговитѣ агенти бѣха осуетени. Човѣкътъ, за когото мислѣха, че е въ рѫцете имъ; имъ бѣше избѣгалъ: птицата бѣше изкочила отъ мрежата на ловцитѣ.

При тази новина папскиятъ пълномощникъ бѣ слисанъ. Той очакваше да получи голѣми почести за своята мѫдра и решителна постѫпка съ смутителя на черквата; но неговитѣ надежди бѣха напразно. Той изрази гнѣва си въ едно писмо до Фридриха, курфюрста на Саксония, въ което жестоко обвиняваше Лютера и настояваше, Фридрихъ да изпрати реформатора въ Римъ, или да го изгони отъ Саксония.

За свое оправдание Лютеръ изискваше, легатътъ или папата да му докажатъ неговитѣ заблуждения отъ Светото Писание, и се задължаваше най-търѫествено да се отрече отъ ученията си, ако можеше да се докаже, че тѣ сѫ въ противоречие съ Божието слово. Той изразяваше и благо- [110] дарностьта си на Бога, че е билъ намѣренъ за достоенъ да страда за едно тъй свето дѣло.

Курфюрстътъ до тогава притежаваше само повърхностно познание по учението за реформитѣ; но той бѣше много засегнатъ отъ откровеностьта, силата и яснотата на Лютеровигѣ думи, и забяви, че докато не се докаже, въ какво реформаторътъ е заблуденъ, той ще бѫде неговъ покровитель. Въ отговоръ на искането на легата той писа: „Понеже Д-ръ Мартинъ Лютеръ се яви предъ васъ въ Аугсбургъ, вие трѣбва да се задоволите съ това. Ние не очаквахме, че ще го принуждавате да се отрече, безъ да сте го увѣрили въ неговитѣ заблуждения. Никой отъ ученитѣ мѫже въ нашитѣ княжества не е потвърдилъ, че учението на Мартина е безбожно, нехристиянско или еретическо“. Тъй принцътъ отказа да изпрати Лютера въ Римъ или да го изгони отъ страната си. (D’ Aubigne, b. 4, ch. 10.)

Курфюрстътъ виждаше общото падение на обществото въ морално отношение. Необходимо бѣше едно голѣмо ре-форматорско дѣло. Той разбираше, че цѣлиятъ сложенъ ме-ханизъмъ, съ всичкитѣ му забъркани и скѫпо стуващи наредби за обуздаването и наказването на престѫпленията, би билъ ненуженъ, ако човѣцитѣ познаваха Божиитѣ заповѣди и изискванията на една просвѣтена съвѣсть, и имъ се покоряваха. Той разбра, че Лютеръ работѣше за постигането на тази цель и тайно се радваше, виждайки, какъ въ черквата започна да се забелязва едно по-добро влияние.

Той видѣ сѫщо, че като професоръ въ университета, Лютеръ имаше извънредно голѣмъ успѣхъ. Една само година бѣше изминала, откакъ реформаторътъ бѣше залепилъ своитѣ тѣзи на дворцовата черква, а вече имаше чувствително намаление въ числото на богомолцитѣ, които посещаваха черквата въ празника на „всички свѣтии“. На Римъ бѣха ограбени богомолцитѣ и жертвитѣ ; но тѣхното мѣсто бѣ заето отъ друга класа, която идваше сега въ Витенбергъ — не нѣкакви поклонници на мощи, но студенти, които изпълняха аудиториитѣ. Писанията на Лютера запалиха навсѣкѫде новъ интересъ къмъ Светото Писание, и въ университета се стичаха студенти не само отъ всички части на Германия, но и отъ всички други страни. Младежи, виждайки за пръвъ пѫть Витенбергъ, „издигаха рѫце къмъ небето и хвалеха Бога, че както въ древни времена въ Сионъ, така и сега Той е просвѣтналъ съ свѣтлината си тукъ, отъ кѫдето тя се разпространи до най-отдалеченитѣ страни. (D’ Aubigne, b. 4, ch. 10.)

Досега Лютеръ бѣше само отчасти убеденъ въ заблудитѣ на Римъ. Но, сравнявайки Светитѣ Писания съ папскитѣ декрети и постановления, той бѣ поразенъ отъ очуд- [111] ване. „Азъ чета декретитѣ на понтифекса, — пишеше той на Спалатина, — и (това ти казвамъ на ухо) не зная, дали папата е самиятъ антихристъ или пъкъ е неговъ апостолъ, дотолкова много е изопачаванъ и разпъванъ Христосъ въ тѣхъ (декретитѣ му)„. (D’Aubigne, b. 6, ch. 1.) Но Лютеръ все още бѣше привърѫеникъ на римската черква, и нито мисъль му минаваше, че нѣкога ще се отдѣли отъ нея.

Реформаторскитѣ писания и учения се разпространиха въ всички християнски народи. Дѣлото проникна и въ Швейцария и Холандия. Копия отъ Лютеровитѣ писания преминаваха въ Франция и Испания. Въ Англия ученията му се приеха като слово на живота. Истината бѣше проникнала сѫщо и въ Белгия и въ Италия. Хиляди хора бѣха пробудени отъ своя мъртвешки сънь и вкусваха радостьта отъ единъ животъ на надежда и вѣра.

Неговитѣ учения бѣха разпространени въ всички мѣста, въ колибитѣ и въ монастиритѣ, въ жилищата на гражданитѣ, въ замъцитѣ на благородницитѣ, въ академиитѣ и въ кралскитѣ палати ; и отъ всички страни храбри хора се повдигаха, за да подпомогнатъ неговитѣ усилия.

Все повече и повече раздразнени отъ атакитѣ на Витенбергския монахъ, нѣкои отъ неговитѣ фанатизирани про-тивници, дори доктори отъ католическитѣ университети, заявяваха, че този, който би го убилъ, ще бѫде невиненъ. Еднажъ единъ чужденецъ, съ скритъ подъ дрехата си пистолетъ, се доближилъ до реформатора и го запиталъ, защо ходи самичекъ. „Азъ съмъ въ Божиитѣ рѫце, — отговорилъ Лютеръ; — Той е моя сила и щитъ, какво може да ми стори смъртенъ човѣкъ?“ Като чулъ това, странникътъ побледнѣлъ и избѣгалъ, като че ли се намиралъ въ присѫтствието на ангели.

Около това сѫщото време Лютеръ, четейки творенията на Хуса, забележи, че голѣмата истина за оправдание чрезъ вѣра бѣше подърѫана и отъ реформатора на Чехия. „Ние всички, — извика Лютеръ, — Павелъ, Августинъ и азъ, сме били хусисти, безъ да знаемъ това“. „Богъ сигурно ще сѫди свѣта, — продължаваше той, — задето истината е била проповѣдвана преди едно столѣтие, но е била изгорена !“ (Wylie, b. 6, ch. 3.)

Въ единъ позивъ къмъ императора и германскитѣ бла-городници въ полза на реформацията въ християнството Лютеръ, говорейки за папата, писа : „Ужасно нѣщо е да виждашъ този, който се нарича замѣстникъ на Исуса Христа, да си служи съ великолепие, каквото даже никой императоръ не е ималъ. Прилича ли той на бедния Исусъ или на смирения Петъръ ? Той е, казватъ тѣ, господарь на свѣта ! Но Христосъ, Чийто замѣстникъ той претендира да е, бѣ казалъ: „Моето царство не е отъ този свѣтъ“. Може ли властьта на единъ замѣстникъ да се простира надъ тази на неговия Господарь?“ (D’Aubigne, b. 6, ch. 3.) [112]

За университетитѣ Лютеръ писа : .Много се страхувамъ, че ако не обясняватъ прилежно Светитѣ Писания и не ги запечататъ въ сърдцата на младежитѣ, университетитѣ ще бѫдатъ широки врата за пъкъла. Азъ не съветвамъ никого да изпраща детето сй тамъ, кѫдето Свещените Писания не владеятъ. Всѣки институтъ, въ който не се занимаватъ непрекѫснато съ словото Божие, ще се поквари“, (D’Aubigne, b. 6, ch. 3.)

Този апелъ се разнесе съ свѣткавична бързина изъ цѣла Германия и упражни мощно влияние надъ народа. Цѣлата нация се раздвижи и много хора бѣха подбудени да се събератъ около знамето на реформацията. Горящи отъ желание да си отмъстятъ, неприятелитѣ на Лютера настояваха, папата да вземе срещу него решителни мѣрки. Заповѣдано бѣ, неговитѣ учения да бѫдатъ веднага осѫдени. Шестдесеть дни бѣха дадени на Лютера и на неговитѣ привърѫеници, да се откажатъ ; въ противенъ случай всички щеха да бѫдатъ отлжчени оъ черквата. Това бѣ страшенъ часъ за реформацията. Отъ столѣтия присѫдитѣ за отлѫчване бѣха упражнявали ужасъ върху много мощни владѣтели ; тѣ потопяваха велики империи въ нещастие и отчаяние. На тѣзи, които бѣха тѣхна жертва, се гледаше съ ужасъ ; тѣ бѣха третирани като парии, отхвърлени отъ общение съ тѣхнитѣ подобни, преследвани до изтрѣбление. Лютеръ не бѣше слѣпъ за заплашващата го буря, но той стоеше твърдъ, уповавайки, че Христосъ ще бѫде неговъ помощникъ и защитникъ. Съ вѣра и куражъ на мѫченикъ той писа : „Какво ще стане, не зная, нито желая да зная... Нека ударътъ падне кѫдето ще, азъ не се страхувамъ. Никой листъ отъ дървото не пада безъ волята на нашия Баща. Колко повече Той ще се загрижи за насъ ! Леко нѣщо е да умрешъ за Словото, тъй като самото Слово се пожертвува за насъ и първомъ То умрѣ. Ако ние умремъ съ Него, ще и да живеѣмъ съ Него; изминавайки онова, презъ което преди насъ То мина, ние ще бѫдемъ тамъ, кѫдето е То, и ще живѣемъ съ Него завинаги“. (D’Aubigne, b. 6, ch. 1, р. 113.)

Когато папската була достигна Лютера, той каза : „Азъ я презирамъ и отхвърлямъ като безбожна и фалшива... Тя осѫжда самия Христосъ. . . Радвамъ се, че трѣбва да понеса такива злини за доброто на дѣлото. Сега вече азъ съмъ по-спокоенъ ; защото най-сетне зная, че папата е антихристъ и че стои на самия сатанински тронъ“. (Enders, II, S. 491.)

При все това папската присѫда оказа своя ефектъ. Затворъ, мѫки и мечъ бѣха мощни орѫдия, които можеха да наложатъ покорство. Слабитѣ и суевѣрнитѣ треперѣха предъ папския декретъ : и макаръ че преобладаваше общо съчувствие къмъ Лютера, все пакъ мнозина ценѣха живота си твърде много, за да го рискуватъ въ дѣлото на рефор- [113] мацията. По всичко изглеждаше, че дѣлото на реформацията отива къмъ своя край.

Но Лютеръ оставаше безстрашенъ. Римъ бѣше нахвърлилъ своитѣ анатеми противъ него, и свѣтътъ бѣ увѣренъ, че той или щѣше да загине, или щѣше да бѫде принуденъ да отстѫпи. Но не стана нищо подобно. Съ мощенъ и страшенъ жестъ реформаторътъ върна проклинателната присѫда назадъ къмъ нейния авторъ и публично обяви решението си, да скѫса съ него завинаги. Въ присѫтствието на множество студенти, доктори и граждани отъ всѣкакво положение Лютеръ изгори папската була съ каноническитѣ закони, едиктитѣ и нѣкои писания, които подкрепяха папската власть. „Моитѣ неприятели, — каза той — чрезъ изгаряне моитѣ книги можаха да нзвредятъ дѣлото на истината въ умоветѣ на обикновения народъ и да погубятъ ду-шите имъ ; затова и азъ на свой редъ изгарямъ тѣхнитѣ книги. Сериозната борба започна вече. Досега азъ само си играехъ съ папата. Азъ започнахъ това дѣло въ Божие име; надѣвамъ се, че е време вече то да се привърши и безъ мене, чрезъ Неговата мощь“.

На упрѣцитѣ отъ неговитѣ врагове, които се подиграваха съ слабостьта на неговото дѣло, Лютеръ отговаряше: „Кой знае, дали Богъ не ме е избралъ и призвалъ за това дѣло, и дали тѣ не трѣбва да се страхуватъ, задето чрезъ презиране мене тѣ презиратъ самия Господь? Мойсей бѣ самичекъ при излизането отъ Египетъ; Илия бѣ самъ презъ царуването на царь Ахава; Исая сѫщо бѣ самъ въ Йерусалимъ ; Йезекиилъ—въ Вавилонъ. .. Господь никога не избираше за пророкъ нѣкой първосвещеникъ или друга голѣма личность ; обикновено Той избираше прости, презрѣни хора, а еднажъ бѣ избралъ и говедаря Амосъ. Презъ всѣки векъ свѣтиите е трѣбвало да изобличаватъ първенци, царе, князе, свещеници и учени за опасностьта отъ техния животъ. . . Азъ не казвамъ, че съмъ пророкъ; но казвамъ, че тѣ трѣбва да се страхуватъ, защото азъ съмъ самъ, а те сѫ много. Азъ съмъ сигуренъ, че словото Божие е съ мене, а не съ тѣхъ“. (Е. A. XXIV, S. 155. 164.)

Въпрѣки това, Лютеръ се реши да се отдѣли отъ черквата не безъ борба съ себе си. Около онова време той писа: „Азъ всѣки день чувствувамъ все повече и повече, колко трудно е да изоставишъ принципитѣ, които си възприелъ отъ детинство. О ! колко болки ми причини, макаръ да имамъ Светитѣ Писания на страната си, да заема становище срещу папата и да го обявя като антихристъ ! ... Колко голѣми бѣха страданията на сърдцето ми ! Колко пѫти съ горесть си задавахъ тъй често повтаряния отъ устата на папиститѣ въпросъ: ,Само ти ли си мѫдъръ ? Може ли всичкиятъ останалъ свѣтъ да се заблуждава ? Какво ще [114] бѫде, ако въ края на краищата излѣзе, че ти си онзи, който се заблуждава, и като вплиташъ въ своята заблуда толкова много души, ги погубишъ за вѣчностьта? “ Ето, така азъ се борихъ съ себе си и съ сатана, докато Христосъ чрезъ непогрѣшимото Си слово подкрепи сърдцето ми срещу тѣзи съмнения“. (Martyn, „Life and Times of Luther“, pp. 372. 373.)

Папата бѣше заплашилъ Лютера съ отлѫчване отъ черквата, ако не се отрече, и това заплашване се изпълни сега. Яви се нова була, която обявяваше Лютера за окончателно отлѫченъ отъ черквата и проклетъ отъ небето, като налагаше сѫщата анатема и на всички онѣзи, които биха приели неговитѣ учения. Голѣмата борба бѣше вече започнала.

Съпротива е участьта на всички, които Богъ употрѣбява да известятъ истини, отнасящи се специално за тѣхното време. Въ днитѣ на Лютера имаше една настояща истина отъ голѣмо значение, и въ нея се съдърѫаше даже настояща истина за нашата епоха. На Този, който действува споредъ съветитѣ на Своята воля, е било угодно да постави хората при разни обстоятелства и да имъ възложи длъжности, които отговарятъ на времената, въ които живѣятъ, на обстоятелствата, всрѣдъ които сѫ поставени. Ако тѣ оценѣха дадената имъ свѣтлина, предъ тѣхъ се откриваше истината въ по-голѣми размѣри. Но болшинството хора днесъ жадуватъ сѫщо тъй малко за истината, както папскитѣ при-върѫеници въ времето на Лютера. Както въ миналитѣ вѣкове, така и днесъ сѫществува склонность да се приематъ човѣшки теории и традиции. Тѣзи, които представятъ истината за настоящето време, не трѣбва да очакватъ по-добъръ приемъ, отъ тоя на по-раншнитѣ реформатори. Великата борба между истина и заблуда, между Христа и сатана ще нараства по размѣръ и сила до края на свѣтовната история.

Исусъ каза на Своитѣ ученици : „Да бѣхте отъ свѣта, свѣтътъ щѣше да люби своето; а понеже не сте отъ свѣта, но Азъ ви избрахъ отъ свѣта, затова свѣтътъ ви мрази. Помнете словото, що ви казахъ Азъ : Нѣма слуга, по-голѣмъ отъ господаря си. Ако Мене гониха, и васъ ще гонятъ ; ако Моето слово спазиха, и вашето ще спазятъ“. (Иоанъ 15:19.20.) Отъ друга страна нашиятъ Господь обяви ясно: „Горко вамъ, кога всички човѣци заговорятъ добро за васъ. Защото тъй постѫпваха тѣхнитѣ бащи съ лъжепророцитѣ“. (Лука 6 : 26.) Духътъ на свѣта днесъ не е повече въ съгласие съ Христовия духъ, отколкото въ по-раншнитѣ времена, и онѣзи, които проповѣдватъ Божието слово въ неговата чистота, нѣма да бѫдатъ приети съ по-голѣмо благоволение сега, отколкото тогава. Съпротивата противъ истината може да измѣни формата си, може да бѫде по-прикрита, по-хитра ; но сѫщиятъ антагонизъмъ сѫществува и ще сѫществува до края. [115]

Епизод 8—Лютеръ предъ Народното събрание въ Вормсъ.

Новъ императоръ, Карлъ V, се възкачи на германския тронъ. Римскитѣ пратеници побързаха да му изпрагятъ своитѣ благопожелания и да го подбудятъ да употрѣби силата си противъ реформацията. Отъ друга страна, курфюрстътъ на Саксония, на когото Карлъ дължеше до голѣма степень короната си, настояваше предъ последния да не предприема нищо противъ Лютера, докато предварително не го е изслушалъ. По този начинъ императорътъ бѣ поставенъ въ много неловко положение. Папиститѣ биха се задоволили само, ако императорътъ издадѣше едиктъ, съ който да осъди Лютера на смърть. Курфюрстътъ бѣше твърдо обявилъ, че нито императорското величие, нито нѣкоя друга личность сѫ опровергали Лютеровитѣ писания, затова той изискваше за доктора отъ Витенбергъ охрана, съ която този да може да се яви предъ единъ съдъ отъ учени, набожни и безпристрастни сѫдии.

Вниманието на всичкитѣ партии бѣ обърнато къмъ събранието на германскитѣ държави, свикано въ Вормсъ. Това бѣше наскоро следъ възкачването на Карла V на трона. Важни политически въпроси и интереси имаше да се разглеждатъ въ това време въ народното събрание. За пръвъ пъть германскитѣ принцове щѣха да срещнатъ младия си монархъ въ съвещателно събрание. Църковни и държавни сановници бѣха дошли отъ всички срани на родината. Свѣтски лордове отъ високъ произходъ, мощни и ревниви въ своитѣ наследствени права; духовни князе, горди въ съзнанието за своето предимство по чинъ и сила; придворни рицари, съ тѣхната въоръжена свита; представители на чужди и отдалечени страни — всички се събираха въ Вормсъ.

Предметътъ, който възбуждаше най-голѣмъ интересъ въ това голѣмо събрание, бѣше дѣлото на саксонския реформаторъ. Карлъ V бѣше натоварилъ курфюрста на Саксония да доведе Лютера съ себе си въ Народното събрание, увѣрявайки го въ своето покровителство и обещавайки му [116] свободно разискване съ компетентни личности по въпроса на диспута. Съ нетърпение очакваше Лютеръ явяването си предъ императора. Здравето му по онова време се бѣ много влошило, но той писа на курфюрста: „Ако не мога да отида въ Вормсъ здравъ, ще бѫда отнесенъ тамъ както съмъ боленъ, защото като ме вика императорътъ, азъ не се съмнявамъ, че това е зовъ отъ самия Богъ. Ако тѣ искатъ да употрѣбятъ спрямо мене насилие, което е вѣроятно (защото тѣ не ме викатъ, за да ги наставлявамъ), азъ оставямъ тази работа въ Божиитѣ рѫце. Онзи, Който запази тримата младежи въ огнената пещь, все още живѣe и царува. А ако Той не желае да ме спаси, моятъ животъ би ималъ малко значение. Нека само се стремимъ да не оставяме евангелието, което сме започнали, за гавра на безбожнитѣ . . . Подобре нека пролѣемъ кръвьта си за него. Не е моя работа да реша, дали животътъ, или смъртьта ми ще допринесе повече за спасението на всички . . . Вие можете да очаквате отъ мене всичко ... съ изключение на бѣгство и отричане. Да бѣгамъ не мога, а още по-малко — да се отрека“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 1.)

Новината, че Лютеръ трѣбваше да се яви предъ Народното събрание, произведе въ Вормсъ голѣмо възбуждение. Алеандъръ, папскиятъ пратеникъ съ специална мисия за това дѣло, предвиждайки, че обстоятелствата на това свикване на сѫдъ ще бѫдатъ гибелни за папството, се смути и разяри. Да се урежда разследване на случай, за който папата бѣшe вече произнесълъ осѫдителна присѫда, би било неуважаване авторитета на върховния понтифексъ. Освенъ това той се опасяваше, че красноречивитѣ и мощни доказателства на този мѫжъ могатъ да отвърнатъ много князе отъ папското дѣло. Затова той увещаваше Карла най-настоятелно, да не допусне явяването на Лютера въ Вормсъ. Въ сѫщото време бѣ публикуванъ едиктътъ, който отлжчваше Лютера, и наличностьта на този фактъ, заедно съ уве-щанията на пратеника, принудиха императора да отстѫпи. Той писа на курфюрста, че ако Лютеръ не е съгласенъ да се откаже, трѣбва да си остане въ Витенбергъ.

Недоволенъ отъ тази победа, Алеандъръ работѣше съ всичката си сила и хитростъ, за да осигури осѫждането на Лютера. Съ постоянство, достойно за едно по-добро дѣло, той представаше работата предъ вниманието на принцове, прелати и други членове на събранието, обвинявайки реформатора въ „измѣнa, бунтъ, неблагочестие и богохулство“. Но разпаленостьта и сприхавостьта, които пратеникътъ проявяваше, показваха трърде ясно, кой духъ го рѫководѣше. Всички чувствуваха, че той е рѫководенъ повече отъ омраза и отмъщение, отколкото отъ ревность и благочестие“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 1.) Болшинството отъ Народното събрание бѣ наклонно да гледа съ благоволение на Лютеровото дѣло. [117]

Съ удвоена ревность настояваше Алеандъръ предъ императора, да изпълни папския едиктъ. Но, съобразно законитѣ на Германия, това не можеше да се извърши, безъ одобрението на принцоветѣ. Победенъ най-сетне отъ настойчивостьта на пратеника, Карлъ V го помоли да представи искането си въ Народното събрание. „Това бѣ великъ день за папския пратеникъ. Събранието бѣ голѣмо, а дѣлото бѣше още по-голѣмо. Алеандъръ трѣбваше да защищава Римъ, майка и учителка на всички черкви“. Той трѣбваше да защищава княжеското достойнство на свети Петра предъ свѣтскитѣ принцове на християнството. „Той имаше дарба на красноречие, и преувеличи значението на случая. Провидението бѣше наредило, щото преди да бѫде осѫденъ, Римъ да се яви и да се защити чрезъ най-способния отъ своитѣ оратори, въ присѫтствието на най-великия сѫдъ“. Онѣзи, които симпатизираха на реформатора, гледаха съ особена загриженость на ефекта отъ Алеандровата речь. Саксонскиятъ курфюрстъ, който не присѫтствуваше, бѣ далъ заповѣдь на нѣкои отъ своитѣ съветници, които бѣха въ заседанието, да си взематъ бележки отъ речьта на папския пратеникъ.

Съ всичката си сила на ученость и красноречие, Алеандъръ се стремѣше да стъпчи истината. Обвинение следъ обвинение сипѣше той противъ Лютера, като врагъ на черква и държава, на живи и мъртви, на духовенство и миряни, на събори и отдѣлни християни. „Въ Лютеровитѣ писания има толкова заблуждения“, заяви той, „че поради тѣхъ могатъ да бѫдатъ изгорени и сто хиляди еретици“.

Приключвайки, той се помѫчи да хвърли упрѣкъ върху привърѫеницитѣ на роформираната вѣра. „Какви сѫ всичкитѣ тѣзи лютерани ? Шепа безочливи, покварени свещеници, развалени монаси, невежи адвокати и унижени благородници, а сѫщо и простъ народъ, когото тѣ сѫ заблудили и отвърнали отъ истината. Колко голѣмо е превъзходството на католическата партия спрямо тѣхъ по число, способность и сила ! Единъ единодушенъ декретъ на това знаменито събрание ще просвѣтли проститѣ, ще предупреди безразсѫднитѣ, ще затвърди колебливитѣ и ще засили слабитѣ“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 3.)

Съ такива орѫжия сѫ били атакувани защнтницитѣ на истината презъ всѣко време. Сѫщитѣ доказателства се при-веждатъ противъ всички, които се осмѣляватъ да се про-тивопоставятъ на установенитѣ заблуди, на яснитѣ и прями учения на Божието слово. „Кои сѫ тѣзи проповѣдници на .нови учения ? “ — викатъ ония, които искатъ популярна религия. „Тѣ сѫ необразовани, малко по число и отъ найбеднитѣ класи. А твърдятъ, че иматъ истината и че сѫ избраниятъ народъ Божий. Тѣ сѫ невежи, тѣ сѫ за- [118] блудени. Колко много ги превъзхожда нашата черква по число и влияние ! Колко велики и учени мѫже има между насъ ! Колко по-голѣма власть имаме ние !“ — Това сѫ доказателствата, които упражняватъ шеметно влияние върху свѣта ; обаче тѣ не сѫ по-убедителни днесъ, отколкото въ дните на реформатора.

Реформацията не свършваше съ Лютера, както мнозина биха предполагали. Тя трѣбва да се продължи до приключването на свѣтовната история. Лютеръ имаше да извърши велико дѣло, да отрази върху другитѣ онази свѣтлина, която Богъ допусна да просвѣтне надъ него ; но той не получи всичката свѣтлина, която трѣбва да бѫде дадена на свѣта. Отъ тогава нова свѣтлина безспирно е освѣтлявала Писанията и постоянно нови истини сѫ били разкривани.

Речьта на папския пратеникъ направи дълбоко впечатление на събора. Никой не се намѣри тамъ, да оспори победата на папския борецъ съ ясното учение на словото Божие. Никой не направи опитъ да защити реформатора. Общото мнение бѣше разположено не само да го осѫди, него и ученията му, но ако е възможно, да изкорени и ересьта. Римъ имаше най-благоприятния случай да защити своята кауза. Всичко, каквото той можеше да каже за своя полза, бѣше казано. Обаче неговата видима победа бѣ сигналъ и за неговото поражение. Отъ този моментъ противоречието между истината и заблудата щѣше да става по-ясно, докато се разразѣше въ открита борба. Никога вече следъ този день Римъ нѣмаше да стои тъй сигурно, както до тогава.

Пратеникътъ бѣше представилъ папството отъ най-хубавата му страна. Членоветѣ на Народното събрание бѣха почти единодушни за предаването Лютера въ рѫцете на неговитѣ противници. Въ този моментъ Божиятъ Духъ подбуди единъ членъ отъ събранието да представи истинската картина на папската тирания. Благороденъ и твърдъ, херцогътъ Георги Саксонски стана въ това княжеско събрание и съ поразителна точность описа измамитѣ и пороцитѣ на папството и тѣхнитѣ лоши следствия. Къмъ края той каза :

„Тѣзи сѫ нѣкои отъ злоупотрѣбленията, които протестиратъ срещу Римъ. Отъ тамъ сѫ пренебрегнали всѣки срамъ и единствената имъ цель е... пари, пари, пари ! Така че проповѣдницитѣ, които трѣбва да поучаватъ въ истината, въ сѫщность говорятъ само лъжи, и не само се търпятъ, но се и възнаграждаватъ, защото колкото по-голѣми сѫ лъжитѣ имъ, толкова по-голѣма е и печалбата имъ. Отъ този скверенъ източникъ текатъ тѣзи замърсени води. Безпѫтица простира рѫка къмъ алчностьта... Ето, духовенството е причинило скандалъ, който хвърля толкова много [119] бедни души въ вѣчно осѫждение ! Обща реформа е належаща и трѣбва да се извърши“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 4.)

Самиятъ Лютеръ едва ли би могълъ да представи друго по-силно, по-изразително, порицание на папската поквара. Като се има предъ видъ, че говорительтъ бѣше решителенъ врагъ на реформатора, ясно става, че думитѣ му имаха още по-голѣмо влияние.

Ако очитѣ на събранието биха могли да се отворятъ, тѣ щѣха да видятъ Божии ангели всрѣдъ тѣхъ, изпращайки свѣтли лѫчи въ тъмнината на заблудата, отваряйки умове и сърдца за приемане Божията истина. Дори противницитѣ на реформацията бѣха повлияни отъ силата на Бога на истината и мѫдростьта, и по този начинъ бѣше приготвенъ пѫтьтъ предъ великото дело, което щѣше да се извърши. Въ отсѫтствието на Мартинъ Лютера гласътъ на Единъ по-голѣмъ отъ него бѣше чутъ въ събранието.

Веднага Народното събрание опредѣли комитетъ, който да приготви списъкъ на папскитѣ притѣснения, които много тежаха на германския народъ. Този листъ, съдърѫащъ 101 означения, се представи на императора съ молба, той да вземе незабавни мѣрки за премахване на тѣзи злоупотреби. „Каква загуба на християнски души, — каза депутацията — какви грабежи, какви изнудвания, и то само поради безчестията, съ които е обграденъ духовниятъ глава на християнството ! Наша длъжность е, да предотвратимъ пропадането на нашия народъ. За тази цель ние ви молимъ найсмирено, да действувате неотложно за една обща конференция, като вие поемете ръководството й“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 4.)

Тогава събранието поиска да бѫде доведенъ реформаторътъ. Въпрѣки молбитѣ, протеститѣ и заплашванията на Алеандъръ — папския делегатъ, — най-сетне императорътъ се съгласи, и Лютеръ бѣ повиканъ предъ Народното събрание. Съ поканата бѣ изпратенъ единъ ескортъ, който да обезпечи сигурното му идване. Всичко това бѣ съобщено въ Витенбергъ чрезъ единъ пратеникъ, на когото бѣ възложено да придружи реформатора до Вормсъ.

Приятелитѣ на Лютера се ужасиха. Познавайки пред-разсѫдъцитѣ и враждата противъ него, тѣ се страхуваха, да не би неговата охрана да не бѫде зачетена, и настояваха да не излага живота си на опасность. На молбитѣ имъ той отговори: „Папиститѣ не желаятъ моето отиване въ Вормсъ, но моето осѫждане и моята смърть. Нищо! Не се молете за мене, но за словото Божие. . . Христосъ ще ми даде Своя духъ, за да победя тѣзи проповѣдници на заблудата. Азъ ги презирахъ презъ живота си, и ще триумфирамъ надъ тѣхъ чрезъ смъртьта си. Те сѫ се заели въ Вормсъ, да ме принудятъ да отстѫпя. Ето какво ще бѫде моето отричане: По-рано азъ казвахъ, че папата е замѣстникъ Христовъ, сега [120] пъкъ казвамъ, че той е противникъ на Господа и апостолъ на дявола“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 6.)

Лютеръ не трѣбваше да извърши самъ това опасно пѫтешествие. Освенъ императорския пратеникъ, трима отъ неговитѣ най-добри приятели решиха да го придружатъ. Меланхтонъ сърдечно желаеше да се присъедини къмъ тѣхъ. Сърдцето му , бѣ свързано съ Лютеровото. и той копнѣеше да го последва, ако е нужно и въ затвора, и въ смъртьта. На молбитѣ му, обаче, биде отказано. Ако Люгеръ би загиналъ, надеждитѣ на реформацията трѣбваше да преминатъ върху раменетѣ на неговия младъ съработникъ. Напущайки го, реформаторътъ му даде тази порѫка: „Ако азъ не се върна и ако моитѣ неприятели ме предадатъ на смърть, о, братко мой, не преставай да поучавашъ и остани вѣренъ въ истината! Работи на мое мѣсто... ако ти жи-вѣешъ, малко важи, че азъ съмъ умрѣлъ“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 7.) Студентитѣ и гражданитѣ, които се бѣха събрали, за да присѫтствуватъ при Лютеровото отпѫтуване, бѣха трогнати. Множествата, на които сърдцата бѣха докоснати отъ евангелието, се сбогуваха съ него, плачейки. Така реформаторътъ и придружителитѣ му заминаха отъ Витенбергъ.

По пѫтя реформаторътъ и неговитѣ другари видѣха, че хората бѣха обхванати отъ лоши предчувствия. Въ нѣкои градове не му бѣха оказани никакви почести. Въ единъ хотелъ, дето пренощуваха, единъ приятель свещеникъ изрази опасението си за Лютера, показвайки портрета на Савонарола, италиянски реформаторъ, умъртвенъ заради вѣрата си. На следния день се узна, че Лютеровитѣ писания бѣха осѫдени въ Вормсъ. Императорски пратеници разнасяха императорския указъ и призоваваха народа, да предаде запретенитѣ книги на управлението. Пратеникътъ, страхувайки се за сигурностьта на Лютера въ събранието, и мислейки, че неговото решение бѣ разколебано, го попита, дали още е съгласенъ да продължава пѫтя. Той отговори: „Макаръ да съмъ забраненъ въ всѣки градъ, азъ ще отида“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 7.)

Въ Ерфуртъ Лютеръ бѣ приетъ съ голѣми почести. Заобиколенъ отъ тълпи почитатели, той премина улицитѣ, които тъй често бѣше кръстосвалъ съ своята просешка торба. Посети монашеската килия и си спомни борбитѣ, презъ които бѣше миналъ, за да получи въ сърдцето си свѣтлината, която сега наводняваше Германия. Поканиха го да проповѣдва. Това му бѣше забранено, обаче императорскиятъ пратеникъ му позволи, и монахътъ,. който нѣкога бѣше слуга въ монастира, се качи сега на амвона.

Въ една препълнена отъ слушатели кѫща той говори върху Христовитѣ думи: „Миръ вамъ!„— „Всички философи, [121] каза той, — доктори, писатели сѫ се старали да научатъ хората, какъ могатъ да получатъ вѣченъ животъ, но не сѫ успѣли. Азъ желая сега да ви го кажа... Господь е възкресилъ отъ мъртвитѣ единъ мѫжъ, Господа Исуса Христа, за да унищожи Той смъртьта, да изкорени грѣха и да затвори вратитѣ на пъкъла. Ето дѣлото на спасението... Христосъ победи! Ето радостната весть! И ние сме спасени чрезъ Неговото дѣло, а не чрезъ нашитѣ... Нашиятъ Господь Исусъ Христосъ каза: „Миръ вамъ; вижте Ми рѫцетѣ!“ — това ще рече: „Гледай, о човѣче! Азъ, само Азъ съмъ, който отнехъ грѣховетѣ ти и те изкупихъ; и сега имай миръ!“

Той продължи, показвайки, че истинската вѣра се открива чрезъ светъ животъ. „Понеже Богъ ни е спасилъ, нека наредимъ така работитѣ си, че тѣ да Му бѫдатъ угодни. Богатъ ли си? Нека твоето богатство да служи за полза на беднитѣ! Беденъ ли си? Нека твоята служба бѫде полезна на богатитѣ! Ако твоятъ трудъ е полезенъ само за тебе, службата, за която претендирашъ, че я отдавашъ на Бога, е лъжа“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 7.)

Хората слушаха като омагьосани. Хлѣбътъ на живота се раздаваше на души, които умираха отъ гладъ. Христосъ бѣше издигнатъ въ тѣхнитѣ очи по-горе отъ папи, делегати, императори и крале. Лютеръ не спомена нищо за своето опасно положение. Той не искаше да привлича върху себе си внимание или симпатии. Въ съзерцание на Христа той бѣ забравилъ себе си. Той се криеше задъ Страдалеца на Голгота, стремящъ се единствено, да представи Исуса като изкупитель.

Продължавайки пѫтя си, реформаторътъ бѣ навсѣкѫде предметъ на най-живъ интересъ. Любопитна тълпа се притискаше наоколо му. Приятелски гласове го предупреждаваха за плановетѣ на римокатолицитѣ: „Ще Ви изгорятъ,— казваха едни, — ще обърнатъ тѣлото Ви въ прахъ, както направиха съ ЯнъХуса“. Неговиятъ отговоръ бѣ: „Даже и по цѣлия пѫть отъ Вормсъ до Витенбергъ да запалятъ огънь, пламъцитѣ на който да достигатъ до небето, азъ ще вървя по него въ името на Господа. Азъ ще се явя предъ тѣхъ, ще влѣза въ челюститѣ на този хипопотамъ, ще строша неговитѣ зѫби, и ще изповѣдвамъ Господа Исуса Христа“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 7.)

Новината за неговото приближаване къмъ Вормсъ пре-дизвика голѣмо вълнение. Приятелитѣ му трепѣреха за неговата безопасность; неприятелитѣ му се страхуваха за участьта на своето дѣло. Старателни усилия се положиха, за да го разубедятъ да не влиза въ града. По подбуда на свещеници, той бѣ поканенъ да се оттегли въ замъка на единъ приятель-рицарь, кѫдето, споредъ тѣхнитѣ обяснения, [122] всички трудности можеха дружелюбно да бѫдатъ уредени. Приятелитѣ му пъкъ се стремѣха да му опишатъ опасноститѣ, които го заплашваха. Но всичко бѣ напразно. Непоколебимъ, Лютеръ отговори: „Даже ако има въ Вормсъ толкова дяволи, колкото сѫ керемидитѣ на покривитѣ, азъ пакъ ще влѣза тамъ“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 7.)

При пристигането му въ Вормсъ огромно множество се тълпѣше при градскитѣ врати, за да го поздрави съ „добре дошелъ“. Такава голѣма навалица не се бѣше събирала да поздрави даже императора. Възбуждението бѣ прѣкомѣрно големо; отсрѣдъ множеството единъ пронизителенъ и жалостенъ гласъ пѣеше погребална пѣсень, за да предупреди Лютера за предстоящата му сѫдба. „Богъ ще бѫде моя защита“, каза той, слизайки отъ колата.

Папиститѣ не вѣрваха, че Лютеръ наистина ще се осмѣли да се яви въ Вормсъ ; затова неговото пристигане ги изпълни съ ужасъ. Императорътъ веднага събра своитѣ съветници, за да решатъ, какво да правятъ. Единъ отъ епископитѣ, заклетъ папистъ, заяви: „Ние дълго време сме се съветвали по тази работа. Нека Ваше Императорско Величие се отърве отъ този човѣкъ незабавно. Сигизмундъ не предаде ли Хуса на изгаряне ? На единъ еретикъ ние не сме длъжни нито да даваме, нито да почитаме охраната“. — „Не, — каза Карлъ, — това, което е обещано, трѣбва да се сдържи“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 8.) Решиха, че реформаторътъ трѣбваше да бѫде изслушанъ.

Цѣлиятъ градъ желаеше да види този бележитъ мѫжъ, и скоро жилището му се изпълни съ посетители. Лютеръ едва се бѣше съвзелъ отъ неотдавнашната си болесть; той бѣ изморенъ отъ пѫтешествието, което трая цѣли две седмици ; той трѣбваше да се приготви за посрѣщане важнитѣ събития на утрешния день, и се нуждаеше отъ спокойствие и отдихъ. Обаче желанието да го видятъ бѣше толкова голѣмо, че благородници, рицари, свещеници и граждани се трупаха и притискаха около него. Между тѣхъ имаше много благородници, които смѣло искаха отъ императора реформа на свещеническитѣ поквари, и които, както по-късно Лютеръ каза, „бѣха всички освободени чрезъ моето евангелие“. (Martyn, „„ Life and Timеs of Luther“, p. 393.) Приятели и врагове идваха да видятъ неустрашимия монахъ. Той ги посрѣщаше всички съ непоколебимо спокойствие и отговаряше на всѣкиго съ мѫдрость и достойнство. Неговото държане бѣше твърдо и храбро. Лицето му, бледо и слабо отъ работа и болесть, изразяваше особена любезность и радость. Търѫественостьта и дълбоката сериозность на неговитѣ думи му придаваха сила, на която дори неговитѣ врагове не можеха напълно да противостоятъ. Както приятели, тъй и врагове бѣха изпълнени съ очудване. Нѣкои [123] бѣха убедени, че божествено влияние го придружаваше; други повтаряха думитѣ на фарисеитѣ относно Христа: „Бѣсъ има !“

На другия день Лютеръ бѣ поканенъ да се яви предъ Народното събрание. Императорски офицеръ бѣ натоваренъ да го придружи до приемната зала. Но съ мѫка той достигна мѣстото, дотолкова улицитѣ бѣха препълнени съ зрители, любопитни да видятъ монаха, който се е осмѣлилъ да се противопостави на папския авторитетъ.

Въ момента, когато Лютеръ се готвѣше да се яви предъ своитѣ сѫдии, единъ старъ генералъ, герой въ много битки, му каза любезно: „Бедни монахо ! бедни монахо! Предъ тебе предстои походъ и съпротива, каквито нито азъ, нито другъ нѣкой полководецъ е виждалъ въ най-кръвопролитнитѣ битки ! Но ако твоето дѣло е право и ако си сигуренъ въ него, върви напредъ въ името на Бога, и не се бой отъ нищо! Богъ нѣма да те напусне!“ (D’, Aubigne, b. 7, ch. 8.)

Най-сетне Лютеръ застана предъ събора. Императорътъ седна на трона, заобиколенъ отъ най-знаменититѣ личности на империята. Никога човѣкъ не се бѣ явявалъ предъ повнушително събрание. „Самото явяване на Лютера бѣше блестяща победа надъ папството. Папата бѣше осѫдилъ този човѣкъ, и сега сѫщиятъ мѫжъ се намираше предъ сѫдъ, който по такъвъ начинъ се поставяше надъ папата. Папата бѣше анатемосалъ реформатора, отлѫчилъ го бѣ отъ всѣко свѣтско общество, а ето, той бѣ поканенъ най-почтително и приетъ предъ най-величественото събрание на свѣта. Папата го бѣше осѫдилъ на доживотно мълчание, а сега той трѣбваше да говори предъ хиляди внимателни слушатели, събрани отъ най-различнитѣ страни на християнството. Така Лютеръ бѣ прокаралъ една голѣма реформация : Римъ слизаше вече отъ трона си, и причината за това бѣ гласътъ на единъ монахъ“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 8.)

Въ присѫтствието на това мощно и високо благородно събрание скромниятъ по рождение реформаторъ се почувствува смутенъ. Много принцове, наблюдавайки неговото вълнение, се приближиха при него съ благоволение, и единъ отъ тѣхъ му каза : „Не се бойте огъ тѣзи, които убиватъ тѣлото, а душата не могатъ да убиятъ“. Другъ единъ прибави : „Когато бѫдете изведени предъ управници и царе заради Моето име, ще ви бѫде дадено отъ Отца, какво да речете“. По този начинъ Христовитѣ думи бѣха употрѣбени отъ силните на този свѣтъ, за да подкрепятъ Божия служитель въ часа на изпитание.

Лютеръ бѣ поставенъ до трона на императора. Дълбоко мълчание настана въ препълнената зала. Тогава единъ императорски офицеръ, ставайки, посочи една колекция отъ [124] писания на Лютера, и покани реформатора да отговори на два въпроса: Признава ли той посоченитѣ книги за негови, или не ; и наклоненъ ли е да се отрече отъ мненията, които сѫ изложени въ тѣхъ. Следъ прочитането заглавията на книгитѣ, Лютеръ отговори на първия въпросъ, като призна книгитѣ за свои. „Колкото за втория въпросъ, — каза той, — понеже това е въпросъ на вѣра и спасение на душитѣ и засѣга Божието слово, което е най-великото и ценно съкровище на небе и земя, азъ бихъ постѫпилъ неразумно, ако отговоря, безъ да размисля. Така азъ бихъ потвърдилъ, може би, по-малко, отколкото обстоятелствата «алагатъ, или повече, отколкото истината изисква, и по този начинъ бихъ съгрѣшилъ спрямо думитѣ на Христа:, Който се отрече отъ Мене предъ човѣцитѣ, и Азъ ще се отрека отъ него предъ Моя Небесенъ Отецъ’ (Мат. 10 : 33). Ето защо азъ моля Негово Императорско Величество най-почтително, да ми даде време да отговоря, безъ да съгрѣша спрямо Божието слово“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 8.)

Като отправи тази молба, Лютеръ постѫпи разумно. Неговото държане увѣри събранието, че той не действува нито отъ страсть, нито по внушение. Това спокойствие и това себевладение, неочаквани отъ единъ мѫжъ, който се бѣ показалъ смѣлъ и неотстѫпчивъ, увеличиха неговата сила и по-късно му позволиха да отговори съ благоразумие, решителность, мѫдрость и благородство, които изненадаха и разочароваха неговитѣ противници, като изобличиха тѣхната дързость и гордость.

На следния день той трѣбваше да се яви, за да даде своя окончателенъ отговоръ. За единъ моментъ реформаторътъ изгуби куражъ, виждайки силитѣ, които се бѣха съединили противъ истината; вѣрата му се разколеба; страхъ и трепетъ го обхванаха и ужасъ го обзе. Опасноститѣ се увеличаваха предъ него, изглеждаше, че враговете му ще възтърѫествуватъ и силитѣ на тъмнината ще преодолѣятъ. Мрачни облаци се събираха около него и изглеждаше, че го отделятъ отъ Бога. Лютеръ копнѣеше за уверѣние, че всемогѫщиятъ Богъ ще бѫде съ него. Така, въ душевенъ страхъ, той се хвърли съ лице на земята и излѣ тѣзи отривисти, сърдцераздирателни викове, които само Богъ може да разбере напълно.

„О, всемогѫщи и вѣчни Боже, — казваше той, — колко ужасенъ е този свѣтъ ! Ето, той е отворилъ устата си да ме погълне, а азъ имамъ тъй малко упование въ Тебе!... Ако трѣбва да положа упованието си само въ силата на този свѣтъ, всичко е изгубено за мене ! . . . Моятъ последенъ часъ е дошълъ, моята присѫда е произнесена ! . . . О! Господи! о Ти, мой Господи! . . . Помогни ми противъ всичката мѫдрость на този свѣтъ! Стори това; Ти трѣб- [125] ва да го направишъ. . . Ти Самъ, защото това на е мое дѣло, а Твое. Лично за себе си азъ нѣмамъ никаква работа тукъ съ тѣзи велики свѣтовни господари. . . Но дѣлото е Твое. . . и то е право и вѣчно. О, Господи, помогни ми! Вѣрни и непромѣними Боже ! азъ не уповавамъ въ никой човѣкъ. Това би било напразно ! Всичко човѣшко е несигурно ; всичко, което иде отъ човѣка, пропада. . . Ти ме избра за това дѣло. Азъ го зная ! . . . Е добре ! действувай, о, Боже ! . . . Стой до мене, за името на Твоя обиченъ Синъ Исуса Христа, Който е моя защита, мой щитъ и моя крепость“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 8.)

За да запази реформатора отъ чувство на увѣреность въ своята собствена сила, и за да не се втикне самонадѣяно въ опасность, Богъ, въ Своята мѫдрость, бѣше допусналъ Лютеръ да съзнае своята опасность. Не страхътъ отъ лични страдания, не ужасътъ отъ изпрѣчилитѣ се предъ него мѫки и смърть го сломиха. Той бѣ достигналъ кризата, а се чувствуваше неспособенъ да я посрещне. Поради неговата слабость дѣлото на истината можеше да претърпи поражение. Не за собствена сигурность, но за победа на истината се борѣше тъй съ Господа. Страхътъ и душевната му борба бѣха като тѣзи на Израиля въ нощната борба край самотния потокъ. Подобно на Израиля, и той победи. Въ съвършената си безпомощность той се хвана здраво чрезъ вѣра о Христа, могжщия Освободитель. Той бѣ подкрепенъ съ увѣрението, че нѣма да се яви самъ предъ събранието. Миръ завладѣ отново душата му, и той се радваше, дето му се дава случай да въздигне Божието слово предъ народнитѣ владетѣли.

Съ твърдо упование въ Бога Лютеръ се приготви за предстоящата му борба. Той състави плана на отговора си, провѣри нѣкои мѣста отъ писанията си и потърси въ Библията подходящи доказателства за подкрепа на твърденията си. Тогава, полагайки лѣвата си рѫка върху отворената предъ него свѣта книга и издигайки дѣсницата си къмъ небето, той обеща „да остане вѣренъ на евангелието и да изповѣда свободно вѣрата си, макаръ и да трѣбва да я запечата съ кръвьта си“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 8.)

Доведенъ отново предъ събранието, лицето му не издаваше нито следа отъ страхъ или смущение. Спокоенъ и смиренъ, но при все това величествено храбъръ и благодаренъ, той стоеше като Божий свидетель всрѣдъ голѣмцитѣ на земята. Императорскиятъ чиновникъ пожела да чуе неговото решение, дали е съгласенъ да се отрече отъ учението си. Лютеръ даде отговора си кротко и съ смиренъ тонъ, безъ пламенность или възбуждение. Неговото държане бѣше учтиво, скромно, а освенъ това той откриваше довѣрие и радость, които изненадаха събранието. [126]

„Височайши императоре, знаменити князе и уважаеми господа, — каза Лютеръ, — явявамъ се предъ Васъ днесъ, съгласно даденото ми отъ вчера нареждане, и чрезъ Божията милость Ви умолявамъ, Ваше Величество и Ваше Августейше Височество, да изслушате благосклонно защитата на едно дѣло, за което съмъ сигуренъ, че е справедливо и вѣрно. Ако отъ незнание наруша дворцовитѣ обичаи и благоприличия, азъ Ви моля да ме извините, защото не съмъ отрасълъ въ царски палати, но въ уединението на единъ монастиръ“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 8.)

Следъ това, преминавайки къмъ въпроса, той обясни, че всичкитѣ му книги не сѫ отъ единъ и сѫщъ характеръ. Въ нѣкои отъ тѣхъ той разглежда вѣра и добри дѣла ; и тѣхъ, даже враговетѣ му сѫ намирали, че сѫ не само безвредни, но и полезни. Да се отрече отъ тѣхъ, значи да отхвърли истини, които всички партии признаватъ. Вториятъ видъ книги се състоятъ отъ писания, които откриватъ покварата и злоупотрѣбитѣ на папството. Да отрече тѣзи трудове, би значило да засили римската тирания и да отвори широко врата за много и по-голѣми беззакония. Въ третия видъ книги той е нападалъ личности, които сѫ защищавали явни злини. Относно тѣзи си писания той открито заяви, че е билъ по-грубъ, отколкото подобава. Той не твърди, че е безгрѣшенъ ; но дори и тѣзи книги не би могълъ да унищожи, защото подобно дѣло би насърдчило враговетѣ на истината и тѣ биха се възползвали отъ това, за да притѣсняватъ Божия народъ съ по-голѣма жестокость.

„И все пакъ, азъ съмъ само човѣкъ, а не Богъ, — продължи той, — затова ще се защитя като Христа : Ако съмъ говорилъ зло, покажете ми злото. . . Затова, чрезъ Божието милосърдие, умолявамъ Ваше Императорско Величество, и васъ, твърде знатни князе и всички хора отъ всѣко съсловие, да провѣрите отъ писанията на пророцитѣ и апостолите, дали съмъ се заблуждавалъ. Ако бѫда убеденъ въ това, азъ ще се отрека отъ всѣка заблуда и ще бѫда първиятъ, който ще хвърля книгитѣ си въ огъня.

„Онова, което току-що казахъ, ясно показва, че азъ гриж-ливо съмъ обмислилъ и разсѫдилъ за опасностите, на които се излагамъ ; но съвсемъ не се смущавамъ ; за мене е голѣма радость да видя, че, както въ по-раншнитѣ времена, така и сега, евангелието е причина за безпокойство и несъгласие. Това е характерътъ, това е участьта на Божието слово. „Не дойдохъ да донеса миръ, но ножъ“, каза Исусъ Христосъ. Богъ е чудесенъ и ужасенъ въ Своитѣ съвети ; внимавайте, да не би, предполагайки, че уталожвате несъгласие, да се явите гонители на светото Божие слово и да си навлѣчете ужасенъ потокъ отъ непреодолими опасности, настоящи бедствия и вѣчна гибель. .. Азъ бихъ мо- [127] гълъ да Ви говоря за фараони, за вавилонски царе, за такива въ израиля, които никога не сѫ работили тъй добре за своето съсипване, както когато чрезъ съвещания въ присѫтствието на голѣми мѫдреци сѫ мислѣли да затвърдятъ своитѣ империи“.

Лютеръ бѣше говорилъ на нѣмски ; сега той бѣ помоленъ да повтори сѫщитѣ думи на латински. Макаръ изморенъ отъ предишното усилие, той се съгласи, и отново произнесе речьта си, съ сѫщата ясность и сила, както понапредъ. Божието провидение действуваше тукъ. Умоветѣ на много принцове бѣха тъй заслѣпени отъ заблуда и суевѣрие, че при първото произнасяне на речьта тѣ не разбраха силата на Лютеровото разсѫждение; повторението имъ даде възможность да разбератъ ясно представенитѣ точки.

Тѣзи, които твърдоглаво затваряха очитѣ си за свѣтлината и умишлено не искаха да се оставятъ да бѫдатъ победени отъ истината, се разяриха отъ силата на Лютеровитѣ думи. Когато той престана да говори, пълномощникътъ на папата каза ядосано: „Вие не отговорихте на зададения ви въпросъ.. . Отъ васъ се иска да дадете ясенъ и опредѣленъ отговоръ… Искате ли, или не искате да отречете ?“

Реформаторътъ отговори : „Щомъ като Ваше Свѣтло Височество и Ваше Високо Могѫщество изисквате отъ мене ясенъ, простъ и опредѣленъ отговоръ, азъ ще ви дамъ такъвъ, и той е : Азъ не мога да подчиня вѣрата си нито на папа, нито на събори, защото е ясно като день, че тѣ много пѫти сѫ се заблуждавали и сѫ си противоречили единъ на другъ. Ако, прочее, не бѫда оборенъ чрезъ текстове отъ Светото Писание или чрезъ очевидни истини, ако не ме увѣрятъ чрезъ пасажитѣ даже, които съмъ цитиралъ, и поствятъ така моята съвѣсть въ съгласие съ словото Божие, азъ не мога и не искамъ да се отрека отъ нищо, защото не е добре за единъ християнинъ да говори противъ съвѣстьта си. Ето ме, не мога другояче ; Богъ да ми помогне ! Аминъ“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 8.)

Така този праведникъ бѣше стѫпилъ на сигурната основа на Божието слово. Небесна свѣтлина осия лицето му; величието и чистотата на характера, сърдечниятъ му миръ и радостьта му бѣха открити за всички, когато той свидетелствуваше за вѣрата, която е победила свѣта.

Цѣлото събрание бѣше онѣмѣло за известно време отъ очудване. При първия си отговоръ Лютеръ бѣ говорилъ съ тихъ гласъ, съ почтително, почти покорно държане. Паписститѣ бѣха схванали това като доказателство, че куражътъ му е почналъ да се колебае. Тѣ считаха молбата за отлагане само като встѫпление къмъ отричането. Самиятъ импера- [128] торъ Карлъ, забелязвайки неговия страдалчески ликъ, оби-кновеното му облѣкло и простотата на словото му, бѣше казалъ съ презрителенъ видъ : „Този монахъ никога не би могълъ да ме направи еретикъ“. Но куражътъ и твърдостьта, които Лютеръ прояви сега, а сѫщо мощьта и яснотата на неговитѣ сѫждения, изпълниха всички групи съ изненада. Императорътъ, възхитенъ, извика: „Този монахъ говори съ неустрашимо сърдце и непоколебимъ куражъ!“ Много германски принцове гледаха съ гордость и радость на този представитель на тѣхната нация.

Привърѫеницитѣ на Римъ бѣxa победени: тѣхното дѣло се яви въ най-неблагоприятна свѣтлина. За да запазятъ своитѣ позиции, тѣ потърсиха помощъ не въ Свещенитѣ Писания, но въ заплашвания, постоянното cpѣдствo на Римъ. Ораторътъ на събранието каза : „Ако не се отречете, императорътъ и държавитѣ на империята ще се съветватъ, какъ да постѫпятъ съ единъ непоправимъ еретикъ. Приятелитѣ на Лютера, които съ голѣма радость слушаха неговата благородна защита, потрепераха при тѣзи думи ; но реформаторътъ каза спокойно : „Богъ да ми бѫде помощникъ, защото не мога да отрека нищо“. (D’ Aubigne, b. 7, ch. 8.)

Лютеръ напусна Народното събрание, за да могатъ князетѣ да се съвещаватъ помежду си. Чувствуваше се, че е настѫпилъ важенъ часъ. Решителниятъ отказъ на Лютера, да се подчини, можеше да повлияе черковната история съ вѣкове. Решено бѣ, да му представятъ още единъ случай да се отрече. За последенъ пѫть той бѣ доведенъ въ събранието. Наново му зададоха въпроса, дали желае да се отрече отъ своето учение. „Азъ не мога да дамъ другъ отговоръ“, отвърна той, „освенъ онзи, който вече дадохъ“. Очевидно бѣ, че той нито чрезъ обещания, нито чрезъ за-плашвания можеше да бѫде убеденъ да отстѫпи на желанията на своитѣ противници.

Папскитѣ водители се разгнѣвиха, задето е презрѣна отъ единъ простъ монахъ властьта имъ, предъ която царе и благородници сѫ треперали; тѣ копнѣexa да го накаратъ да почувствува тѣхната ярость, като го подложатъ на смъртни изтезания. Разбирайки опасностьта, Лютеръ говори на всички съ християнско благородство и спокойствие. Думитѣ му бѣxa свободни отъ гордость, страхъ или изопачение. Той бѣшe забравилъ себе си и голѣмцитѣ, които го заобикаляха, чувствуваше само, че бѣше въ присѫтствието на Единъ, безкрайно по-висшъ отъ папи, прелати, крале и императори.

Чрезъ Лютеровото свидетелство Христосъ бѣ говорилъ съ такава сила и величие, че за известно време изпълни както приятели, тъй и врагове съ страхопочитание и очудване. Божиятъ Духъ присѫтствуваше въ този съборъ и бѣшe [129] затрогналъ сърдцата на управителитѣ на цѣлата империя. Нѣкои отъ принцовете смѣло признаваха справедливостьта на Лютеровото дѣло. Много се увѣриха въ истината, но направеното впечатление у нѣкои не трая дълго. Имаше и други, които по онова време не откриха своето убеждение, но попосле, следъ изучаване на Писанията, станаха безстрашни привърѫеници на реформацията.

Курфюрстътъ Фридрихъ очакваше съ голѣма загриженость явяването на Лютера предъ събора и съ голѣмо възхищение изслуша речьта му. Съ гордость и радость наблюдаваше той куража, самообладанието и непоколебимостьта на доктора, и реши да стои непоколебимо въ негова защита. Той сравняваше състезаващитѣ се страни и виде, че мѫдростьта на папи, крале и прелати пропадна предъ силата на истината. Папството претърпѣ едно такова поражение, което щѣше да се чувствува между всички нации и презъ всички вѣкове.

Когато папскиятъ пратеникъ съзна въздействието на Лютеровата речь, той се изплаши, както никога по-рано, за могѫществото на своята черква, и се реши да употрѣби всички възможни срѣдства, но да издействува погубването на реформатора. Съ цѣлото красноречие и дипломатическо изкуство, съ които тъй много се отличаваше, той представи на младия императоръ лудостьта, да пожертвува могѫщото приятелство на папата заради единъ незначителенъ монахъ.

Неговитѣ думи не останаха безъ влияние. Още на следния день следъ отговора на Лютера Карлъ съобщи на Народното събрание решението си да продължи политиката на своитѣ предшественици, като подърѫа и покровителствува католическата религия. Понеже Лютеръ се бѣ отказалъ да се отрече отъ своитѣ заблуждения, срещу него и ересьта, която той учеше, трѣбваше да се взематъ най-енергични мѣрки. „Единъ едничъкъ монахъ, заблуденъ отъ собствена глупость, се е повдигналъ противъ вѣpaтa на християнството“, казваше той. „За да спра това нечестив, азъ ще пожертвувамъ царствата си, могѫществото си и съкровищата си, тѣлото си, кръвьта си, душата си и живота си. Азъ ще изпратя почитаемия Лютеръ, като му забраня да причинява и най-малкото смущение между народа ; после ще преследвамъ него и последователитѣ му чрезъ отлъчване, възбрана и чрезъ всѣко възможно cpѣдство, за да ги унищожа. Азъ умолявамъ членоветѣ отъ всички държави да се държатъ като вѣрни християни“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 9.) Въпрѣки това, императорътъ обяви, че Лютеровата охрана трѣбва да се уважи, и че преди да се предприематъ мѣpки противъ него, трѣбва да му се даде възможность безопасно да се завърне въ отечеството си.

Две противоположни мнения се оформиха между чле- [130] новетѣ на събранието. Пратеницитѣ и представителитѣ на папата наново поискаха да се пренебрегне Лютеровата охрана. „Рейнъ — казваха тѣ, — трѣбва да приеме и неговата пепель, както преди столѣтие прие и отнесе пепельта на Янъ Хуса“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 9.) Но германскитѣ принцове, макаръ сами да бѣxa паписти, протестираха срещу такова посегателство на дадената дума, което би било петно за нацията. Tѣ посочиха бедствията, които последваха смъртьта на Хуса, и обявиха, че не смѣятъ да навлѣкатъ върху Германия и главата на младия си императоръ повтаряне на подобни ужасни събития.

Самиятъ Карлъ, въ отговоръ на това предложение, каза: „Макаръ честь и вѣpa да изчезнатъ отъ цѣлия свѣтъ, тѣ трѣбва да намѣрятъ прибѣжище въ сърдцата на князетѣ“. Най-горчивитѣ папски врагове на Лютера все още настояваха предъ императора, да постѫпи съ реформатора тъй, както Сигизмундъ постѫпи съ Хуса : да го изостави на милостьта на черквата. Карлъ, спомнайки си Хуса, показващъ своитѣ окови всрѣдъ събора и обвинявайки публично императора, че бѣ измѣнилъ на даданата си дума, отговори : „Азъ не бихъ желалъ да се червя като Сигизмунда !“ (Lenfant, „History of the Council of Constance“, Vol. I, p. 422.)

Карлъ съзнателно отблъсна представенитѣ отъ Лютера истини. „Азъ твърдо съмъ решенъ да следвамъ примѣpa на моитѣ праотци“, казваше монархътъ. Той бѣ решилъ да не направи нито стѫпка навънъ отъ пѫтя на общеприетия обичай, дори и за да тръгне въ пѫтя на истината и на правдата. Той желаеше да подърѫа папството съ всичката му жестокость и поквара, понеже и бащитѣ му сѫ вършили сѫщото. Той остана на това си решение и отказа да приеме свѣтлината, която бащитѣ му не сѫ приели, или да извърши длъжность, която тѣ не сѫ извършвали.

Мнозина сѫ и въ наши дни такива, които се привързватъ къмъ обичаитѣ и преданията на своитѣ бащи. Когато Господь имъ изпрати допълнителна свѣтлина, тѣ се отказватъ да я приематъ, понеже тѣхнитѣ бащи не сѫ я имали. Но както ние не живѣемъ вече въ времената на нашитѣ бащи, тъй и нашитѣ задължения и нашитѣ отговорности не сѫ сѫщитѣ, като тѣхнитѣ. Ние нѣмa да бѫдемъ одобрени отъ Бога, ако гледаме примѣpa на нашитѣ отци, за да опредѣляме по него нашитѣ задължения, Нашата отгововорность е по-голѣмa, отколкото тази на нашитѣ предшественици. Ние сме отговорни за свѣтлината, която тѣ сѫ получили и която ни е оставена като наследство, но сме отговорни и за добавъчната свѣтлина, която сега ни освѣтлява отъ Божието слово.

За невѣрващитѣ юдеи Христосъ каза : „Ако не бѣхъ дошълъ и не бѣхъ имъ говорилъ, грѣхъ не щѣxa да иматъ; [131] а сега нѣматъ извинение за грѣха си“. (Йоанъ 15:22.) Сѫщата божествена сила бѣше говорила чрезъ Лютера на императора и на германскитѣ князе. Когато свѣтлината проблесна отъ Божието слово, духътъ на Господа за последенъ пѫть умоляваше мнозина отъ членоветѣ на събора. Както Пилатъ, столѣтия по-рано, бѣ допусналъ гордость и амбиция да затвърдятъ сърдцето му за думитѣ на свѣтовния Спаситель ; както треперещиятъ Феликсъ молѣше Вестителя на истината : „За сега иди Си, а когато намѣря време, ще Те повикамъ“ ; както гордиятъ Агрипа, който бѣше казалъ: „Още малко, и ще ме убедишъ да стана христия-нинъ“ (Деян. 24 : 25 и 26: 28 ), все пакъ се отвърна отъ изпрате-ната небесна весть, така и Карлъ V отхвърли свѣтлината на истината, за да последва съветитѣ на политиката и на свѣтската почесть.

Слухове за кроежитѣ противъ Лютера се носѣха широко, причинявайки голѣмо възбуждение изъ града. Реформаторътъ бѣше спечелилъ много приятели, които, познавайки вѣроломната жестокость на Римъ спрямо всички, които се осмѣляваха да изобличатъ неговата поквара, решиха да го защитятъ. Стотици благородници се заеха да го запазятъ. Гласове се издигаха противъ императорската воля, която бѣше повлияна отъ Римъ. По вратитѣ на кѫщитѣ и на общественитѣ мѣста бѣха поставени плакарди, за и противъ Лютера. На една отъ тѣхъ бѣха написани тѣзи думи на мѫдреца: „Горко ти, земьо, когато царьтъ ти е дете!“ (Екл. 10:16.) Общиятъ ентусиазъмъ за Лютера въ цѣла Германия убеди както императора, тъй и Народното събрание, че несправедливость, показана къмъ Лютера, би застрашила мира на империята и даже сигурностьта на трона.

Фридрихъ Саксонски запазваше мѫдра сдържаность. Прикривайки грижливо своитѣ истински чувства по отношение на реформатора, той следѣше за него съ неуморимо бдение, наблюдавайки всички негови движения така добре, както и тѣзи на неговитѣ неприятели. Но имаше и много, които не криеха своитѣ симпатии къмъ Лютера. Принцове, графове, барони и други влиятелни свѣтски и духовни лица го посещаваха. „Малката стая на реформатора, — пишеше Спалатинъ, — не можеше да побере всички, които искаха да го видятъ“. (Martyn, Vol. I, p. 404.) Хората гледаха на него като на свръхъ човѣкъ. Даже тѣзи, които не вѣр ваха неговитѣ учения, не можеха да се въздърѫатъ отъ възхищение предъ благородната правдивость, която го караше по-скоро да посрещне смѣло смъртьта, отколкото да насили съвѣстьта си.

Енергични усилия бѣха положени, за да склонятъ Лютера на отстѫпки предъ Римъ. Благородници и князе представяха предъ него, че ако той упорито продължава да [132] дърѫи на своето мнение като по-високо отъ онова на черквата и съборитѣ, скоро можеше да бѫде изгоненъ отъ империята и оставенъ безъ защита. На това Лютеръ отговаряше: „Евангелието на Христа не може да бѫде проповядвано безъ скърби . .. Защо, прочее, страхъ и боязънь да ме отдѣлятъ отъ Бога и отъ божественото слово, което единствено е истинно ? Не, по-скоро бихъ далъ тѣлото си, кръвьта си и живота си!“ (D’Aubigne, b. 7, ch. 10.)

Отново го принуждаваха да предостави безъ страхъ книгитѣ си на присѫдата на императора. „Съгласенъ съмъ отъ все сърдце, — каза той въ отговоръ, — императорътъ, принцоветѣ и даже най нищожниятъ християнинъ да провѣрятъ и оценятъ моитѣ книги, но при условие, да иматъ за мѣрка словото Божие. Хората трѣбва Нему да се подчинятъ. Не насилвайте моята съвѣсть, която е въ зависимость отъ Светитѣ Писания“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 10.)

На другъ единъ опитъ да го склонятъ, той отвърна; „Съгласенъ съмъ да се откажа отъ моята охрана. Азъ предавамъ въ рѫцетѣ на императора моята личность и моя животъ, но словото на Бога .. . никога !“ (D’Aubigne, b. 7, ch, 10.) Той се съгласи да се предостави на решението на единъ общъ съборъ, но при условие, че отъ него ще се изисква да решава споредъсловото Божие. „Що се отнася до Божието слово и до вѣрата“, прибави той, „всѣки християнинъ би могълъ да сѫди толкова добре, колкото и папата, па макаръ и милони събори да го подкрепятъ“, (Martyn, Vol. 1, p. 410.) Приятели и неприятели най-сетне се убедиха, че сѫ безполезни всѣкакви по-нататъшни опити за помирение.

Ако реформаторътъ би отстѫпилъ само въ една едничка точка, сатана и неговото войнство щѣха да спечелятъ победата. Но непоколебимата му твърдость бѣше срѣдството за освобождението на църквата и за започването на една нова и по-добра епоха. Влиянието на този единственъ човѣкъ, който се осмѣляваше да мисли и действува самостоятелно въ религиозните нѣща, трѣбваше да подействува на черквата и на свѣта не само отъ неговото време, но и въ всички бѫдещи генерации. Неговата твърдость и вѣрность трѣбваше да засилятъ въ последно време всички, които щѣха да минатъ презъ подобна опитность. Могѫществото и величието Божие бѣxa издигнати по-високо отъ човѣшки съвети и отъ огромната мощь на сатана.

Скоро следъ това на Лютера бѣ заповѣдано съ нареждане отъ императора да се завърне дома си. Реформаторътъ знаеше, че скоро ще бѫде оповестена и неговата присѫда. Застрашителни облаци се надвисваха по пѫтя му, но като напущаше Вормсъ, сърдцето му бѣ изпълнено съ радость и хвалекие. „Самиятъ дяволъ. — казваше той, — пазѣше папската крепость; но Христосъ направи въ нея про- [133] цепъ, и сатана бѣ заставенъ да признае, че Богъ е по-мощенъ отъ него“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 11.)

Следъ заминаването си, желаейки искрено, да не бѫде схваната неговата твърдость за бунтъ, Лютеръ писа на им-ператора: „Богъ, Който е сърдцеведецъ, ми е свидетель, че азъ съмъ готовъ да се подчиня съ почить на Ваше Величество, било чрезъ слава, било чрезъ позоръ, било чрезъ животъ, било чрезъ смърть — чрезъ всичко, съ изключение на Божието слово, чрезъ което живѣe човѣкъ. Въ всички дѣла на настоящия животъ моята преданость ще бѫде непоколебима, защото тукъ загуба или печалба сѫ безъ значение за спасението. Но когато се засѣгатъ вѣчни интереси, Богъ не желае, човѣкъ да се подчинява на човѣка. Защото подчинение въ такива нѣща е истинско богослу-жение, а то подобава да се отдаде само на Създателя“. (D’Aubigne, b. 7, ch. 11.)

При завръщане отъ Вормсъ, приемътъ на Лютера бѣ много по-блѣскавъ, отколкото на отиване за тамъ. Високопоставени духовни лица приветствуваха отлѫчения монахъ, и граждански владѣтели почетоха мѫжа, когото императорътъ бѣ осѫдилъ. Той бѣ принуденъ да проповѣдва, и въпрѣки императорската забрана, той наново се качи на амвона. Това той направи безъ угризения: „Азъ никога не съмъ се обещалъ да върѫа Божието слово, — казваше той, — нито пъкъ нѣкога ще направя такъвъ оброкъ“. (Martyn, Vol. 1, p. 420.)

Наскоро следъ отпѫтуването му отъ Вормсъ папскитѣ привърѫеници убедиха императора да издаде едиктъ противъ него. Въ този указъ Лютеръ бѣ обявенъ като „сѫщъ сатана въ образъ на човѣкъ, облѣченъ въ монашеска дреха“. (Martyn, Vol. I, p. 420.) Заповѣдано бѣше, щомъ изтече срокътъ за охраната му, да се взематъ мѣрки за спиране дѣлото му. На всички хора бѣ забранено да му даватъ подслонъ, храна или питие, или да го подкрепятъ и подпомагатъ било чрезъ думи, било чрезъ дѣла, публично или частно. Кѫдето и да се намираше, той трѣбваше да бѫде уловенъ и предаденъ на властитѣ. Последователитѣ му сѫщо трѣбваше да бѫдатъ затваряни, а имуществата имъ конфискувани. Писанията му трѣбваше да бѫдатъ унищожени, и най-сетне всички, които се осмѣляватъ да действуватъ противно на този указъ, трѣбваше да понесатъ неговата присѫда. Саксонскиятъ курфюрстъ и принцоветѣ, найприятелски настроени спрямо Лютера, бѣха напуснали Вормсъ наскоро следъ заминаването му, и императорскиятъ указъ получи одобрението на събранието. Съ това паписститѣ ликуваха. Tѣ считаха сѫдбата на реформатора за решена.

Но Богъ бѣше предвидѣлъ единъ пѫть за спасението [134] на Своя служитель въ това опасно време. Едно бдително око бѣше проследило Лютеровитѣ движения и едно вѣрно, благородно сърдце бѣше решило неговото избавление. Явно бѣше, че Римъ ще се задоволи само тогазъ, когато види неговата смърть. Единственото срѣдство, за да бѫде запазенъ отъ челюститѣ на лъва, бѣше да го скриятъ ; за това срѣдство Богъ вдъхнови Фридрихъ Саксонски. Съ съдействието на вѣрни приятели намѣрението на курфюрста бѣ извършено, и Лютеръ бѣ успѣшно скритъ както отъ приятели, така и отъ врагове. Докато пѫтуваше по направление на Витенбергъ, той се видѣ неочаквано заловенъ, отдѣленъ отъ съпровождащата го стража и отведенъ бързо презъ гората въ Вартбургската кула—самотна крепость, построена на върха на една планина. Както неговото залавяне, тъй и скриването му станаха така тайнствено, че даже самиятъ Фридрихъ Саксонски дълго време не знаеше, кѫде е билъ отвлѣченъ той. Това незнание бѣше отъ значение. Тъй като курфюрстътъ не знаеше скривалището на Лютера, естествено е, че той не можеше и да открие нищо за него. Той знаеше само, че реформаторътъ е въ сигурность, и това му стигаше.

Пролѣтьта, лѣтото и есеньта минаха ; зимата дойде, а Лютеръ бѣше все пленникъ. Алеандъръ и привърѫеницитѣ му ликуваха, сигурни, че свѣтлината вече бѣ на угасване. Но вмѣсто това, реформаторътъ пълнѣше лампата си отъ склада на истината, за да я запали и да свѣтне съ още по-голѣмъ блѣсъкъ.

Въ приятелската безопасность на Вартбургъ Лютеръ се почувствува отначало щастливъ, виждайки се избавенъ отъ горещината и смутоветѣ на борбата. Обаче той не можа да понесе за дълго спокойствието и почивката. Свикналъ на деятеленъ животъ и жестоки борби, той не можеше да понесе лесно бездействието. Въ тѣзи самотни дни предъ очитѣ му се изпрѣчи положението на църквата, и той извика отчаяно : „Уви ! Нѣма ли никой въ тѣзи последни дни на Божия гнѣвъ, който да се повдигне на страната на Бога, и да застане като стена предъ Израилевия домъ ?“ (D’Aubigne b. 9, ch. 2.) После мислитѣ му се повърнаха къмъ него самия и той се уплаши, да не би съ оттеглянето си отъ борбата да бѫде обвиненъ въ страхливость. Освенъ това, той се упрѣкваше за своята леность и себезадоволство. А въ сѫщото време той извършваше всѣкидневно повече, отколкото бѣ възможно за нѣкого да върши. Перото му не оставаше бездейно, и неговитѣ противници, които се ласкаеха,, че сѫ го накарали да замълчи, не закъснѣха да бѫдатъ очудени и смутени отъ доказателствата за неговата дейность. Множество брошури излизаха отъ перото му и обикаляха цѣла Германия. Той извърши за сънародницитѣ си [135] най-ценна служба, като преведе Новия заветъ на нѣмски езикъ. Отъ височината на своя скалистъ Патмосъ, презъ повече отъ една година, той продължаваше да проповѣдва евангелието и да порицава грѣховетѣ и заблужденията на своето време.

Ако Богъ бѣше оттеглилъ Своя служитель отъ обществения животъ, това не бѣ само, за да го избави отъ гнѣва на неговитѣ противници и да му осигури спокойно време за важнитѣ му трудове; всичко това бѣше за още по-ценни резултати. Въ усамотението и неизвестностьта на планинското си убѣжище Лютеръ бѣ отдалеченъ отъ всѣка подкрепа и лишенъ отъ човѣшка похвала. Така той бѣ спасенъ отъ гордостьта и самоувѣреностьта, които тъй често биватъ причинявани отъ успѣхитѣ. Чрезъ страдание и смирение той бѣ приготвенъ отново да пристѫпи съ сигурность по шеметнитѣ висини, къмъ които той бѣ тъй неочаквано въздигнатъ.

Когато хората се радватъ на свободата, която истината имъ носи, тѣ сѫ наклонни да превъзнасятъ тѣзи, които Богъ е употрѣбилъ да счупятъ веригитѣ на заблудата и суевѣрието. Сатана се опитва да отвърне човѣшкитѣ мисли и любовь отъ Бога и да ги отправи върху хора. По този начинъ той ги увлича да почитатъ инструмента, а да пренебрегнатъ Рѫката, която направлява всичкитѣ случки на провидението. Често пѫти религиозни водачи, които сѫ така хвалени и почитани, изгубватъ изпредъ очи зависимостьта си отъ Бога и се увличатъ въ самонадѣяность. Като резултатъ отъ това тѣ се опитватъ да владѣятъ умоветѣ и съвѣстьта на хората, които сѫ склонни да гледатъ за рѫководство къмъ тѣхъ, вмѣсто къмъ Божието слово. Дѣлото на реформатора често е бивало препятствувано отъ този духъ на неговитѣ подръжници. И Богъ желаеше да запази дѣлото на реформацията именно отъ тази опасносгь. Той искаше това дѣло да получи не човѣшки, а Божий отпечатъкъ. Очитѣ на хората бѣха обърнати къмъ Лютера, като тълкуватель на истината, затова той бѣ отстраненъ, та да могатъ всички очи да се отправятъ въ надежда къмъ вѣчния Авторъ на истината. [136]

Епизод 9—Швейцарскиятъ реформаторъ

Въ избора на инструменти за реформирането на черквата се вижда сѫщиятъ божественъ планъ, както при основаването й. Небесниятъ Учитель остави настрана голѣмцитѣ на земята, знатнитѣ и богатитѣ, привикнали да получаватъ похвали и почить отъ народа. Изпълнени съ гордость и щеславно върховенство, тѣ не можаха нито да съчувствуватъ на своитѣ подобни, нито пъкъ да станатъ съработници на смирения Назарянинъ. Къмъ невежитѣ, обречени на тежъкъ трудъ рибари отъ Галилея бѣ отправена поканата : „Вървете следъ Мене, и Азъ ще ви направя ловци на човѣци“. (Матея 4 : 19.) Тѣзи ученици бѣxa смирени и наклонни да се учатъ, бѣxa малко повлияни отъ фалшивитѣ учения на времето си, и затова Спасичельтъ можеше да ги обучи и възпита за Своя служба. Така бѣ и въ днитѣ на великата реформация. Вождоветѣ на реформацията бѣxa мѫже отъ скроменъ произходъ, мѫже, които бѣxa най-свободни отъ гордость и религиозенъ фанатизъмъ между съвременицитѣ си. Богъ Си служи съ скромни инструменти, за да постигне голѣми ycпѣxи. По този начинъ славата не се приписва на човѣци, но на Този, Който действува пocpѣдствомъ тѣxъ, за да вършатъ волята Му и дѣлото Му, споредъ както Нему е угодно.

Нѣколко седмици следъ рождението на Лютера въ хижата на единъ рудокопачъ отъ Саксония, въ една овчарска колиба на Алпитѣ се роди Улрихъ Цвингли. Срѣдата и първото възпитание на Цвингли бѣxa такива, че го подготвяха за бъдещата му мисия. Отгледванъ всрѣдъ сцени на природна грандиозность, красота и страхотно великолепие, чувството на Божието величие, могѫщество и върховенство рано се отпечата въ душата му. Историитѣ за геройскитѣ подвизи, извършени изъ роднитѣ планини, възпламеняваха младежкия му ентусиазъмъ. До нозетѣ на набожната си баба той слушаше нѣколкото скѫпоценни библейски разкази, които тя бѣ подбрала изъ църковнитѣ легенди и предания. Съ голѣмъ интересъ слушаше той разказа за живота на патриарсите и пророцитѣ, за овчаритѣ, които пазѣха [137] стадата си по палестинскитѣ хълмове, кѫдето ангели имъ съобщиха за детето въ Витлеемъ и за човѣка на Голгота.

Както Хансъ Лютеръ, и бащата на Цвингли желаеше синътъ му да получи добро образование, и момчето рано напусна родната си долина, кѫдето за пръвъ пѫть бѣ видѣло бѣлъ свѣтъ. Умътъ му бързо се развиваше и скоро изпъкна въпросътъ, кѫде да се намѣрятъ добри учители за него. На тринадесеть годишна възрасть той отиде въ Бернъ, кѫдето тогава се намираше най-знаменитото швейцарско училише. Тамъ младежътъ се срещна съ опасность, която застрашаваше неговото бѫдеще: калугеритѣ полагаха решителни усилия, за да го подмамятъ да отиде въ монастиръ. Доминиканскитѣ и францисканскитѣ монаси си съперничеха за благоволението на народа. Тѣ се стараеха да си го осигурятъ чрезъ блѣскава украса на черквитѣ, великолепни церемонии и примамки съ прочути мощи и чудотворни икони.

Доминиканцитѣ видѣха, че ако можеха да спечелятъ този младъ и талантливъ младежъ, тѣ биха имали за себе си източникъ за печалби и почести. Извънредната му младость, естественитѣ му дарби като писатель и ораторъ, гениятъ му за музика и поезия биха били по-успѣшни за привличане народа къмъ богослуженията и за увеличаване тѣхнитѣ приходи, отколкото всичкитѣ тѣхни великолепия. Чрезъ имама и ласкателство тѣ се опитваха да примамятъ Цвингли да влѣзе въ тѣхния орденъ. Като студентъ въ училище, Лютеръ се бѣ заровилъ въ монашеската килия и щѣше да бѫде изгубенъ за свѣта, ако Провидението не го бѣ освободило. Цвингли не трѣбваше да изпадне въ тази опас-ность. Благодарение на Божието провидение, неговиятъ баща се научи за замислитѣ на монаситѣ. Не желаейки никакъ да остави сина си да тръгне по тѣхния безполезенъ и ленивъ животъ, и виждайки, че многообещаващето му бѫдеще бѣ изложено на рискъ, той му заповѣда да се върне веднага въ кѫщи.

Младежътъ послуша ; но той не можа да остане за дълго въ своята родна долина, и скоро следъ това отиде да следва своитѣ науки въ Базелъ. Тамъ именно той чу за пръвъ пѫть проповѣдването на евангелието за Божията милость. Виттенбахъ, учитель по древнитѣ езици, докато изучавалъ гръцки и еврейски, се запозналъ съ Светитѣ Писания, и по този начинъ лѫчи отъ божестена свѣтлина се изливаха надъ умоветѣ на намиращитѣ се подъ негово рѫководство студенти. Той учеше, че има една истина, много по-стара, съ безкрайно по-голѣма стойность, отколкото теориитѣ на ученитѣ и философитѣ, а именно, че Христовата смърть е единствениятъ откупъ за грѣшника. Тѣзи думи бѣха за Цвингли първитѣ зари, които предшествуваха утрото. [138]

Наскоро младиятъ студентъ бѣ повиканъ отъ Базелъ, за да встѫпи въ своето житейско призвание. Първото му работно поле бѣше една енория въ Алпитѣ, много близка до родната му долина. Получилъ назначение като свещеникъ, той се отдаде съ всичката си душа на изучаване божествената истина. „Той добре съзнаваше“, казва единъ следващъ реформаторъ, „колко много трѣбва да знае онзи, на когото е повѣрено Христовото стадо“. (Wylie, b. 8, ch. 5.) Колкото повече изучаваше той Писанията, толкова по-ясно изпъкваше предъ него противоречието между истинитѣ въ тѣхъ и лъжеученията на Римъ. Той възприе Библията като слово Божие, като единствено, достатъчно, непогрѣшимо правило. Той разбра, че словото трѣбваше да бѫде и свой собственъ тълкуватель. Затова не се осмѣляваше да тъл-кува Свещенитѣ Писания, за да подърѫа нѣкоя предначертана теория или учение, но считаше за свой дългъ да разучи тѣхното положително, прямо значение. Цвингли използваше всѣко срѣдство, за да получи пълно и правилно разбиране значението имъ, и призоваваше помощьта на Светия Духъ, който, споредъ него, обясняваше и откриваше тайнитѣ на всички, които изпитватъ словото съ искреность и съ молитва.

„Писанията, — казваше Цвингли, — идатъ отъ Бога, а не отъ човѣка. Който е освѣтенъ отъ горе, разбира, че тѣхниятъ езикъ е езикъ на Бога. Словото Божие... не може да погрѣши ; то е ясно, само се обяснява, само се разкрива, просвѣтлява душата съ спасение и благодать, утешава я въ Господа, смирява я така, че тя забравя и се отказва отъ себе си и се свързва съ Бога“. (Wylie b. 8, ch. 6.) Цвингли изпита самъ вѣрностьта на тѣзи думи. Говорейки за опитностьта си отъ това време, той писа по-после : „Когато. .. започнахъ да се отдавамъ специално на Свещенитѣ Писания, философията и схоластиката постоянно почнаха да ми причиняватъ недоумение. Най-сетне азъ дойдохъ на това решение: Азъ трѣбва да оставя всичко досегашно и да търся свѣтлината отъ Бога единствено чрезъ Неговото слово. Тогава почнахъ да моля Бога за Неговата свѣтлина, и изучаването на Писанията започна да ми става много полесно“. (Vylie, b. 8, ch. 6.)

Цвингли не получи истината отъ Лютера. „Ако Лютеръ проповѣдва Христа, — казваше швейцарскиятъ реформаторъ, — тогава той върши това, което и азъ върша ; тѣзи, които сѫ доведени чрезъ него при Христа, надвишаватъ въ численость онѣзи, които сѫ отведени тамъ чрезъ мене. Но нищо ! Язъ не желая да нося друго име, освенъ онова на Христа, на Когото съмъ служитель, и Който единственъ е мой началникъ. Никога нито азъ съмъ писалъ една буква на Лютера, нито Лютеръ на мене. И защо ? За да се по- [139] каже на всички, доколко Духътъ Божий е съгласенъ съ себе си, понеже, безъ нѣкога да сме се чули, ние поучаваме съ такава еднаквость истината на Исуса Христа“. (D’Aubigne, b 8, ch. 9.)

Въ 1516 година Цвингли бѣ извиканъ за проповѣдникъ въ монастира при Айнсиделнъ. Тамъ той трѣбваше да намѣри случай и разбере по-добре покварата на Римъ, и като реформаторъ да упражни влияние, което трѣбваше да се разпростре далечъ задъ Алпитѣ. Въ числото на многото измами въ Айнсиделнъ бѣшe и образътъ на Дева Мария, за който се казваше, че ималъ силата да върши чудеса. Надъ входнитѣ монастирски врата имаше надписъ : „Тукъ се получава пълно опрощение на грѣxoвe“. Презъ цѣлата година богомолци посещаваха олтара на Дева Мария, а въ голѣмия годишенъ праздникъ на нейното освещение се стичаха множества отъ всички кътове на Швейцария, а дори и отъ Франция и Германия. Много огорченъ отъ това зрелище, Цвингли използва случая, за да проповѣдва на тѣзи поклонници — роби на суевѣрието — свобода чрезъ евангелието.

„Не си въображавайте, — имъ каза той отъ амвона,— че Богъ е повече въ този храмъ, отколкото на друго мѣсто въ Своето творение. Каквато и да е страната, която населявате, Богъ ви заобикаля и ви чува.. . и то така добре, както тука въ Айнсиделнъ. Могатъ ли безполезни дѣла, дълги пѫтешествия, жертви, образи, упованието въ Дева Мария или светиитѣ да ви осигурятъ Божията благодать ? . .. Какво ползватъ дългитѣ молитви ? Каква сила има лъскавата килимявка, гладко остриганата глава, дългата и развѣваща се мантия или обшититѣ съ злато чехли ? ... Богъ гледа само сърдцето ; а нашитѣ сърдца съ далечъ отъ Него.. . “ „Христосъ, — прибави той, — Който се е пожертвувалъ еднажъ на кръста, е жертвата, която е достатъчна презъ всички вѣкове за гpѣxoветѣ на всички вѣрни“. (D’ Au-bigne, b. 8, ch. 5.)

За много слушатели тѣзи думи бѣха неприятни. Тѣ бѣха неприятно изненадани, когато узнаха, че тѣхното уморително пѫтешествие бѣше безполезно. Тѣ не можеха да разбератъ прощение, което да имъ бѫде даромъ дадено чрезъ Христа. Пѫтьтъ за небето, трасиранъ отъ Римъ, имъ се струваше достатъченъ. Тѣ не бѣха наклонни да търсятъ по-добъръ. За тѣхъ бѣ по-лесно да повѣрятъ спасението си на свещеници и папа, отколкото да се стремятъ къмъ сърдечна чистота.

Но други приемаха съ радость благата весть за из-куплението чрезъ Исуса Христа. Предписанитѣ имъ отъ Римъ обряди не имъ бѣха донесли миръ, и тѣ приемаха съ вѣра изкуплението чрезъ кръвьта на Спасителя. Тѣзи по- [140] следнитѣ се връщаха по своитѣ домове и занасяха тамъ скѫпата свѣтлина, която бѣxa получили. Така истината се разпръсваше отъ градъ въ градъ и отъ село на село, и числото на богомолцитѣ предъ олтара на Дева Мария значително намалѣ. Това причини като следствие намаление на волнитѣ пожертвувания, а следователно и на заплатата на Цвингли, която се отдѣляше отъ последнитѣ. Но всичко това му причини само радость, защото той видѣ, че силата на фанатизма и суеверието се пречупваше.

Първенцитѣ на черквата не затваряха очитѣ си за работата на Цвингли. Tѣ вѣpeaxa да го спечелятъ за своето дѣло чрезъ похвали, и за момента тѣ се въздърѫаха да му се мѣсятъ. Въ този промежутъкъ истината печелѣше сърдцата.

Работата на Цвингли въ Айнсиделнъ го подготвяше за действия върху едно по-обширно поле, кѫдето той не закъснѣ да се яви. Следъ три години той бѣ извиканъ за проповѣдникъ на катедралата въ Цюрихъ. Този градъ бѣше тогава най-голѣмиятъ въ Швейцарската конфедерация, и всичко, което ставаше тамъ, имаше голѣмо влияние. Духовнитѣ лица, на чиято покана се отзова Цвингли въ Цюрихъ, му дадоха да разбере, че тѣ не желаеха нововъведения.

„Полагайте всички усилия — казваха тѣ — да събирате приходи за черквата, безъ да пропуснете и най-малкия. Било отъ амвона, било при изповѣднята вие трѣбва да поощрявате вѣрващитѣ да плащатъ всички десятъци и приношения, като чрезъ волните си пожертвувания да показватъ любовьта си къмъ черквата. Ще полагате грижи за увеличение приходитѣ отъ болни, отъ литургии и изобщо отъ всѣка черковна наредба“. „Къмъ вашитѣ длъжности спадатъ още и причастяването, проповѣдването и грижата за стадото“, прибавяха неговитѣ наставници. „Обаче вие можете да си вземете помощникъ за тѣзи странични служби, а особено за проповѣдването. Вие ще причастявате само знатнитѣ, и то когато сте повикани; забранява ви се да вършите това безъ различаване на личноститѣ“. (D’Aubigne, b. 8, ch. 6.)

Цвингли слушаше мълчаливо, и следъ като изрази благодарностьта си за поканата на този важенъ постъ, въ отговоръ на думитѣ имъ той започна да обяснява дѣлото, което възнамѣряваше да върши. „Животътъ на Исуса — каза той — е дълго време скриванъ отъ народа. Азъ ще проповѣдвамъ особено евангелието отъ Матея, глава следъ глава, следвайки влиянието на Светия Духъ, извличайки всичко отъ източниците на Писанието, изпитвайки неговитѣ дълбочини, сравнявайки пасажъ съ пасажъ и търсейки тълкуванието му съ постоянна и усърдна молитва. За Божия слава, за слава на Неговия Единороденъ Синъ, на действи- [141] телното спасение на души и тѣхното назидание въ истинската вѣpa ще посвѣтя азъ службата си“. Макаръ нѣкои свещеници да не одобриха неговия планъ и да се опитваха да го разубедятъ, Цвингли остана непоколебимъ. Той заяви, че не възнамѣрява нѣкакъвъ новъ методъ, а само стария, употрѣбяванъ отъ църквата въ по-раншни и по-чисти времена.

Събуденъ бѣ вече интересъ за истинитѣ, които той поучаваше, и народътъ многочислено се стичаше да слуша неговата проповѣдь. Мнозина, които бѣxa отдавна престанали да посещаватъ службитѣ, станаха негови слушатели. Той започна своето проповѣдничество, четейки и разглеждайки предъ своитѣ слушатели вдъхновения разказъ за живота, ученията и смъртьта на Исуса. Тамъ, както и въ Айнсиделнъ, той представи Божието слово като единственъ непогрѣшимъ авторитетъ, и смъртьта на Спасителя като единствена и достатъчна жертва. „При Христа искамъ да ви заведа“, казваше той ; „при Христа, истинския източникъ на спасението“. Хора отъ всички класи, сѫдии и студенти, занаятчии и селяни се трупаха около реформатора и го слушаха съ дълбокъ интересъ. Той не само възвестяваше спасението, но и смѣло изнасяше пороцитѣ на своето време. Много, връщайки се отъ катедралната черква, хвалѣха Бога, като казваха: „Тозъ човѣкъ е проповѣдникъ на истината! Той ще бѫде нашиятъ Мойсей, който ще ни изведе отъ Египетската тъмнина“. (D’ Aubigne, b. 8, ch. 6.)!

Следъ ентусиазма отъ първитѣ моменти последва време на съпротивление. Калугеритѣ се заеха да прѣчатъ на дѣлото му и да осѫждатъ ученията му. Мнозина го нападнаха съ присмѣхи и подигравки ; други прибѣгнаха до дързость и закани, но Цвингли понасяше всичко съ търпение, казвайки : „Ако нѣкой желае да спечели нечестивитѣ за Исуса Христа, той трѣбва да закрива очи предъ много нѣща“. (D’Aubigne, b. 8, ch. 6.)

Около онова време се яви ново срѣдство за ycпѣxa на реформацията. Известниятъ Луцианъ, изпратенъ отъ Базелъ чрезъ единъ приятель на реформираната вѣpa, пристигна единъ день въ Цюрихъ съ Лютерови писания. Печатарьтъ Ренаний, който бѣ изпратилъ Луциана, мислѣше, че продажбата на тѣзи трудове би могла да играе голѣма роля въ разпръсване на свѣтлината. „Гледайте. — пишеше той на Цвингли, — дали Луцианъ притежава достатъчно благоразумие и опитность ; ако е така, нека той разнася отъ градъ на градъ, отъ село на село, а даже отъ кѫща въ кѫща, между швейцарцитѣ, писанията на Лютера, а особено неговото изложение на молитвата на Спасителя, написано за миряни. Колкото повече познати сѫ тѣ, толкова повече купувачи за тѣхъ ще се явяватъ, но да се внимава, той да [142] не разнася други книги; защото ако носи само Лютерови книги, тогава ще ги продаде по-добре“. (D’Aubigne, b. 6, ch. 8.) Така свѣтлината си пробиваше пѫть.

Винаги, когато Богъ се готви да разтроши оковитѣ на невежеството и суевѣрието, сатана действува съ най-голѣма сила, за да обвие човѣцитѣ въ мракъ и още поздраво да свърѫи тѣхнитѣ окови. Въ различни страни се издигаха мѫже, които обясняваха на хората прощението и оправданието само чрезъ Христовата кръвь ; Римъ, обаче, съ подновена енергия откриваше изъ цѣлото християнство своето пазарище на индулгеции, като предлагаше прощение срещу пари.

Всѣки грѣхъ имаше цената си, и на човѣцитѣ се даваше пълна свобода да правятъ престѫпления, та чрезъ прощението имъ отъ Римъ да могатъ да се осигурятъ достатъчно църковни съкровища. Дветѣ движения вървѣха паралелно : Римъ предлагаше опрощение срещу пари, реформаторитѣ — прощение чрезъ Исуса Христа ; Римъ позволяваше грѣха и чрезъ него си създаваше източникъ за доходи, реформаторитѣ осъждаха грѣха и сочеха Христа като единственъ умилостивитель и избавитель.

Въ Германия продажбата на индулгенции бѣ повѣрена на доминиканскитѣ монаси, и тѣ се предводителствуваха отъ безсрамния Тецелъ. Въ Швейцария търговията бѣ предоставена въ рѫцетѣ на францисканцитѣ, подъ надзора на италиянския калугеръ Самсонъ. Той бѣше извършилъ вече добра служба на черквата, като ѝ бѣ осигурилъ огромни суми отъ Германия и Швейцария, съ които пълнѣше папската съкровищница. Сѫщиятъ пребродваше Швейцария, привличаше голѣми тълпи, обираше беднитѣ селяни въ оскъднитѣ имъ доходи и изискваше богати дарове отъ богатитѣ класи. Но вече влиянието на реформата се чувствуваше. Макаръ да не можеше да спре съвсемъ търговията, то я много намаляваше. Цвингли бѣше още въ Айнсиделнъ, когато Самсонъ започна своята дейность въ една съседна область. Уведоменъ за неговата мисия, реформаторътъ веднага му се противопостави. Двамата лично не се срещнаха, обаче Цвингли изобличи изискванията на калугера толкова успѣшно, че последниятъ бѣ принуденъ да напусне областьта.

Въ Цюрихъ Цвингли усърдно проповѣдваше противъ търговцитѣ на индулгенции ; стана така, че когато Самсонъ достигнѣше нѣкое мѣсто, той бѣ посрещанъ отъ пратеникъ на общинсквто управление, съ известие да продължи другаде. Най-после монахътъ си осигури входъ чрезъ хитрость, но биваше отпратенъ, безъ да може да продаде нито едно опрощение, и наскоро следъ това той напусна Швейцария. [143]

Голѣмъ тласъкъ на реформацията биде даденъ отъ появата на чумата, или както още я наричаха „черната смърть“, която посети Швейцария въ 1519 година. Изпрѣчени лице съ лице предъ гибельта, хората започнаха да съзнаватъ, колко безполезни и нищожни сѫ опрощенията, които си бѣxa купили напоследъкъ. Затова тѣ копнѣеха вече за по-солидна основа на своята вѣра. Цвингли се разболѣ въ Цюрихъ. Той бѣ тъй зле, че всѣка надежда за оздравяването му изчезна, и навсѣкѫде се носѣха слухове за неговата смърть. Въ този труденъ часъ неговата на-дежда и куражътъ му не го напуснаха. Гледайки съ вѣра на Голготския кръстъ, той се увери напълно, че жертвата на Христа бѣше напълно достатъчна за спасение. Когато се възвърна отъ вратитѣ на смъртьта, той започна да проповедва евангелието съ по-голѣмъ жаръ, отколкото по-преди, и думитѣ му проявяваха необикновена сила. Народътъ посрещна съ радость своя любимъ пастирь, възвърнатъ имъ отъ прага на смъртьта. Самитѣ тѣ бѣха заети съ грижата за болни и умиращи и чувствуваха, както никога по-рано, стойностьта на евангелието.

Цвингли бѣше дошелъ до по-ясно разбиране на истината и бѣше по-пълно опиталъ въ себе си неговата обновяваща сила. Грѣхопадането на човѣка и спасителниятъ планъ бѣха предметитѣ, съ които той се занимаваше. „Въ Адама — казваше той — всички сме мъртви, потънали въ развала и осѫждение“. (Wylie, b. 8, ch. 9.) „Христосъ ... е изкупилъ за насъ едно безкрайно спасение .. . Неговото страдание е .. . една вѣчна жертва, винаги успѣшна за лѣкуване ; тя задоволява Божията справедливость за всички, които разчитатъ на нея съ твърда непоколебима вѣра“. Но все пакъ той ясно поучава, че поради Христовата благодать човѣцитѣ не сѫ свободни да продължаватъ да грѣшатъ. „Тамъ, кѫдето има истинска вѣра, тамъ е Богъ; а кѫдето пребѫдва Богъ, тамъ сѫществува усърдие къмъ добри дѣла“. (D’ Aubigne, b. 8, ch. 9.)

Проповѣдитѣ на Цвингли възбуждаха такъвъ интересъ, че катедралата едвамъ побираше тълпитѣ жадни слушатели. Малко по малко, колкото тѣ можеха да носятъ, той имъ откриваше евангелскитѣ истини. Той внимаваше, да не представи въ началото учения, които биха ги стреснали и биха възбудили предразсѫдъци. Неговата цель бѣше, да спечели сърдцата имъ за Христовитѣ учения, да ги смекчи чрезъ Неговата любовь, и когато тѣ приематъ евангелскитѣ принципи, тѣхнитѣ суевѣрни вѣрвания и обичаи неминуемо щѣха да паднатъ.

Стѫпка по стѫпка напредваше реформацията въ Цюрихъ. Една година по-рано, монахътъ отъ Витенбергъ бѣше противопоставилъ въ Вормсъ своето енергично „не“ на па- [144] пата и на императора, и сега и въ Цюрихъ всичко изглеждаше да означава сѫщо такава съпротива спрямо папскитѣ изисквания. Многократни нападения се подемаха срещу Цвингли. Въ папскитѣ кантони отъ време на време бѣxa изгаряни на клади евангелски ученици, но това не бѣ достатъчно: учительтъ на ересьта трѣбваше да замлъкне. Констанскиятъ епископъ изпрати трима делегати до Цюрихския съветъ съ обвинението, че Цвингли учелъ народа да руши черковнитѣ закони и по този начинъ застрашавалъ мира и добрия редъ на обществото. „Ако се небрежи авторитета на черквата, — казваше той, — това ще има за резултатъ всемирно безредие“. Цвингли отговори, че той про-повѣдва отъ четири години евангелието въ Цюрихъ и че „този градъ е най-спокойниятъ и най-миролюбивиятъ въ цѣлата коефедерация“. Християнството — заключаваше той, — не е ли най-добрата защита на обществената сигурность ?“ (Wylie, b. 8, ch. 11.)

Делегатитѣ на епископа предупредиха съветницитѣ на града да си останатъ въ черквата, извънъ която нѣма спасение. Цвингли отговори : „Да не ви смущава, любезни съграждани, това предупреждение ! Основата на черквата е сѫщата Канара, сѫщиятъ Христосъ, Който даде на вѣрноизповѣдваиция Го ученикъ името Петъръ. Въ всѣки народъ, на всъко мѣcто, вcѣки, който вѣpea съ всичкото си сърдце въ Господа Исуса, е приетъ отъ Бога. Сигурно е, че извънъ тази черква никой не може да се спаси“. (D’Aubigne, b. 8, ch. 11.) Като резултатъ на тия преговори единъ отъ тримата пратеници при епископа прие евангелската вѣpa.

Цюрихскиятъ съветъ отказа да направи постѫпки срещу Цвингли, затова Римъ се приготви за нова атака. Уведоменъ за кроежа на своитѣ неприятели, Цвингли извика : .Нека дойдатъ! Азъ се страхувамъ отъ тѣхъ толкова, колкото надвисналиятъ брѣгъ се страхува отъ шумящитѣ подъ него вълни“. (Wylie, b. 8, ch. 11.) Старанията на свещеницитѣ само поощряваха дѣлото, което тѣ желаеха да унищожатъ, и истината продължаваше да се разпространява. Въ Германия привърѫеницитѣ ѝ, обезсърдчени отъ изчезването на Лютера, наново добиваха куражъ, узнавайки за напредъка на евангелието въ Швейцария.

Щомъ като реформацията се затвърди въ Цюрихъ, плодоветѣ ѝ се видѣха по това, че пороцитѣ се ограничиха и се възстанови редъ и хармония. „Съвършенъ миръ сѫществува въ нашия градъ, — пишеше Цвингли, — никакви разпри, никакви лицемѣрия, никаква злоба, никаква борба. На какво можемъ да припишемъ това единство, ако не на Бога и на нашето учение, което ни изпълва съ плодоветѣ на миръ и благочестие ?“ (Wylie, b. 8, ch. 15.)

Спечеленитѣ чрезъ реформацията победи възбудиха [145] привърѫеницитѣ на Римъ къмъ още по-решителни усилия за нейното унищожение. Виждайки, колко малко бѣ постигнато съ потискането на Лютеровото дѣло посрѣдствомъ гонение, тѣ решиха да сразятъ реформата съ нейното собствено орѫжие. Нареденъ бѣ диспутъ съ Цвингли. За да бѫдатъ сигурни въ победата, те си запазваха правото да опредѣлятъ мѣстото му и сѫдиитѣ, които трѣбваше да се произнесатъ за спорящитѣ. И имайки еднажъ Цвингли въ своя власть, тѣ щѣха да се погрижатъ да не го изпуснатъ вече. А щомъ водительтъ бѫде смълчанъ завинаги, мислѣха си тѣ, движението на реформацията бърѫе ще бѫде потушено. Този заговоръ се пазеше въ най-голѣма тайна.

Религиозниятъ споръ трѣбваше да стане въ Баденъ, но Цвингли не присѫтствува тамъ. Цюрихскиятъ съветъ, като подозираше замислитѣ на папиститѣ и предупреденъ за тѣхъ отъ издигнатитѣ клади за последователите на евангелието въ папскитѣ кантони, забрани на своя пасторъ да се излага на тази опасность. Цвингли бѣше готовъ да посрещне всичкитѣ партизани, които Римъ би изпратилъ въ Цюрихъ; но да отиде въ Баденъ, кѫдето току-що бѣ пролѣта кръвьта на мѫченици за истината, значеше да отиде на сигурна смърть. Йоколампадъ и Халлеръ бѣха избрани да представляватъ реформаторитѣ, докато Д-ръ Екъ, защитникътъ на Римъ, бѣше придруженъ отъ цѣла армия учени доктори и прелати.

Макаръ Цвингли да не присѫтствуваше на конференцията, влиянието му се чувствуваше не по-малко. Секретаритѣ бѣха всички избрани измежду неприятелитѣ на реформацията ; и бѣше забранено на други да си взематъ бележки подъ страхъ на смърть. Въпрѣки това, Цвингли получаваше всѣки день вѣренъ докладъ за онова, което ставаше въ Баденъ. Единъ студентъ, който присѫтствуваше на диспута, правѣше всѣка вечерь докладъ за аргументитѣ, представени презъ цѣлия день. Двама други студенти се бѣха заели да изпращатъ всѣки день тѣзи резюмета на Цвингли съ всѣкидневнитѣ писма на Йоколампада. Реформаторътъ отговаряше, давайки съвети и наставления. Тѣзи писма, написани ноще, бѣха връщани въ Баденъ рано сутриньта отъ студентитѣ. Тѣзи последнитѣ, за да избѣгнатъ подозрението на стражата при градскитѣ порти, носѣха на главитѣ си кошници съ домашни птици и така безпрепятствено влизаха въ града.

По такъвъ начинъ се борѣше Цвингли съ своитѣ коварни противници. „Той работи повече,— казва Миконий,— чрезъ размишления, чрезъ безсънни нощи, чрезъ съвети и препорѫки, отколкото ако бѣше лично присѫтствувалъ на диспута“. ( D’Aubigne b. 11, ch. 13.)

Привърѫеницитѣ на папата, възхитени отъ предвиж- [146] даната победа, се явиха въ Баденъ, облѣчени въ коприна и окичени съ скѫпоценности. Tѣ живѣеха разкошно, трапезитѣ имъ бѣxa отрупани съ най-скъпи деликатеси и избрани вина. Бремето на тѣхнитѣ свещенически длъжности се облекчаваше чрезъ веселби и пиршества. Реформаторитѣ представляваха пълна противоположность на тѣхъ. Тѣхниятъ простъ видъ би могълъ да ги представи за просяци, и икономичното имъ ядене за аскети. Хазаинътъ на Йоколампада, наблюдавайки го въ неговата стая, го намираше винаги или да се занимава съ изучаване, или на молитва, и очуденъ отъ това, свидетелствуваше, че този еретикъ, въ всѣки случай, „е твърде набоженъ“.

При откриване на заседанието, „Екъ зае една великолепно украсена катедра, а просто облѣчениятъ Йоколампадъ трѣбваше да заеме мѣсто срещу него на единъ грубо изработенъ столъ“. (D’Aubigne b. 11, ch. 13.) Докторъ Екъ имаше оглушителенъ гласъ и безгранична самоувѣреность. Ревностьта му бѣ разпалена отъ надеждата за злато и слава ; защото защитникътъ на вѣрата щѣше да бѫде възнаграденъ щедро. Когато му липсваха по-добри доказателства, той прибѣгваше до обиди, а дори и до клетви.

Йоколампадъ, по естество смиренъ и свѣнливъ, дълго се колеба, дали да участвува въ диспута, докато най-сетне се реши на това и почна съ този тържественъ протестъ : „Азъ не признавамъ друго правило за вѣрата, освенъ словото Божие“. Макаръ да бѣше благъ и вежливъ, той се показа много способенъ и смѣлъ. Докато привърѫеницитѣ на папата, по обичая си, се отнасяха къмъ авторитета на черковнитѣ обичаи, реформаторътъ се придърѫаше вѣрно въ Свещенитѣ Писания. „Обичаятъ — казваше той — нѣма голѣма цена въ нашата Швейцария, освенъ когато е въ съгласие съ конституцията ; а пъкъ въ областьта на вѣрата нашата конституция е Библията“. (D’Aubigne, b. 11, ch. 13.)

Контрастътъ между двамата противници не остана безъ влияние. Спокойното, ясно изложение на убежденията на реформатора, представено толкова кротко и скромно, печелѣше симпатиитѣ на народа, който се отвръщаше отъ тщеславнитѣ и буйни домогвания на Д-ръ Екъ.

Диспутътъ трая осемнадесеть дни. Въ края му папиститѣ настояваха съ голѣма увѣреность за победа. Тъй като повечето отъ делегатитѣ бѣха привърѫеници на Римъ, заседанието реши, че реформаторитѣ сѫ победени, и заяви, че тѣ, заедно съ Цвингли, водительтъ имъ, сѫ отлѫчени отъ черквата. Но плодоветѣ на заседанието показаха, на коя страна бѣ преимуществото. Резултатътъ отъ спора бѣше засиленъ напредъкъ на протестантското влияние. Не следъ дълго време важнитѣ градове Базелъ и Бернъ се обявиха съгласни съ реформацията. [147]

Епизод 10—Напредъкътъ на реформацията въ Германия.

Мистериозното изчезване на Лютера изуми цѣла Германия. Отвсякъде се интересуваха за него. Всевъзможни слухове се разпространяваха и мнозина мисслѣxa, че той е убитъ. Голѣма скръбь владѣеше не само между добритѣ му приятели, но и между хиляди други, които не бѣха взели открито становище спрямо реформацията. Най-търѫествени заклинания се чуваха за отмъщение поради смъртьта му.

Римскитѣ водители съ ужасъ виждаха, до каква висота бѣ нарастнала умразата срещу тѣхъ. Макаръ отначало да тържествуваха за предполагаемата смърть на Лютера, тѣ скоро пожелаха да се скриятъ отъ народната мъсть. Враговѣте не бѣха тъй много обезпокоявани и отъ най-смѣлитѣ Лютерови книги, когато той бѣше между тѣхъ, както сега, при неговото изчезване. Онѣзи, които въ яростьта си бѣха поискали кръвьта на смѣлия реформаторъ, сега бѣха обхванати отъ страхъ, задето той е вече жертва. „Единственото срѣдство, което ни остава, за да се спасимъ, казваше единъ. това е да запалимъ факли и да търсимъ Лютера по цѣлия свѣтъ, за да го върнемъ на народа, който копнѣе за него“. (D’Aubigne, b. 9, ch. 1.) Императорскиятъ едиктъ изглеждаше безсиленъ. Папскитѣ представители негодуваха, когато виждаха, че народътъ обръщаше много по-малко внимание на този едиктъ, отколкото на участьта на Лютера.

Новината, че Лютеръ, макаръ и затворникъ, бѣше на сигурность, успокои народнитѣ страхове, а сѫщевременно възпламени още по-голѣмъ ентусиазъмъ въ негова полза. Писанията му се четѣха съ по-голѣмо усърдие, отколкото когато и да е по-рано. Голѣми множества се присъединиха къмъ дѣлото на героичния мѫжъ, който бѣше подърѫалъ правата на словото Божие при толкова трагични обстоятелства. Реформацията печѣлеше отъ день въ день нови сили. Семето, което Лютеръ бѣ хвърлилъ, никнѣше навсѣкѫде. Неговото отсѫтствие бѣ направило това, което присѫтствието [148] му не би могло да извърши. Неговитѣ съработници чувству ваха една по-голѣма отговорность сега, когато тѣхниятъ води тель имъ бѣше отнетъ. Обхванати отъ вѣpa и новъ жаръ, тѣ положиха всички усилия, щото дѣлото, така благородно започнато, да не бѫде спъвано.

Обаче и сатана не стоеше въ бездействие. Сега той опита онова, което е правилъ при всѣко реформаторско дѣлo — да измами и погуби народа, като на мѣстото на истинското дѣло постави едно фалшиво негово подобие. Сѫщо както въ първия вѣкъ въ черквата имаше фалшиви християни, и въ шестнадесетия вѣкъ той издигна лъжливи пророци.

Нѣкои мѫже, дълбоко обхванати отъ въздействието въ религиозния свѣтъ, си въобразяваха, че сѫ получили особени откровения отъ Небето, че сѫ избрани отъ Бога да доизкаратъ до край дѣлото на реформацията, започната чрезъ Лютера. Въ действителность тѣ рушаха това, което реформаторътъ бѣше съградилъ. Tѣ отхвърляха великия принципъ, който бѣ основата на реформацията, словото Божие, единственото правило за вѣpa и животъ, и на мѣстото на този непогрѣшимъ водитель поставиха промѣнливото, несигурно становище на собственитѣ си чувства и впечатления. Чрезъ това се отстраняваше голѣмиятъ пробенъ камъкъ на заблуждение и измама, и по този начинъ се отваряше пѫтя на сатана, за да управлява духоветѣ, както му е угодно.

Единъ отъ тѣзи пророци претендираше, че получавалъ наставленията си отъ ангелъ Гавраилъ. Единъ студентъ, който се присъедини къмъ него, напусна своитѣ занятия, заявявайки, че самиятъ Богъ го е надарилъ съ мѫдрость да тълкува словото Му. И други, които по природа бѣxa наклонни къмъ фанатизъмъ, се присъединиха къмъ тѣxъ. Действието на тѣзи ентусиазирани хора причини не малко възбуждение. Проповѣдьта на Лютера бѣ направила навсѣкѫде да се чувствува нуждата отъ реформа, и ето, сега нѣколко почтени души бѣxa съблазнени отъ твърденията на новитѣ пророци.

Водителитѣ на това движение се отправиха за Витенбергъ, за да представятъ своето учение на Меланхтона и неговитѣ колеги. „Ние сме изпратени отъ Бога да учимъ народа“, казваха тѣ. „Ние имаме съ Спасителя интимни разговори ; ние знаемъ нѣщата, които ще дойдатъ; съ една дума, ние сме апостоли и пророци, и затова се отнасяме къмъ Д-ръ Лютера“. (D’Aubigne, b. 9, ch. 7.)

Реформаторитѣ бѣxa очудени и забъркани. Въ всичко това имаше нѣщo, което тѣ никога не бѣxa срѣщали, и не знаеха, какво да предприематъ. „Има, казваше Меланхтонъ, необикновени духове въ тѣзи хора ; но какви духове ? . . . Отъ една страна, нека се пазимъ, да не оскърбимъ Светия [149] Духъ, но отъ друга, да не бѫдемъ пъкъ отклонени отъ са-танинския духъ“. (D’Aubigne, b. 9, ch. 7.)

Плодоветѣ на новото учение много скоро се откриха. Започваха да небрежатъ Свещенитѣ Писания, а даже и напълно да ги отхвърлятъ. Въ училищата се яви смущение. Студентитѣ, презирайки всѣкакъвъ редъ, изоставяха своитѣ занятия и напускаха университета. Хората, които се мислѣxa за призвани да оживятъ и рѫководятъ дѣлото на реформацията, въ сѫщность я доведоха до прага на разорението. Римокатолицитѣ-паписти отново си възвърнаха предишната смѣлость и викаха тържествующи : „Още едно усилие, и всичко ще бѫде спечелено!“ (D’Aubigne, b. 9, ch. 7.)

Отъ своето скривалище въ Вартбургъ Лютеръ, научавайки това, което ставаше, каза съ безпокойство: „Винаги очаквахъ това, че сатана ще ни изпрати тази язва“. Той разбра истинския характеръ на тѣзи самозвани пророци и видѣ опасностьта, която застрашаваше дѣлото на истината. Опозицията на папа и императоръ не му бѣха причинили толкова грижи. Отъ сѫщинскитѣ редове на реформацията излизаха тѣзи лоши неприятели. Истини, които бѣxa донесли радость и утешение, бѣxa сега употрѣбени за създаване на препирни и за да предизвикатъ смутъ въ църквата.

Въ дѣлото на реформацията Лютеръ бѣ тласнатъ отъ Божия Духъ по-далечъ, отколкото самъ той бѣ предвидълъ. Той не бѣ мислилъ да заема такава позиция, на каквато бѣшe дошелъ, нито пъкъ да въвежда толкова крайни реформи. Той бѣше само инструментъ въ рѫката на всемогѫщия Богъ, и често трепереше за резултатитѣ на своето дѣло. „Ако знаехъ, казваше той, че моето учение вреди даже на единъ единственъ човѣкъ, колкото и незначителенъ да е той (това, което не може да бѫде, понеже то е сѫщинското евангелие), бихъ билъ съгласенъ по-скоро да умра десеть пѫти, отколкото да не се откажа отъ него“. (D’ Aubigne, b. 9, ch. 7.)

А сега самиятъ Витенбергъ, самиятъ центъръ на ре-формацията, падаше бързо подъ властьта на фанатизма и безредието. Това ужасно състояние бѣ причинено не чрезъ Лютеровитѣ учения, обаче враговетѣ му изъ цѣла Германия хвърлиха вината върху него. Въ своето огорчение той се питаше понякога: „Може ли такъвъ да бѫде краятъ на великото реформационно дѣло?“ И пакъ, следъ като се молѣшe усърдно на Бога, миръ обладаваше сърдцето му: „Дѣлото е Твое, а не мое, казваше той на Бога, и Ти нѣма да позволишъ фанатизъмъ и суевѣрие да го погубятъ“. Мисъльта, да остане отдалеченъ отъ борбата въ такава криза, му стана непоносима. Той се реши да се върне въ Витенбергъ.

Това бѣ опасно пѫтуване. Той бѣ подъ проклятието [150] на империята ; неприятелитѣ му имаха право да го убиятъ, неговитѣ приятели не трѣбваше нито да го придружаватъ, нито да го покровителствуватъ. Императорското управление вземаше най-строги мѣрки срещу неговитѣ привърѫеници. Но той видѣ, че дѣлото на евангелието бѣше въ опасность, и въ името на Бога тръгна на пѫть, за да отиде и да защищава истината.

Въ едно писмо до курфюрста, следъ като съобщаваше за намѣрението си да напусне Вартбургъ, Лютеръ бѣ при бавилъ : „Трѣбва Ваше Височество да знае, че азъ се връщамъ въ Витенбергъ подъ едно покровителство, по-мощно отъ това на единъ курфюрстъ. Азъ не мисля никакъ да се възползвамъ отъ Вашата закрила ; по-скоро азъ самъ бихъ покровителствувалъ Васъ. Ако знаехъ, че Ваше Височество желае или може да ме запази, азъ не бихъ дошелъ въ Витенбергъ. Нѣма сабя, която може да помогне на това дѣло. Богъ самъ трѣбва да извърши всичко, безъ помощь или човѣшко съдействие. Онзи, който има най-голема вѣра, той е най-способенъ да покровителствува“. (D’ Aubigne b. 9, ch. 8.)

Въ едно второ писмо, написано по пѫтя, Лютеръ заявява : „Азъ съмъ готовъ да понеса неодобрението на Ваше Височество и гнѣва на цѣлия свѣтъ. Жителитѣ на Витенбергъ не сѫ ли мои овци? Нали Богъ ми ги повѣри? И не трѣбва ли азъ, ако е потрѣбно, да се изложа на смърть за тѣхъ? Освенъ това азъ се боя, да не би да избухне въ Германия голѣма революция, чрезъ която Богъ да накаже нашия народъ“.

Той започна дѣлото си съ голѣма внимателность и смирение, но твърдо и решително. „Съ словото Божие“, казваше той, „ние трѣбва да победимъ, чрезъ него да повалимъ и разрушимъ онова, което е било издигнато съ насилие. Азъ не желая да употрѣбя сила срещу суѣвернитѣ и безверните. . . Никой не трѣбва да бѫде принуждаванъ насилствено. Свободата е есенцията на вѣрата“. (D’ Aubigne, b. 9, ch. 8.) Скоро изъ Витенбергъ се разчу, че Лютеръ се е върналъ и че ще проповѣдва. Народътъ се тълпѣше отъ всички направления и черквата бѣ препълнена. Той се качи на амвона и поучаваше, предупреждаваше, изобличаваше съ голѣма мѫдрость и благость. Говорейки за тѣзи, които се бѣха отдали на насилнически действия, за да отмѣнятъ литургията, той каза:

„Литургията е лошо нѣщо; Богъ е противъ нея; тя трѣбва да бѫде отмѣнена ; и азъ бихъ желалъ по цѣлия свѣтъ тя да бѫде замѣстена отъ евангелската тайна вечеря. Но нека никой не бѫде изтръгнатъ отъ нея насилствено. Ние трѣбва да оставимъ тази работа въ Божии рѫце. Неговото слово е, което трѣбва да действува, а не ние. — И защо? — ще кажете вие. — Защото азъ не държа човѣш- [151] китѣ сърдца въ моя рѫка, както грънчарьтъ държи глината въ своята. Ние имаме право да говоримъ; но ние нѣмаме право да действуваме. Нека проповѣдваме: останалото принадлежи на Бога. Ако азъ употрѣбя насилие, какво ще добия? — Лицѣмерие, формалности, подражание, човѣшки наредби ... Но тогазъ нѣма да има нито сърдечна искреность, нито вѣра, нито любовь. А ако въ едно дѣло липсватъ тѣзи три нѣща, тогава въ него липсва всичко, и азъ не давамъ две пари за такъвъ резултатъ . . . Чрезъ словото Си Богъ извършва много повече, отколкото вие, азъ и цѣлиятъ свѣтъ съ общи усилия. Богъ завладява сърдцето, а прев-зето ли е еднажъ сърдцето, всичко е спечелено . . .

„Азъ искамъ да проповѣдвамъ, искамъ да говоря, да пиша ; но не искамъ да принуждавамъ никого, защото вѣрата е доброволно нѣщо. Гледайте моя примѣръ ! Азъ се противопоставихъ на папата, индулгенциитѣ и папиститѣ, но безъ насилие, безъ шумъ. Азъ издигнахъ словото Божие. проповѣдвахъ, писахъ ; но не извършихъ друго. И ето, докато азъ спѣхъ,... това слово, което бѣхъ проповѣдвалъ, събори папизма, и то така, както никой принцъ или императоръ не би му навредилъ. Азъ не направихъ нищо : словото извърши всичко. Ако бихъ поискалъ да употрѣбя насилие, може би цѣла Германия щѣше да бѫде потопена въ кръвь, но какъвъ щѣше да бѫде тогава резултатътъ ? — Гибель и отчаяние за душа и за тѣло. Прочее, азъ стояхъ миренъ и оставихъ словото Божие само да обикаля свѣта“. (D’Aubigne, b. 9, ch. 8.)

День следъ день, въ продължение на цѣла седмица, Лютеръ проповѣдва на ревностнитѣ тълпи. Словото Божие унищожи обаянието отъ фанатизма. Силата на евангелието отново повърна заблудилия се народъ въ пѫтя на истината.

Лютеръ не желаеше да влиза въ борба съ фанатицитѣ, автори на всичкото зло. Той ги знаеше, че сѫ хора съ слабо разсѫждение, съ недисциплинирани страсти. Като се наричаха, че сѫ осветени свише, тѣ не можеха да понесатъ и най-малкото противоречие или даже най-любезното изобличение или съветъ. Присвоявайки си върховенъ авторитетъ, тѣ изискваха, тѣхнитѣ претенции да бѫдатъ приемани безъ изпить. Но тъй като тѣ изискваха отъ Лютера среща, той се съгласи, и успѣ да открие тѣхнитѣ сѫщински претенции, вследствие на което измамницитѣ веднаха напуснаха Витенбергъ.

Фанатизмътъ бѣ спрѣнъ за известно време; но нѣколко години по-късно той избухна съ по-голѣмо буйство и съ по-ужасни резултати. Лютеръ, говорейки за водителите на това движение, се изразява така : „За тѣхъ Свещените Писания сѫ само мъртва буква, и всичкитѣ викатъ: Духътъ ! Духътъ ! Но бѫдете увѣрени, азъ нѣма да ги по- [152] следвамъ тамъ, кѫдето тѣхниятъ духъ ги води ! Дано Богъ, въ Своето милосърдие, ме предпази отъ такава църква, кѫдето всичкитѣ сѫ само светии. Азъ искамъ да остана тамъ, кѫдето има смирени, слаби, болни, които познаватъ и чувствуватъ своя грѣхъ, които въздишатъ и молятъ непрестанно Бога, да имъ даде утешение и помощь“. (D’Aubigne, b. 10, ch. 10.)

Томасъ Мюнцеръ, най-активниятъ фанатикъ, бѣ човѣкъ съ забележителни способности. Мждро употрѣбени, тия последнитѣ биха го приспособили да върши добро; но той не бѣ научилъ основнитѣ принципи на религията. „Той бѣ завладѣнъ отъ копнежъ да реформира свѣта, а забравяше, като всички ентусиазисти, че реформирането трѣбва да почне отъ самия него“. (D’Aubigne, b. 10, ch. 10.) Той бѣше амбициозенъ да спечели авторитетъ и влияние, и въ този си стремежъ не искаше да отстѫпи никому, па било то и на Лютера. Той заявяваше, че реформаторитѣ, издигайки авторитета на словото Божие надъ този на папата, промѣняваха само формата на папството. Той претендираше, че билъ натоваренъ отъ Бога да въведе истинска реформа. „Този, който притежава този духъ, — казваше той, — има истинска вѣpa, макаръ никога презъ живота си да не е видѣлъ Писанието.“ (D’Aubigne, b. 10, ch. 10.)

Тѣзи учители-фанатици се отдаваха на своитѣ впечатления, считайки всички свои мисли като гласъ Божий. Така тѣ отидоха до голѣми крайности. Нѣкои даже изгаряха Библиитѣ си, казвайки : „Буквата убива, а духътъ оживотворява“. Ученията на Мюнцера удовлетворяваха ония, които искаха чудеса, като въ сѫщото време ласкаеха и гордостьта имъ, поставяйки действително човѣшки идеи и мнения надъ Божието слово. Хиляди лица приемаха неговитѣ учения. Скоро той осѫди всѣки редъ въ публичното богослужение и заяви, че да се покорява човѣкъ на принципи, би било сѫщото, да се опитва да служи на Бога и на Ваала.

Умоветѣ на хората, като бѣxa почнали вече да се от-търсватъ отъ папското иго, започнаха да не търпятъ и контрола отъ гражданската власть. Революционнитѣ учения на Мюнцера, които се представяха като идващи отъ Бога, ги доведоха до пренебрегване на всѣки видъ контролъ и отпущане юздитѣ на предразсѫдъци и страсти. Въ резултатъ последваха ужасни сцени на метежи и насилия : германскитѣ полета се потопиха въ кръвь.

Душевната агония, която Лютеръ бѣ прекаралъ нѣкога въ Ерфуртъ, сега го обхвана съ двойна мощь, поради тежкитѣ резултати отъ фанатизма, които се приписваха на реформацията. Князетѣ отъ римска страна заявяваха — и много хора бѣxa няклонни да имъ вѣрватъ, — че тази революция бѣ като плодъ отъ ученията на Лютера. Макаръ това обви- [153] нение да не бѣшe основателно, все пакъ то причини голѣми страдания на реформатора. Дѣлото на истината да се счита за най-доленъ фанатизъмъ — о, това изглеждаше повече, отколкото той би могълъ да понесе. Отъ друга страна и водителитѣ на новото движение мразѣха Лютера, понеже той, освенъ дето се бѣ противопоставилъ на учението имъ и бѣ отрекълъ претенциитѣ имъ за божествено внушение, но ги бѣ обявилъ и за бунтовници противъ гражданския авторитетъ. За отплата тѣ го обявиха като подълъ подстрекатель. Изглеждаше, че реформаторътъ си бѣ навлѣкълъ умразата както на князетѣ, тъй и на народа.

Папиститѣ съ радость очакваха скорошното проваляне на реформацията и приписваха на Лютера дори такива грѣшки, които той най-усърдно се стараеше да поправи. Фанатичната партия, претендирайки, че била несправедливо третирана, ycпѣ да спечели симпатиитѣ на голѣмо число хора ; и, както често пѫти става съ тѣзи, които взематъ погрѣшната страна, започнаха да ги считатъ като мѫченици. Така тѣзи, които бѣxa застанали енергично противъ реформацията, се съжаляваха и възхваляваха като жертви на жестокость и подтисничество. Това бѣ сатанинско дѣло, поощрявано отъ сѫщия духъ на бунтовничество, който бѣ откритъ най-първо на небето.

Сатана винаги се опитва да измами човѣцитѣ и да ги доведе до тамъ, че да наричатъ гpѣxa правда, а правдата грѣхъ. Колко успѣшно е било неговото дѣло ! Колко често върху вѣрни Божии раби сѫ били хвърляни упрѣци и укори, понеже тѣ безстрашно сѫ се застѫпвали за защита на истината ! Агентитѣ на сатана отиватъ възхвалявани, ласкани и дори гледани като мѫченици, когато онѣзи, които би требвало да бѫдатъ почитани и подкрепяни поради вѣрностьта си къмъ Бога, сѫ оставяни сами, подъ подозрение и недовѣрие.

Фалшивата свѣтость и мнимото освещение продължаватъ и досега своето дѣло на измама. Подъ различни форми тѣ откриватъ сѫщия духъ, както въ Лютерови дни. Tѣ отклоняватъ вниманието на чoвѣкa отъ Свещенитѣ Писания и го тласкатъ да следва по-скро собственитѣ си чувства и впечатления, отколкото да се покорява на Божия законъ. Това е едно отъ най-успѣшнитѣ сатанински срѣдства, съ което той позори пѫтя на истината.

Безстрашно защищаваше Лютеръ евангелието срещу всички атаки, идващи отвсѣкѫде. Въ всички тия борби Божието слово се показа като мощно орѫжие. Съ това орѫжие той воюваше противъ насилието на папата и схоластичната философия, пакъ благодарение на него той остана твърдъ като скала срещу фанатизма, който се опитваше да се свърѫе съ реформацията. [154]

Всѣки отъ тѣзи противящи се елементи по свой особенъ начинъ отхвърляше Свещеното Писание настрана, а издигаше човѣшката мѫдрость за източникъ на религиозна истина и знание. Рационализмътъ се прекланя предъ разума и отъ него прави основа на религията. Римокатолицизмътъ признава за господарь понтифекса, който притежава вдъхновение, получено направо отъ апостолитѣ, и така дава широка възможность за укриване на всѣка разточителность и поквара подъ булото на свѣтость, добита по наследство отъ апостолитѣ. Вдъхновението, което се препорѫчваше отъ Мюнцера и неговитѣ съработници, произхожда отъ каприза на въображението, и неговото влияние бѣше гибелно за ВС-БКИ авторитетъ, билъ той човѣшки или божественъ. Истинското християнство, напротивъ, вижда въ словото Божие голѣма съкровищница на вдъхновителната истина и пробенъ камъкъ за всѣко вдъхновение.

Следъ завръщането си отъ Вартбургъ Лютеръ завърши своя преводъ на Новия заветъ. Този преводъ , бѣ приетъ съ голѣма радость отъ всички, които обичаха истината ; но той бѣ презрително отхвърленъ отъ онѣзи,които предпочитаха човѣшки традиции и заповѣди.

Свещеницитѣ бѣха разтревожени при мисъльта, че обикновениятъ народъ ще може отсега нататъкъ да разисква съ тѣхъ за постановленията на Божието слово, и че по този начинъ щѣше да се открие собственото имъ невежество. Орѫжията на тѣхния плътски разумъ бѣха безпомощни противъ меча на духа. Римъ употрѣби всичкия си авторитетъ, за да спре разпространението на Писанията. Но укази, анатеми и мѫки се оказаха безрезултатни. Колкото повече Римъ осѫждаше и забраняваше Библията, толкова по-голѣмъ бѣше копнежътъ на народа да узнае, какво учи тя. Всички, които можеха да четатъ, станаха усърдни изследвачи на Божието слово. Тѣ го носѣха съ себе си, четѣха го, препрочитаха го и не го оставяха, докато не заучваха голѣми части отъ него наизустъ. Виждайки, съ каква любовь бѣ приетъ Новиятъ заветъ, Лютеръ веднага започна превеждането на Стария заветъ и го издаваше на части веднага, щомъ като привършваше нѣкоя такава.

Лютеровитѣ трудове се посрещнаха като добре дошли и въ градове, и въ села. „Онова, което Лютеръ и приятелитѣ му писаха, други го разпространяваха. Калугери, убедени въ незаконностьта на монашескитѣ задължения, желаейки да замѣнятъ дългия и безполезенъ животъ съ деятеленъ такъвъ, обаче твърде невежи, за да проповѣдватъ сами Божието слово, пѫтуваха изъ провинциитѣ,, посещаваха селата и колибитѣ, и продаваха книгитѣ отъ Лютера и неговитѣ приятели. Германия бързо бѣ наводнена отъ такива храбри пѫтующи книжари“. (D’Aubignе, b. 9, ch. 11.) [155]

Тѣзи трудове бѣха изучавани съ дълбокъ интересъ отъ богати и отъ бедни, отъ учени и отъ прости. Нощемъ селскитѣ учители ги четѣxa гласно на малкитѣ групи, събрани около огъня. При всѣко старание души се убеждаваха въ истината, и приемайки Божието слово съ радость, разнасяха отъ своя страна радостнитѣ истини на други.

Така се изпълниха вдъхновенитѣ думи : „Откровението на Твоитѣ слова просвѣщава, вразумява проститѣ“. (Псаломъ 118: 130.) Изучаването на Свещенитѣ Писания произвеждаше мощна промѣна въ умовете и сърдцата на народа. Папското господство бѣше наложило надъ своитѣ подчинени желѣзенъ яремъ, който ги държеше въ невежество и унижение. Следваше се, наистина, едно суевѣрно спазване на формалности, но вънъ отъ него сърдцето и разумътъ оставаха празни. Проповѣдитѣ на Лютера, като излагаха яснитѣ истини на Божието слово, пъкъ и самото слово, което сега бѣ дадено въ рѫцетѣ на обикновения народъ, пробуждаха заспалитѣ сили, и като очистваха и облагородяваха духовната природа, придаваха нова жизнена сила на разума.

Можеше да се видятъ личности отъ разни положения, съ Библии въ рѫце да защищаватъ ученията на реформацията. Папиститѣ, които бѣха изоставили изучаването на Писанията на свещеници и калугери, сега караха тѣзи последнитѣ да излѣзатъ напредъ и да оборятъ новитѣ учения. Но бидейки невежи, както въ Библията, така и въ Божията сила, свещеницитѣ и калугеритѣ бѣха победени отъ онѣзи, които се считаха отъ тѣхъ за прости еретици. „За нещастие, казва единъ католически писатель, Лютеръ е убедилъ последователитѣ си да не вѣрватъ на нищо друго, освенъ на Свещенитѣ Писания“. (D’Aubigne, b. 9, ch. 11.) Тълпи народъ се стичаше, за да чуе, какъ мѫже съ малко образование защищаваха истината, и дори спорѣха по нея съ учени и красноречиви богослови. Позорното невежество на тѣзи велики мѫже се откри, когато аргументитѣ имъ бѣха оборени съ проститѣ учения на Божието слово. Работници, войници, жени, а даже и деца бѣха по-добре запознати съ библейскитѣ учения, отколкото свещеницитѣ и ученитѣ доктори.

Разликата между евангелскитѣ ученици и крепителитѣ на папскитѣ суевѣрия стана ясна както на ученитѣ, така и на обикновения народъ. „Старитѣ борци на иерархията бѣха пренебрегнали изучаването на езици и наука, но на тѣхъ се противопостави една отдадена на изледване Свещенитѣ Писания и запознала се съ шедьовритѣ на древностьта, развита младежь. Тя притежаваше деятеленъ умъ, възвишена душа и неустрашимо сърдце. Тази младежь скоро получи такова познание, че за дълго време никой не можеше да се сравнява съ нея. . . Така, когато тѣзи млади защитници [156] на реформацията срѣщаха въ нѣкое събрание докторитѣ отъ Римъ, тѣ ги атакуваха съ такава леснина и увѣкреносгь, че невежитѣ мъже се запъваха, засрамваха, и въ заслужено презрение падаха предъ очитѣ на всички“. (D’ Aubigne, b. 9, ch. 11.)

Когато римското духовенство видѣ, че слушателитѣ имъ намалѣха, свещеницитѣ потърсиха помощь отъ управляющитѣ, и чрезъ всѣко възможно срѣдство се опитваха да си възвърнатъ обратно последователитѣ. Обаче народътъ бѣ намѣрилъ въ новитѣ учения удовлетворение на своитѣ духовни нужди ; затова тѣ се отвръщаха отъ тѣзи, които тъй дълго време ги бѣха хранили съ суевѣрни обряди и човѣшки традиции.

Когато избухна гонението срещу разпространителитѣ на истината, тѣзи последнитѣ следваха заповѣдьта на Христа : „Кога ви пѫдятъ отъ единъ градъ, бѣгайте въ другъ“. (Матея 10:23.) Свѣтлината проникна навсѣкѫде, защото бѣгълцитѣ намираха винаги нѣкоя отворена за тѣхъ врата. Докато пребиваваха тамъ, тѣ проповѣдваха Христа понѣкога въ църквата, или пъкъ, ако имъ отричаха тази привилегия, въ частни кѫщи, а сѫщо и подъ открито небе. Навсекъде, където можеха да се събератъ група слушатели, ставаше храмъ. Истината, проповѣдвана съ такава енергия и сигурность, се разпространяваше съ непреодолима сила.

Напразно биваха призовавани свещеници и граждански власти, да унищожатъ ересьта. Напразно прибѣгваха до затвори, мѫки, огънь и мечъ. Хиляди вѣрващи запечатваха своята вѣра съ кръвьта си: дѣлото вървеше напредъ. Гонението послужи само за разширение на истината, а фанатизмътъ, който сатана се опита да вплете въ нея, направи само по-ясна разликата между дѣлото на сатана и дѣлото на Бога. [157]

Епизод 11—Протестътъ на принцоветѣ.

Едно отъ най-благороднитѣ свидетелства, които бѣха дадени нѣкога за реформацията, бѣ протестътъ на християнскитѣ германски князе къмъ Народното събрание въ Шпайеръ, въ 1529 год. Куражътъ, вѣрата и твърдостьта на тѣзи Божии мѫже осигуриха свободата на съвѣстьта за следващитѣ вѣкове. Този прочутъ протестъ, чиито принципи съдърѫаха „есенцията на протестантизма“, даде своето име на обожателитѣ на реформацията въ цѣлия свѣтъ.

Въпрѣки едикта отъ Вормсъ, обявяващъ Лютера вънъ отъ закона и забраняващъ неговитѣ учения, религиозната търпимость постепенно преодолѣ въ империята. Божието провидение бѣ обуздало силитѣ, които се противопоставяха на истината. Карлъ V бѣше решилъ да задуши реформацията, но колкото пѫти простираше рѫката си за това, толкова пѫти обстоятелствата го принуждаваха да я отдръпне. Много пѫти вече се явяваше опасность за унижожение на всички ония, които се осмѣляваха да противоречатъ на Римъ; но въ критическиятъ моментъ се явяваха различни други обстоятелства: или турски орди нападаха източната граница, или французкиятъ краль, а даже и самиятъ папа, ревнивъ поради нарастващото величие на императора, му отваряше война; и така борбитѣ и международнитѣ усложнения дадоха време на реформацията да се затвърди и разшири.

Най-после папскитѣ крале подбудиха своитѣ феодали за обща съпротива срещу реформацията. Съборътъ въ Шпайеръ презъ 1526 год бѣше далъ на всѣка държава пълна свобода въ религиознитѣ нѣща до свикването на единъ общъ съборъ. Щомъ като опасноститѣ, които бѣха осигурили това разрешение, преминаха, императорътъ свика презъ 1529 год. Втори съборъ въ Шпайеръ, съ цель да изкорени ересьта. Принцоветѣ трѣбваше да бѫдатъ повлияни, ако е възможно, чрезъ приятелски срѣдства, за да се противопоставятъ на реформацията; но ако този планъ не успѣеше, Карлъ V бѣше готовъ да прибѣгне до мечъ.

Голѣма бѣше радостьта въ римския лагеръ. Неговитѣ представители, които дойдоха въ Шпайеръ въ голѣмо число, [158] изявиха открито своята умраза срещу реформитѣ и тѣхнитѣ защитници. Меланхтонъ писа: „Ние сме презрение и изметъ за свѣта; но Христосъ гледа на Своя беденъ народъ и ще го спаси“. (D’Aubigne, b. 13, ch. 5.) Отиде се до тамъ, щото забраниха на евангелскитѣ князе, които присѫтствуваха въ събранието, да говорятъ за евангелието въ частнитѣ си домове. Обаче народътъ отъ Шпайеръ жадуваше за словото Божие, и въпрѣки забраната, хиляди слушатели идваха на службитѣ, държани въ църквата на саксонския курфюрстъ.

Това ускори кризата. Едно императорско съобщение извести на събора, че решението, което осигуряваше рели-гиозната свобода, е било причина за голѣми безредици, затова императорътъ изисква то да се анулира. Този своеволенъ актъ възбуди възмущение и протестъ въ евангелския лагеръ. Единъ отъ тѣхъ каза: „Христосъ отнова падна въ рѫцетѣ на Каяфа и Пилата“. Езикътъ на папиститѣ удвои силата си. „Турцитѣ сѫ по-добри отъ лютеранитѣ, казваше Фаберъ; защото турцитѣ пазятъ поститѣ, а лютеранитѣ ги престѫпватъ. Ако трѣбва да се избира между Свещенитѣ Писания на Бога и старитѣ грѣшки на черквата, ние трѣбва да отхвърлимъ първитѣ“. А Меланхтонъ писа за Фабера, епископъ въ Виена: „Той всѣки день хвърля по една нова стрела срещу евангелиститѣ“. (D’Aubigne b. 13, ch. 5.)

Религиозната търпимость бѣше законно установена, и евангелскитѣ държави бѣха решени да се противоставятъ на посѣгателството върху тѣхнитѣ права. Лютеръ, стоящъ все още подъ проклятието, наложено му отъ Вормския едиктъ, не можеше да се яви въ Шпейеръ; но неговото мѣсто бѣ заето отъ неговитѣ съработници и отъ князетѣ, които Богъ бѣше подбудилъ да защищаватъ Неговото дѣло въ този случай. Благородниятъ Фридрихъ Саксонски, покровитель на Лютера, бѣше умрѣлъ; но херцогъ Йоанъ, неговъ братъ и наследникъ, бѣше радостно приелъ реформацията; и макаръ да бѣше миролюбивъ, той прояви голѣма енергия и голѣмъ куражъ въ всички нѣща, които се отнасяха до интереса на вѣрата.

Свещеницитѣ изискваха, щото държавитѣ, които сѫ приели реформацията, да се подчинятъ на римската подсѫдность. Реформаторитѣ, отъ друга страна, претендираха за свободата, която имъ бѣше дадена. Тѣ не можеха да се съгласятъ, щото държавитѣ, които бѣха толкова радостно пригърнали словото Божие, да бѫдатъ отново поставени подъ римското иго.

Най-после бѣ предложенъ следниятъ компромисъ: Тамъ, кѫдето реформацията не бѣше приета, едиктътъ отъ Вормсъ трѣбваше строго да се приложи ; но тамъ, кѫдето народътъ се е отклонилъ отъ него и кѫдето тѣ не биха могли да му се подчинятъ безъ опасность отъ възстание, [159] поне да не се извършва никаква нова реформа, да не се докосватъ спорни въпроси, да не се противопоставятъ на литургията, да не се позволява римокатолици да приематъ лютеранството. Тази мѣрка бѣ приета отъ събора за голѣмо удоволствие на свещеници и прелати.

Ако този едиктъ се турѣше въ действие, „реформацията не можеше да се разшири нито въ мѣстата, гдето бѣше още непозната, нито да стъпи на здрави основи въ ония, кѫдето вече сѫществуваше“. (D’Aubigne, b. 13, ch. 5.) Свободата на словото щѣше да се ограничи. Никакви разговори за него не щѣха да се позволятъ. Отъ приятелитѣ на реформацията се изискваше да се подчинятъ веднага. Изглеждаше, като че надеждата на свѣта вече изгасваше. „Възстановяването на римската иерархия . . . неминуемо би възобновило старитѣ злоупотрѣби“ и много лесно биха могли да се намѣрятъ претексти за „крайното унищожение на дѣлото, вече тъй силно разклатено“ чрезъ фанатизъмъ и раздори. (D’Aubigne, b. 13, ch. 5.)

Когато евангелската партия се събра на съветъ, нейнитѣ членове се гледаха въ крайна тревога. Тѣ се питаха единъ другъ : „Какво да се прави ?“ Много важни обстоятелства за свѣта бѣха поставени въ опасность. „Трѣбва ли водителитѣ на реформацията да се подчинятъ ? Да приематъ ли едикта? Много лесно би могло да се направи фалшива стѫпка въ този критиченъ моментъ. Колко много добри изгоди, колко приемливи претексти биха могли да се намѣрятъ, за да се подчинятъ ! Осигуряваше се на лютеранскитѣ князе свободата да упражняватъ своята религия. Сѫщото право бѣше признато и на всички ония отъ тѣхнитѣ поданици, които бѣха приели реформата преди едикта. Не би ли било достатъчно това ? Колко много опасности би предотвратило подчинението ! А какви ли опасности, какви ли рискове биха произлѣзли, ако тѣ се противопоставѣха ? Кой знае, какви случаи би донесло бѫдещето ! Нека приемемъ мира ; нека вземемъ маслиненото клонче, което Римъ ни подава, и така да затворимъ ранитѣ на Германия ! — Съ подобни аргументи реформаторитѣ можеха да оправдаятъ приемането на едно становище, което не дълго следъ това щѣше да донесе сигурното проваляне на протестантското деѣло.

За щастие, тѣ видѣха принципа, който бѣше въ основата на предложеното съглашение. Какъвъ бѣше този принципъ ? — Той бѣше правото на Римъ, да насилва съвѣстьга и да забранява свободното изследване на истината. Но нима свободата на съвѣстьта не бѣше осигурена за тѣхъ и за тѣхнитѣ поданици ? — Да, но като специално благоволение, а не като право. Вънъ отъ тѣзи, които бѣха включени въ тоза изключение, всички други оставаха подъ игото на [160] властьта ; съвѣстьта бѣше вънъ отъ общото правило ; Римъ оставаше непогрѣшимиятъ сѫдия за вѣрата. Да се приеме предложеното примирие, значеше да се признае, че свободата на съвѣстьта се позволяваше само въ реформирана Саксония, и че за цѣлото останало християнство свободното изпитване и изповѣдване на реформираната вѣра бѣше престѫпление, наказваемо съ затворъ и клади. Можеха ли тѣ да поставятъ географически граници за религиозната свобода ? Да се съобщи, че реформацията е спечелила последния си покаянъ, че е завладѣла последната стѫпка земя ? И трѣбваше ли тамъ, кѫдето сега Римъ владѣе, владичеството му да остане вѣчно ? Можеха ли реформаторитѣ да се считатъ невинни за кръвьта на хиляди други, които при прилагането на тази наредба ще трѣбва да жертвуватъ живота си въ папскитѣ страни ? Това би било равносилно, да се отрекатъ въ този върховенъ часъ отъ дѣлото на евангелието и отъ свободитѣ на християнството“. (Wylie, b. 9, ch. 15.) По-скоро „тѣ биха пожертвували всичко, дори княжествата си, коронитѣ си, и живота си“. (D’Aubigne, b. 13, ch. 5.)

„Нека отхвърлимъ това решение“, казаха принцоветѣ. „Въ работитѣ на съвѣстьта болшинството нѣма сила“. Депутатитѣ обявиха : „Благодарение на решението отъ 1526 година ние се радваме на мира, който сега цари въ империята ; неговото отмѣнение ще изпълни Германия съ трудности и раздори. Народното събрание нѣма друго пълномощие, освенъ да запази религиозната свобода до свикването на новъ съборъ“. (D’Aubigne, b. 13, ch. 5.) Покровителството свободата на съвѣстьта е длъжность на държавата, и то е границата на нейния авторитетъ въ религиознитѣ нѣща. Всѣко свѣтско управление, което се опитва да регулира или налага религиозни обичаи съ сила, ще жертвува оня принципъ, за който тъй благородно се борѣxa евангелскитѣ християни.

Папиститѣ решиха да заглушатъ това, което тѣ наричаха „дръзко вироглавство“. Tѣ се опитаха да причинятъ разцепление между подръжницитѣ на реформацията и да заплашатъ всички, които не сѫ се обявили открито въ нейна полза. Най-после представителитѣ на свободнитѣ градове бѣxa поканени въ Народното събрание, и отъ тѣхъ бѣ поискано да заявятъ, дали ще се съгласятъ съ условията на предложението. Tѣ помолиха за срокъ, но напразно. Когато бѣxa доведени до този изпитъ, почти половината отъ тѣхъ се обявиха къмъ страната на реформаторитѣ. Tѣзи, които по такъвъ начинъ отказваха да жертвуватъ свободата на съвѣстьта си и правото за лично мнение, добре знаеха, че така се излагаха на бѫдеща критика, осѫждане и гонение. Единъ отъ делегатитѣ каза : „Ние трѣбва или да се отре- [161] чемъ отъ словото Божие, или да бѫдемъ изгорени“. (D’Aubigne, b. 13, ch. 5.)

Краль Фердинандъ, който бѣ представитель на императора въ Народното събрание, прецени, че декретътъ неминуемо щѣшe да причини сериозни разцепления и раздори, въ случай че принцоветѣ не можеха да бѫдатъ накарани да го приематъ и подкрепятъ. Затова той опита да постигне това чрезъ увещания, знаейки добре, че ако употрѣби върху тѣхъ насилие, съ това само би ги направилъ по-решителни. Той „помоли князетѣ да приематъ декрета, увѣрявайки ги, че затова императорътъ ще имъ бѫде много благодаренъ“. Но тѣзи храбри мѫже познаваха една по-висша власть, тази надъ царетѣ на земята, и затова отговориха спокойно: „Ние ще се подчинимъ на императова въ всичко, което би допринесло за подърѫането на мира и за прослава на Бога“. (D’ Aubigne, b. 13, ch. 5.)

Императорската партия знаеше, че християнскитѣ князе бѣxa решени да се придърѫатъ о Свещенитѣ Писания, като по-върховни отъ човѣшкитѣ учения и закони; а знаеше се още, че кѫдето този принципъ се приеме, папството неминуемо ще бѫде унищожено. Но, гледайки само на нѣщата, които се виждатъ, както хиляди преди тѣхъ го бѣха правили, и те си казваха, че дѣлото на императора и на папата бѣше сило, докато онова на реформаторитѣ — слабо. Ако тѣзи последнитѣ биха разчитали на човѣшка подкрепа, тѣ биха били наистина тъй слаби, както папиститѣ ги считаха. Обаче, макаръ малобройни и несъгласни съ Римъ, тѣ все пакъ имаха сила. Тѣ се отнесоха „отъ декрета на Народното събрание къмъ Божието слово, и отъ императора Карлъ къмъ Исуса Христа, Царя на царетѣ и Господаря на госпо-даритѣ“. (D’Aubigne, b. 13, ch. 6.)

Фердинандъ, като отказа да зачете убежденията на съвѣстьта имъ, стана причина, князетѣ да решатъ, безъ да държатъ смѣтка за отсѫтствието му, да представятъ незабавно своя протестъ предъ Народното събрание. Тѣ редактираха, прочее, и представиха предъ Народното събрание следната тържествена декларация:

„Ние протестираме чрезъ настоящата предъ Бога, нашия едьичъкъ Създатель, Пазитель, Изкупитель и Спаситель, Който единъ день ще бѫде нашъ Сѫдия, и заявяваме предъ всички хора и всички създания, че ние нито одобряваме, нито подърѫаме въ нѣщо, било за себе си, било за нашия народъ, предложения декретъ по отношение на ония нѣща, които сѫ противни на Бога и на Неговото свѣто слово, на нашата жива съвѣсть, и на спасението на нашитѣ души ...“ Тѣ прибавяха:

„Какво! Да потвърдимъ този указъ! Да заявимъ, че когато Всемогѫщиятъ Богъ призовава единъ човѣкъ къмъ [162] Неговото познание, този човѣкъ, при все туй, не може да приеме познаването на Бога! . . . Нѣма друго здраво учение, освенъ онова, което е съобразно Божието слово; . . . Господь забранява проповѣдването на друго учение . . . Светото Писание тѣрбва само да се изяснява съ други и поясни текстове отъ него . . . Тази света книга е нужна за християнина въ всички нѣща, тя е лесна за разбиране и опредѣлена да разсѣйва тъмнината. Ние сме решили, съ Божията благодать да защищаваме само чистото проповѣдване на Неговото слово, както то се съдърѫа въ библей-скитѣ книги отъ Стария и Новия заветъ, безъ да прибавяме нѣщо, което е противъ него. Това слово е единствената истина, то е сигурното правило на всѣко учение и животъ, то никога не може да погрѣши или да въведе въ измама. Онзи, който гради на неговата основа, ще устои противъ всички сили на ада, докато всичкитѣ човѣшки суети, каквито биха му се противопоставяли, ще се съкрушатъ предъ Божието лице“.

„Затова ние отхвърляме наложения ни яремъ“. „Въ сѫщото време ние очакваме, че Негово Императорско Величие ще се отнесе спрямо насъ както подобава на християнски князъ, любещъ Бога надъ всичко; ние заявяваме за себе си, че ще отдадемъ както нему, така и на Васъ, благородни лордове, всѣка обичь и покорность, които сѫ за насъ справедливъ и законенъ дългъ“. (D’ Aubigne, b. 12, ch. 6).

Това изложение произведе дълбоко впечатление върху Народното събрание. Смѣлостьта на протестиращитѣ изпълни съ удивление и тревога болшинството. Бждещето имъ се видѣ тъмно и бурно. Раздори, борби и кръвопролития изглеждаха неминуеми. Но реформаторитѣ, сигурни въ справедливостьта на своето дѣло, уповаващи въ дѣсницата на всемогжщия Богъ, бѣха изпълнени съ куражъ и твърдость.

„Принципитѣ на този прочугъ протестъ.. . съставляваха ядката на протестантизма. Този протестъ се опълчва противъ две човѣшки злоупотрѣбления по въпроситѣ на вѣрата: намѣсата на гражданската власть, и своеволията на черквата. Вмѣсто тѣзи злоупотрѣби, протестантизмътъ издига силата на съвѣстьта надъ свѣтската власть, и авторитета на Божието слово надъ черковнитѣ наредби. Преди всичко той отхвърля вмѣшателството на гражданската власть въ духовнитѣ нѣща, и казва, както апостолитѣ и пророцитѣ: Трѣбва да се подчиняваме на Бога повече, отколкото на човѣка. Въ присѫтствието на короната на Карлъ V той издигна короната на Исуса Христа. Не само това, той отиде по-далечъ : установи, ча всѣко човѣшко учение трѣбва да бѫде подчинено на Божиитѣ нареждания“. (D’Aubigne, b. 13, ch. 6.) Протестиращитѣ не претендираха само за право да [163] вѣрватъ и практикуватъ своята вѣpa, но и свободно да из-разяватъ това, което тѣ считатъ за истина. Tѣ отричаха правото на свещеници и сѫдии да имъ прѣчатъ въ това. Протестътъ въ Шпайеръ се обявяваше тържествено срещу религиозната нетърпимость и заявяваше категорично правото на всѣки човѣкъ да служи Богу споредъ собствената си съвѣсть.

Декларацията бѣшe направена. Тя бѣше врѣзана въ паметьта на хиляди, бѣше записана и въ небеснитѣ книги, отдето никое човѣшко усилие не би могло да я изличи. Цѣла евангелска Германия прие протеста като изразъ на своята вѣpa. Всѣки виждаше въ този манифестъ залогъ за една нова и по-добра епоха. Единъ отъ князетѣ каза на протестантитѣ въ Шпайеръ: „Дано Всемогъщиятъ Богъ, който ви даде благодатъ да Го изповѣдате открито, свободно и безъ страхъ, да ви запази въ тази християнска твърдость до вѣчния день!“ (D’Aubigne, b. 13, ch. 6.)

Ако, следъ като бѣше добила известенъ успъхъ, ре-формацията се съгласѣшe на отстѫпки, за да си осигури благоволението на свѣта, тя би била невѣрна Богу и на самата себе си, и по такъвъ начинъ би приготвила своята погибель. Историята на тѣзи благородни реформатори съдърѫа поучение за всички следващи вѣкове. Тактиката на сетана противъ Бога и противъ Неговото слово не се е изменила ; той и днесъ, както и въ 16-тия вѣкъ, е все още противъ Божието слово, въ правилата за вѣpa или за животъ. Въ наше време сѫществува тенденция, да се отдалечаваме отъ ученията и предписанията на неговитѣ принципи ; необходимо е да се върнемъ къмъ протестантскитѣ принципи : Свещеното Писание и само Свещеното Писание да ни служи за правило въ вѣрата и живота! Сатана действува съ всички срѣдства, за да накърни религиозната свобода. Противохристиянската сила, която протестиращитѣ въ Шпайеръ отхвърлиха, работи съ подновена енергия, за да извоюва наново своето изгубено господство. Само пълно привързване къмъ Божието слово, подобно на онова, което извършиха реформаторитѣ, е едничката надежда въ този критически часъ, при всѣко дѣло на реформация въ наши дни.

За протестантитѣ се явиха белези на опасность; но имаше и други знаци, отъ които се виждаше, че божествената рѫка прострѣна, за да покровителствува вѣрнитѣ. „Малко преди това Меланхтонъ изведе бързо презъ улицитѣ на Шпайеръ къмъ Рейнъ своя приятель Симонъ Гринеусъ, убеждавайки го да премине рѣката. Когато последниятъ се очудваше на тази бързина, Меланхтонъ му обясни : Единъ старецъ съ важенъ и тържественъ видъ, непознатъ менъ, се яви предъ мене и ми каза, че следъ една минута [164] ще бѫдатъ изпратени отъ Фердинанда стражари, за да арестуватъ Симонъ Гринеусъ“.

Презъ деня Гринеусъ се бѣше възмутилъ отъ една проповѣдь на Фабера, единъ рѫководящъ католически ученъ, и на края го бѣ упрѣкналъ, задето защищава „нѣкои отвратителни заблуждения“. Фаберъ бѣ прикрилъ гнѣва си, но веднага се отправи при царя, отъ когото получи заповѣдь противъ тягостния хайделбергски професоръ. Меланхтонъ не се съмняваше, че Богъ, за да избави приятеля му, бѣше изпратилъ единъ отъ Своитѣ свѣти ангели да го предупреди.

„Стоящъ неподвижно на брѣгa на Рейнъ, той чака, докато водитѣ на рѣката избавиха Гринеуса отъ неговитѣ гонители. ,Най-сетне’, извика Меланхтонъ, когато го видѣ на другия брѣгъ, ,най-после ти си изскубнатъ отъ жестокитѣ зѫби на тѣзи, които жадуватъ за невинна кръвь !’ Когато се върна въ кѫщата си, Меланхтонъ узна, че стражари я бѣxa претърсили отъ горе до долу, за да хванатъ Гринеуса“. (D’Aubigne. b. 13, ch. 6.)

Реформацията трѣбваше да се представи предъ голѣмцитѣ на тази земя по единъ още по-внушителенъ начинъ. Краль Фердинандъ бѣ отказалъ да изслуша евангелскитѣ князе ; затова тѣзи последнитѣ трѣбваше да получатъ възможность, да представятъ случая си предъ императора и предъ събранитѣ черковни и държавни голѣмци. За да усмири несъгласията, които смущаваха империята, Карлъ V свика една година следъ протеста въ Шпайеръ Народно събрание въ Аугсбургъ, като съобщи, че той възнамѣрява да го председателствува лично. Тамъ бѣxa поканени протестантскитѣ водители.

Голѣми опасности заплашваха реформацията; но нейнитѣ защитници поставиха дѣлото си въ Божии рѫце и се обещаха да защищаватъ твърдо евангелието. Съветницитѣ на саксонския курфюрстъ го съветваха да не отива тамъ. „Императорътъ, му казваха тѣ, събира князетѣ, за да ги хване въ примка ; не е ли рискъ, да отидешъ и да се затворишъ въ стенитѣ на града съ единъ мощенъ противникъ ?“

Други пъкъ му казваха съ благородство : „Нека князетѣ бѫдатъ куражливи, и Божието дѣло ще бѫде спасено !“ — „Богъ е вѣренъ, той нѣма да ни напусне“, казваше Лютеръ. Придруженъ отъ свитата си, курфюрстътъ тръгна на пѫть за Аугсбургъ. Всички знаеха, на каква опасность се излагаше този князъ, и мнозина дойдоха въ Народното събрание съ смутено сърдце и съ мрачни предчувствия. Но Лютеръ, който ги придружи До Кобургъ, съживи вѣрата имъ, пѣейки прочутата пѣсень : „Могѫща крепость е Богъ нашъ“, написана по време на пѫтешествието. Много страхливи предчувствия бѣха разпръснати и много [165] отпаднали сърдца бѣха съживени при звука на тази безсмъртна пѣсень.

Реформаторитѣ-князе бѣха решили да представятъ въ събранието едно систематично изложение на вѣрата си, под крепено съ текстове отъ Свещеното Писание. Съставянето му бѣ възложено на Лютера, Меланхтона и тѣхнитѣ сътрудници. Това изложение бѣ прието отъ протестантитѣ като такова, което отговаря на тѣхната вѣра, и тѣ се събраха да сложатъ имената си върху този важенъ документъ. Това бѣ единъ тържественъ и критически моментъ. Реформаторитѣ желаеха особено, щото тѣхното дѣло да не бѫде смѣсено съ политиката ; тѣ чувствуваха, че реформацията не трѣбва да упражнява друго влияние, освенъ това, което произлиза отъ Божието слово. Когато християнскитѣ князе пристѫпваха, за да подпишатъ вѣроизложението, Меланхтонъ се намѣси и каза: „Теолозитѣ и проповѣдницитѣ трѣбва да предложатъ тѣзи нѣща; а авторитета на земнитѣ владѣтели нека запазимъ за други работи“. „Да пази Богъ, отвърна Йоанъ Саксонски, да ме не изключите! Азъ съмъ решилъ да върша онова, което е право, безъ да се безпокоя за короната си. Азъ желая да изповѣдвамъ моя Богъ. Моята княжеска корона и хермелинътъ ми не сѫ скѫпи за мене тъй много, както кръста на Исуса Христа! Азъ ще оставя тукъ на земята тѣзи отличия за моето величие, нс кръстътъ на моя Господь ще ме придружава до звездитѣ“. Като каза това, той подписа. Другъ единъ каза: „Ако честьта на Исуса Христа, моятъ Господь, го изисква, азъ съмъ готовъ да напусна моитѣ блага и да отдамъ животѣ си . . . Азъ по-скоро ще се отрека отъ поданицитѣ си и отъ княжествата си, по-скоро ще се скитамъ съ тояга въ рѫка извънъ бащината си земя, по-скоро ще изкарвамъ прехраната си, чистейки праха отъ обувкитѣ на чужденецъ, отколкото да приема друго нѣкое учение, освенъ онова, което се съдърѫа въ това изложение на вѣрата“. (D’ Aubigne, b. 14, ch. 6.) Такава бѣше вѣрата и смелостьта на тѣзи Божии мѫже.

Най-сетне дойде време да се явятъ предъ императора. Карлъ V, седналъ на трона си и заобиколенъ отъ князе и курфурсти, даде думата на протестантскитѣ реформатори. Прочете се изложението на тѣхната вѣра. Въ това величествено събрание се чу ясно-изложената евангелска истина и се посочиха смѣло заблужденията на папската черква. Съ право онзи день бѣ нареченъ „най-великиятъ день на реформацията, и единъ отъ най-славнитѣ такива въ християнската и човѣшка история“. (D’Aubigne, b. 14, cb. 6.)

Неколко само години бѣха минали, откакъ Витенбергскиятъ монахъ се бѣ явилъ самъ предъ Народното събралие въ Вормсъ. Сега на негово мѣсто се явяваха най-благо- [166] роднитѣ и най-силнитѣ князе отъ империята. На Лютера бѣ отказано да се яви въ Аугсбургъ, но той се намираше тамъ чрезъ словата си и чрезъ молитвитѣ си. „Азъ съмъ извънредно радостенъ“, казваше той, „че живѣя въ едно време, когато Христосъ е въздигнатъ публично чрезъ такива отлични изповѣдници и въ такова славно събрание“. (D’Aubigne, b. 14, ch. 6.) Така се изпълни казаното въ Писанията: „Азъ ще говоря за Твоитѣ откровения предъ церетѣ, и нѣма да се посрамя“. (Псаломъ 118:46.)

Благодарение на оковитѣ на апостолъ Павла, въ негово време евангелието бѣше изнесено предъ князе и благородници отъ императорския градъ. По сѫщия начинъ въ този бележитъ день въ Шпайеръ вѣрата, която императорътъ бѣ забранилъ да се проповѣдва отъ катедрата, бѣше провъзгласена въ двореца; онова, което мнозина считаха като негодно да се слуша дори отъ слугите, бѣше слушано съ очудване отъ земнитѣ господари. Крале и велики мѫже образуваха събранието ; короновани князе заемаха ролята на проповѣдници, а проповѣдьта бѣше посветена на царствената Божия истина. „Отъ апостолския вѣкъ насамъ“ казва съвременникътъ-писатель Матѣзиусъ, „не е имало никога по-велико дѣло или по-грандиозна изповѣдь“. (D’Aubigne, b. 14, ch. 7.)

„Всичко, което лютеранитѣ казаха, е вѣрно“, извика Аугсбургскиятъ епископъ; „ние не можемъ да го отречемъ“. — „Можете ли съ здрави основания да опровергаете изложеното отъ курфюрста и неговитѣ съюзници изповедѣние ?“ — питаше другъ единъ Д-ръ Екъ. — „Съ Писанията на апостолитѣ и пророцитѣ, не .. .; но съ тѣзи на отцитѣ и съборитѣ, да !“ — „Разбирамъ“, подзе живо неговиятъ събеседникъ, „лютеранитѣ, споредъ васъ, сѫ по Писанието. . . а ние, ние сме вънъ отъ него“. (D’Aubigne, b. 14, ch. 8.)

Нѣкои отъ германскитѣ принцове бѣха спечелени за реформираната вѣра. Даже императорътъ заяви, че проте-стантскитѣ тѣзи сѫ чистата истина. Изложението бѣ преведено на много езици и разпръснато по цѣла Европа; то бѣ прието въ следващитѣ поколѣния отъ милиони, като изразъ на тѣхната вѣра.

Божиитѣ вѣрни служители не работѣха сами. Докато „началствата, властитѣ и свѣтоуправницитѣ на тъмнината отъ тоя вѣкъ и поднебеснитѣ духове на злобата“ се бѣха съюзили срещу тѣхъ, Господь не забрави народа Си. Ако тѣхнитѣ очи биха могли да се отворятъ, тѣ биха видѣли сѫщо много ясно доказателство за божественото присѫтствие и помощь, каквито бѣха дадени на единъ пророкъ отъ древностьта. Когато слугата на Елисея посочи на своя господарь неприятелската войска, която ги заобикаляше и имъ [167] бѣ отнела всѣка възможность за избавление, тогава пророкътъ се помоли : „Господи, отвори му очитѣ, за да види !“ (4 Царе 6 : 17.) И ето, цѣлата планина бѣше „пълна съ коне и огнени колесници“. Небесна армия бѣ поставена да покровителствува Божия мѫжъ. Така и сега ангели пазѣха работницитѣ въ дѣлото на реформацията.

Единъ отъ принципитѣ, най-ревностно подърѫанъ отъ Лютера, бѣше, че не трѣбва да се прибѣгва до свѣтска сила за подкрепа на реформацията и до орѫжие за нейна защита. Реформаторътъ се радваше, като виждаше, че евангелието се изповѣдаше отъ князетѣ на империята ; но когато тѣ възнамѣряваха да образуватъ съюзъ за защита, той имъ заяви, че „евангелското учение трѣбва да се защищава само отъ Бога. . . Колкото по-малко човѣкъ се мѣси въ дѣлото, толкова по-поразително ще бѫде Божието застъпничество въ негова полза. Всички проектирани политически предпазителни мѣрки, споредъ него, бѣха само недостоенъ страхъ и грешно недоверие“. (D’Aubigne, b. 10, ch. 14.)

Когато мощни врагове се съюзавяха, за да унищожатъ реформираната вѣра, когато хиляди саби изглеждаше да се измъкватъ срещу нея, Лютеръ писа : „Сатана проявява своята ярость ; безбожни понтифекси се сговарватъ и ни заплашватъ съ воина. Ободрете народа къмъ постоянна и доблестна връзка съ трона Божий чрезъ вѣра и молитва, така че нашитѣ врагове, сразени отъ Божия Духъ, да бѫдатъ принудени на миръ. Първата нужда, първата работа — това е молитвата ; нека народътъ знае, че сега той е изложенъ на острието на меча и на гнѣва на сатана, и затова нека се моли“. (D’Aubigne, b. 10. ch. 14.)

По-после, наново обръщайки се къмъ реформиранитѣ князе, които възнамерѣваха новъ съюзъ, Лютеръ каза, че едничкото орѫжие, което може да се употрѣби въ тази борба, трѣбва да бѫде „мечътъ на Духа“. Той писа на саксонския курфюрстъ : „Въ съвѣстьта си ние не можемъ да одобримъ предложения съюзъ. По-добре ние да загинемъ десеть пѫти, отколкото да видимъ, че нашето евангелие е причинило проливането! макаръ и на една само капка кръвь ! Ние трѣбва да бѫдемъ считани като агнета за клане. Христовиятъ кръстъ трѣбва да се носи. Нека Ваше Курфюрстко Височество не се страхува Чрезъ нашитѣ молитви ние ще направимъ повече, отколкото враговетѣ ни чрезъ самохвалствата си. Само не допущайте рѫцетѣ ви да се опетнятъ съ кръвьта на вашитѣ братя ! Ако императорътъ изисква отъ насъ да бѫдемъ предадени на неговитѣ сѫдилища, ние сме съгласни да се явимъ. Вие не можете защити нашата вѣра : всѣки трѣбва да вѣрва на свой соб-ственъ рискъ и опасность“. (D’Aubigne, b. 14, ch. 1.)

Отъ тайната молитва излѣзе силата, която разтърси [168] свѣта въ великата реформация. Тамъ, въ света сигурность, служителитѣ Божии стѫпиха на канарата отъ божественитѣ обещания. Презъ време на заседанието въ Аугсбургъ Лютеръ не мина нито единъ день, безъ да пожертвува за молитва три отъ най-хубавитѣ часове на деня. На тайно въ своя кабинетъ той разкриваше душата си предъ Бога чрезъ думи, пълни съ благоговѣние, страхъ и надежда, като кога нѣкой говори на приятеля си : „Азъ зная, че Ти си нашъ Баща и нашъ Богъ, казваше реформаторътъ, и че Ти ще разпръснешъ гонителитѣ на Твоитѣ деца, защото Ти Самъ, заедно съ насъ, си въ опасность. Цѣлото това дѣло е Твое, и подъ Твоето давление ние го почнахме. Затова защити ни, о Отче!“ (D’Aubigne, b. 14, ch. 6.)

Той писа на Меланхтона, който бѣ покрусенъ отъ без-покойство : „Благодать и миръ въ Христа. — Въ Христа, казвамъ азъ, а не въ свѣта. Аминъ ! Азъ мразя съ чрезмѣрна ненависть тѣзи прекалени грижи, които те изнуряватъ. Ако дѣлото е несправедливо, да го напуснемъ; но ако е право, защо да не вѣрваме въ обещанието на Този, Който ни казва да спимъ безъ страхъ ? ... Христосъ не се отдръпва отъ дѣлото на правдата и на истината. Той живѣе. Той царува : какъвъ страхъ можемъ да имаме тогава ?“ (D’Aubigne, b. 14, ch. 6.)

Богъ послуша виковетѣ на Своитѣ служители. Той даде на князетѣ и на проповѣдницитѣ благодать и куражъ, да подърѫатъ истината противъ княза на тъмнината отъ този вѣкъ. „Ето, полагамъ въ Сионъ краежгъленъ камъкъ, избранъ, драгоцененъ ; и който вѣрва въ Него, нѣма да се посрами“. (1 Петрово 2:6.) Протестантскитѣ реформатори бѣха градили върху Христа, и вратитѣ на ада не можаха да имъ преодолѣятъ. [169]

Епизод 12—Реформацията въ Франция.

Протестътъ въ Шпайеръ и вѣроизложението въ Аутсбургъ, които отбелязаха победата на реформацията въ Германия, бѣха последвани отъ години на борби и мракъ Отслабенъ чрезъ разцепления между подръжницитѣ си и нападнатъ отъ мощни врагове, протестантизмътъ изглеждаше като че обреченъ на крайно унищожение. Хиляди отъ неговитѣ последователи подпечатаха свидетелството си съ кръвьта си. Избухнаха граждански войни ; протестантското дѣло бѣ предадено чрезъ единъ отъ неговитѣ най-горещи привърѫеници ; най-благороднитѣ отъ реформиранитѣ князе паднаха въ рѫцетѣ на императора и бѣха влачени като пленници отъ градъ въ градъ. Но въ момента на своя при-виденъ триумфъ императорътъ се намѣри победенъ. Той видѣ плячката да се изтръгва отъ властьта му, и най-после бѣ принуденъ да разреши търпимость на ученията, чието унищожение той си бѣ поставилъ за цель въ живота. Той бѣ рискувалъ своето царство, своитѣ съкровища и самия си животъ за унищожението на ересьта. Сега той видѣ армиитѣ си изтощени отъ борбата, срѣдствата си изчерпани, и много отъ кралствата си заплашени отъ възстания, докато вѣрата, която той се cилѣшe да потъпчи, нарастваше въ всички страни. Карлъ V се борѣше противъ всемогѫщата Божия сила. Богъ бѣ казалъ : „Да бѫде свѣтлина!“ но императорътъ се опитваше да запази тъмнината. Неговитѣ планове пропаднаха, той oстарѣ преждевременно и, изтощенъ отъ дългата борба, абдикира отъ трона и се усамоти въ единъ монастиръ, кѫдето следъ две години умрѣ.

Въ Швейцария, както и въ Германия, реформацията преживѣ тъмни дни. Докато много кантони приеха рефор-мираната вѣра, други се държаха упорито въ вѣруюто на Римъ. Преследването срещу привърѫеницитѣ на новата власть доведе най-сетне до гражданска война. Цвингли и много отъ неговитѣ съработници паднаха на кървавото поле въ Каппелъ. Йоколампадъ, победенъ отъ тѣзи ужасни бедствия, скоро следъ това умрѣ. Римъ ликуваше: изглеждаше, като че той печелѣше наново всичко, което бѣ загу- [170] билъ. Обаче Онзи, Чиито планове сѫ вѣчни, не бѣшe напусналъ Своето дѣло, нито народа Си. Отъ Неговата рѫка трѣбваше да дойде избавлението. Той бѣшe събудилъ въ други страни работници, за да продължатъ реформацията.

Въ Франция зората на реформацията бѣше започнала да се явява, преди още името на Лютера да бѣшe узнато. Единъ отъ първитѣ, който получи свѣтлината, бѣше единъ старецъ, Лефевъръ, мѫжъ съ обширна ученость, ревностенъ папистъ, ученъ професоръ отъ парижкия университетъ. Въ изследването на древната литература вниманието му бѣ обърнато къмъ Библията, и той въведе нейното изучаване между своитѣ ученици.

Лефевъръ бѣшe ентусиазиранъ обожатель на светиитѣ и бѣше предприелъ написването на история за тѣхъ и за мѫкитѣ имъ, споредъ даннитѣ на църковнигѣ легенди. Това дѣло, което изискваше много трудъ, бѣшe вече чувствително напреднало, когато, мислейки, че Библията може да му бѫде полезна въ неговата задача, той започна да я изучава. И наистина, той намѣpи свѣтии въ Библията, но не отъ рода на тѣзи отъ римския календаръ. Просвѣтленъ отъ потока свѣтлина, който нахлу върху него, той се отврати тогава отъ работата си и се отдаде на изучаване Божието слово. Наскоро той започна да проповѣдва скѫпоценнитѣ истини, които бѣ намѣрилъ тамъ.

Въ 1512 година, преди Лютеръ и Цвингли да бѣxa за-почнали реформаторското дѣло, Лефевъръ писа: „Само Богъ е, Който, чрезъ Своята благодать, чрезъ вѣpa оправдава за вѣченъ животъ“. (Wylie, b. 13, ch. 1.) Вдълбочавайки се въ тайнитѣ на спасението, той извика : „О, чудесна размѣна! Невинниятъ бива осѫденъ, а виновниятъ оправданъ ; Благословениятъ е проклетъ, а прокълнатиятъ е благословенъ ; Животътъ умира, а смъртьта получава животъ ; славата бива покрита съ позоръ, а опозорениятъ е облѣченъ въ слава!“ (D’Aubigne, b. 12, ch. 2.)

Като учеше, че славата за спасението принадлежи само на Бога, той заявяваше сѫщевременно, че длъжностьта за послушание принадлежи на човѣка. „Ако ти си членъ отъ Христовата църква“, казваше той, „ти си членъ отъ Неговото тѣло ; а щомъ си отъ Христовото тѣло, тогава ти си пъленъ съ божественость, защото пълнотата на Божеството обитава въ Неговото тѣло. О ! ако хората биха могли да разбератъ тази привилегия, колко чисто, целомѫдрено и свето щѣха да живѣятъ тѣ и колко долна би имъ се виждала всѣка слава отъ този свѣть, сравнена съ вѫтрешната слава, скрита за плътскитѣ очи !“ (D’Aubigne, b. 12, ch. 2.)

Между ученицитѣ на Лефевъръ имаше млади хора, които слушаха жадно думитѣ му, и които трѣбваше да [171] продължатъ проповѣдването на истината дълго следъ смъртьта на своя учитель. Къмъ тѣхъ принадлежеше и Вилхелмъ Фарелъ. Синъ на набожни родители, възпитанъ въ слѣпa вѣра въ ученията на черквата, той можеше заедно съ апостолъ Павла да каже за себе си : „Като фарисеинъ съмъ живѣлъ споредъ най-строгото учение на нашата вѣpa“. (Деян. 26 : 5.) Преданъ римокатоликъ, той горѣше отъ ревность да унищожи всички, които биха се осмѣлили да се противопоставятъ на черквата. „Азъ скърцахъ съ зѫби като разяренъ вълкъ, казваше той по-после, когато само чуехъ нѣкой да говори противъ папата“. (Wylie, b. 13, ch. 2.) Той бѣше неуморимъ въ своето обожаване на свѣтиите, и заедно съ Лефевъръ обикаляше черквитѣ на Парижъ, молящъ се предъ олтаритѣ и обсипващъ ги съ дарове. Обаче изпълнението на тия обряди не даваше миръ на душата му. Съзнанието за грѣха му тежеше, и него не можеха да отстранятъ извършванитѣ дѣла на покаяние. Той приемаше като гласъ отъ небето думитѣ на реформатора: „Спасението става по благодать ; невинниятъ бива осъденъ, а виновниятъ бива оправданъ“. „Само Христовиятъ кръстъ отваря небето и затваря вратитѣ на ада“. (Wylie, b. 13, ch. 2.)

Фарелъ прие радостно истината. Чрезъ покаяние, подобно на апостолъ Павла, той се отвърна отъ робството на преданията въ свободата на Божиитѣ синове. „Вмѣсто съ жестоко сърдце на свирепъ вълкъ, той се връщаше мирно, като кротко и тихо агне, съ сърдце напълно отвърнато отъ папата и предадено на Исуса Христа“. (D’Aubigne, b. 12, ch. 3.)

Докато Лефевъръ продължаваше да разпространява свѣтлината между своитѣ ученици, Фарелъ, също ревностенъ за Христовото дѣло, както бѣше по-рано такъвъ въ дѣлото на папата, излѣзе, за да изнесе истината публично. Единъ голѣмецъ отъ черквата, епископътъ на Мо, наскоро се присъедини къмъ него. Други учители, които се ползваха съ голѣмо уважение поради способностьта и ученостьта си, сѫщо се присъединиха къмъ проповѣдването на евангелието. Новата вѣра печелѣше привърѫеници отъ всичкитѣ класи на обществото, като се почне отъ занаятчиитѣ и селянитѣ и се достигне до благородницитѣ и князетѣ. Сестрата на Францискъ Първи, Маргарита Наварска, прие реформираната вѣpa. Самиятъ краль, както и кралицата майка, за известно време изглеждаше да се отнасятъ благосклонно къмъ нея, и реформаторитѣ, заблудени, виждаха вече като да се приближава деньтъ, въ който Франция ще бѫде спечелена за евангелието. Но тѣ трѣбваше да бѫдатъ разочаровани въ своето очакване. Изпити и гонения очакваха ученицитѣ на Христа. Това, обаче, милостиво бѣ закрито отъ тѣхнитѣ очи Представи се известенъ периодъ [172] отъ време на миръ, въ което тѣ можаха да се сдобиятъ съ сили за предстоящата борба ; и дѣлото на реформацията направи бързи успѣхи. Епископътъна Мо работѣше ревностно въ собствената си епархия, за да наставлява както клира, така и народа. Невежитѣ и неморални свещеници биваха уволнени, и доколкото бѣ възможно, биваха замѣствани съ учени и набожни мѫже. Епископътъ, който горещо желаеше да даде словото Божие въ рѫцетѣ на своитѣ миряни, скоро видѣ това си желание изпълнено. Лефевъръ предприе превеждането на Новия заветъ, и почти въ сѫщото време, когато Лютеръ издаваше Писанията на нѣмски въ Витенбергъ, Новиятъ заветъ се публикуваше на френски езикъ въ Мо. Епископътъ не пестѣше ни трудъ, нито пари, за да го разпространи въ всички сзои енории, и скоро селянитѣ притежаваха Свещенитѣ Писания. Tѣзи души приемаха небесната весть сѫщо, както уморени пѫтници приветствуватъ воденъ потокъ. Работниците въ полето, занаятчиитѣ въ работилницата услаждаха монотонната си работа чрезъ разговори за скѫпитѣ истини отъ Библията. Вечерь, вмѣсто да отиватъ изъ кръчмитѣ, тѣ се събираха по домоветѣ си, за да четатъ Свещеното Писание, да се молятъ и да хвалятъ Бога. Скоро въ тѣзи мѣста се яви голтѣма промѣна. Макаръ тѣзи хора да принадлежаха къмъ обикновената класа, да бѣxa необразовани и да работѣxa тежка селска работа, все пакъ издигащата и прео-бразяваща сила на божествената благость пролича въ тѣхния животъ. Скромни, любящи и свѣти, тѣ стояха като живи свидетели за онова, което евангелието може да извърши върху искренитѣ души.

Запалената въ Мо свѣтлина разпръсваше лжчитѣ си надалечъ. Числото на покаянитѣ нарастваше всѣжи день. Гнѣвътъ на черковната иерархия за известно време се обуз-даваше отъ краля, който презираше тѣсногръдия фанатизъмъ на монаситѣ. Обаче папскитѣ водители най-сетне преодолѣxa. Клади се издигнаха. Епископътъ на Мо, притиснатъ да избира между огъня и отричането, прие по-лесния пѫть. Но въпpѣки падането на водителя, стадото му остана твърдо. Мнозина свидетелствуваха за истината изcpѣдъ пламъцитѣ. Чрѣзъ eѣpaTa и постоянството си дори на кладата, тѣзи вѣрни християни на евангелието гoвopѣxa на хиляди, които въ дни на миръ никога не биха чули тѣхното свидетелство.

Не само смиренитѣ и беднитѣ бѣxa, които се осмѣляваха да дадатъ свидетелство за Христа всрѣдъ презрение и страдания. И въ княжескитѣ зали на замъцитѣ и дворцитѣ имаше благородни души, които уважаваха истината повече отъ чина, формата, а даже и живота. Кралскитѣ дрехи покриваха по-благородни и по-храбри сърдца, отколкото мантията и митрата на епископитѣ. Луи дьо Беркенъ про- [173] изхождаше отъ благородна фамилия. Храбъоъ и учтивъ рицарь, той бѣ отдаденъ на учене, възпитанъ въ обноски и съ безукоризненъ моралъ. „Той бѣше“, казва единъ писатель, „крайно ревностенъ пазитель на папскитѣ наредби, посещаваше всички богослужения и проповѣди; . . . и като корона на всички свои добродетели той презираше особено много учението на Лютера, тогава съвсемъ ново за Франция“. Воденъ отъ Провидението, както много други, къмъ изучаване на Библията, той бѣ очуденъ, когато намѣри въ нея „не ученията на Римъ, а ония на Лютера“. (Wylie, b. 13, ch. 9.) Отъ оня моментъ той бѣ напълно спечеленъ за дѣлото на евангелието.

Нареченъ „най-учениятъ отъ членоветѣ на френскитѣ благородници“, закрилянъ отъ краля поради гения, крас-норечието и непоклатимия си куражъ, поради героичната си ревность и влиянието си предъ двореца, той изглеждаше на мнозина като бѫдещъ реформаторъ на своето отечество. Така Теодоръ де Бецъ казва, че „Франция въ лицето на Беркенъ би имала, може би, втори Лютеръ, ако той би намѣрилъ въ лицето на Францискъ Първи втори курфюрстъ“. „Той е по-лошъ отъ Лютера !“ — викаха папиститѣ. И наистина, той бѣ по-опасенъ отъ него за папиститѣ въ Франция. Хвърленъ въ затворъ подъ обвинението на еретикъ, той бѣ освободенъ отъ краля. Борбата трая съ години. Францискъ Първи се колебаеше между Римъ и реформацията, като ту защищаваше, ту ограничаваше свирепата ревность на монаситѣ. Три пѫти Беркенъ бѣ затварянъ отъ папскитѣ авторитети и три пѫти пусканъ на свобода отъ краля, който възхаляваше неговия благороденъ характеръ и гений, отказвайки да го пожертвува на злобата на черковната иерархия.

Много пѫти Беркенъ бѣ предупреденъ за опасноститѣ, които го заплашваха въ Франция, и бѣ съветванъ да последва стѫпкитѣ на тѣзи, които бѣxa нaмѣpили сигурность въ доброволно изгнание. Страхливиятъ и непостояненъ Еразмъ, комуто при всичкия блѣсъкъ на ученость липсваше онова морално величие, което подчинява животъ и честь на истината, писа на Беркена : „Искай да бѫдешъ пратенъ като посланникъ въ нѣкоя чужда страна ; иди и пѫтешествувай въ Германия. Ти познавашъ Беца и подобнитѣ му: той е хидра съ хиляди глави, който хвърля отровата си на всички страни. Твоитѣ противници се наричатъ легионъ ; ако твоето дѣло би било даже по-добро отъ онова на Исуса Христа, тѣ нѣма да те оставятъ, докато жестоко не те унищожатъ. Не уповавай твърде много на кралското покровителство. За всѣки случай не ме излагай предъ богословския факултетъ“. (Wylie, b. 13, ch. 9.)

Но ревностьта на Беркена се увеличаваше съ нараст- [174] ването на опасноститѣ. Вмѣсто да приеме предпазливата политика, на която го съветваше Еразмъ, той се реши на още по-смѣли срѣдства. Той не само проповѣдваше истината, но нападаше и заблудата. Обвинението въ еретичество, което се опитваха да му хвърлятъ папиститѣ, той хвърли върху тѣхъ. Най-деятелни и най-жарки негови противници бѣха ученитѣ и монаситѣ отъ Сорбоната, богословски факултетъ при парижкия университетъ, единъ отъ най-висшитѣ черковни авторитети не само за града, но и за нацията. Отъ писанията на тѣзи доктори Беркенъ извлѣче дванадесеть предложения, които той обяви публично за „противни на Библията, и следователно еретически“ ; и той се обръщаше къмъ краля съ молба, той да бѫде сѫдия въ борбата.

Монархътъ, щастливъ, че може да даде изразъ на мо-гѫществото си и да постави край на противнитѣ борби, а сѫщо така да смири и гордостьта и надменностьта на монаситѣ, заповѣда на папиститѣ да защитятъ своето дѣло чрезъ словото Божие. Тѣзи последнитѣ знаеха, че това орѫжие щѣше малко да имъ помогне ; затварянето, изтезанията и кладата имъ бѣха по-лесни за употрѣба. Сега ролитѣ бѣха размѣнени, и тѣ се виждаха като че надвиснали да паднатъ въ ямата, която бѣха изкопали за Беркенъ. Ужасени, тѣ се питаха, какъ биха излѣзли отъ това положение.

„Тъкмо въ това време при ѫгъла на една отъ улицитѣ бѣ намѣренъ образътъ на Дева Мария, обезобразенъ. Тълпи народъ се трупаха къмъ мѣстото, съ изразъ на скръбь и възмущение. Царьтъ сѫщо бѣ дълбоко развълнуванъ. Сега се представяше случай, който монаситѣ можеха да използватъ, и тѣ не го пропуснаха. „Това сѫ плодоветѣ отъ учението на Беркена“, викаха тѣ ; „благодарение на това лютеранско съзаклятие, къмъ проваляне отива всичко: религия, закони, пъкъ и самиятъ тронъ“. (Wylie, b. 13, ch. 9.)

Беркенъ бѣ наново арестуванъ. Францискъ Първи напусна Парижъ, и така монаситѣ можеха да действуватъ на свобода. Реформаторътъ бѣ разследванъ и осѫденъ на смърть, а за да не би кральтъ и сега да се застѫпи за освобождението му, присѫдата бѣ изпълнена въ сѫщия день, когато бѣ произнесена. По обѣдъ Беркенъ бѣ заведенъ на мѣстото на екзекуцията. Огромна тълпа хора се събра, за да присѫтстува на смъртьта му. Мнозина констатираха съ очудване, че жертвата бѣше избрана измежду най-благороднитѣ и най-прочутитѣ хора на Франция. Уплаха, негодувание, презрение и умраза се четѣха върху много лица ; само върху едно лице нѣмаше никаква сѣнка. Жертвата мислѣше за нвща, далечъ отъ тази сцена, тя чувствуваше само Божието присѫтствие. Грозната кола, на която той стоеше, [175] намръщенитѣ лица на неговитѣ гонители, ужасната смърть, на която отиваше — на всичко това той не обръщаше внимание. Онзи, Който живѣе и бѣше мъртъвъ, Който е живъ завинаги и има ключоветѣ на смъртьта и ада, бѣше предъ него. Лицето на Беркена блестѣше отъ небесна свѣтлина и миръ. Той се бѣше облѣкълъ въ най-хубавитѣ си дрехи, носѣше дреха отъ кадифе, отъ атласъ и дамаска, и панталони, обшити съ злато“. (D’Aubigne, „History ot the Reformation in the Time of Calvin“, b. 2, ch. 16.)

Той щѣше да засвидетелствува вѣрата си въ присѫтствието на Царя на царетѣ и на вселената, затова нищо не трѣбваше да засѣнчи неговата радость.

Когато процесията се движеше бавно презъ натъпканитѣ съ народъ улици, хората бѣха очудени отъ спокойствието, мира и радостния триумфъ на неговия погледъ и държане. „Той е“, казваха тѣ, „като нѣкой, който стои въ храма и размишлява за свети нѣща“. (Wylie, b. 13, ch. 9.)

На кладата Беркенъ се опита да отправи нѣколко думи къмъ народа, но монаситѣ, като се страхуваха отъ резултата, започнаха да викатъ, а войницитѣ да дрънкатъ съ оръжията си. „Така въ 1529 г. Сорбоната, най-висшиятъ литературенъ и черковенъ авторитетъ, представи на образования Парижъ подлия примѣръ, като заглуши на ешафода почтенитѣ думи на единъ умирающъ“. (Wylie, b. 13, ch. 9.)

Беркенъ бѣше умъртвенъ, а тѣлото му хвърлено въ пламъцитѣ. Новината за неговата смърть бѣ скръбно преживѣна отъ приятелитѣ на реформацията изъ цѣла Франция. Обаче неговиятъ примѣръ не пропадна. „Ние сме готови“, си казаха мъжетѣ и женитѣ отъ реформацията; „ние желаемъ да посрещнемъ радостно смъртьта, отправяйки погледа си къмъ бъдещия животъ“. (D’Aubigne, „History of the Reformation in the Time of Calvin“, b. 2. ch. 16.)

Проповѣдницитѣ на реформираната вѣра въ Мо бѣха лишени отъ правото да проповѣдватъ, затова се отправиха на работа въ други полета. Лефевъръ следъ известно време отиде въ Германия. Фарелъ се върна въ родния си градъ въ източна Франция, за да разпространи свѣтлината въ бащиния си кътъ и околноститѣ, кѫдето той бѣ миналъ своето детинство. Тамъ се бѣха вече получили известия за онова, което бѣ станало въ Мо, и той намѣри слушатели за истината, която съ безстрашна ревность проповѣдваше. Скоро властитѣ се подигнаха срещу него и го принудиха да мълчи, като го интернираха отъ града. Като не можеше да работи вече публично, той обхождаше равнини и села, поучавайки въ частни жилища. „Ако налиташе нѣкаква опасность, тогава той намираше закрила въ горитѣ, въ пещеритѣ и скалиститѣ дупки, които бѣха негови любими убѣжища презъ детинството“. Господь го приготовляваше [176] за по-голѣми изпитания. „Кръстъ, преследване, сатанински зломислия, за които ме бѣха предупредили, не липсваха“, казваше той ; „тѣ сѫ даже много по-жестоки, отколкото самъ бихъ могълъ да понеса ; но Богъ е мой Баща, Той ми е давалъи ще ми дава винаги нужната сила“. (D’Aubigne b. 12, ch. 9.)

Както въ апостолскитѣ дни, гоненията „спомогнаха за по-голѣмъ успѣхъ на благовестието“ (Фил. 1 : 12). Изгонени отъ Парижъ и отъ Мо, тѣзи, .които се бѣха разпръснали, ходѣха и благовестѣха словото“ (Деян. 8 : 4). Ето така свѣтлината бѣ занесена и въ най-отдалеченитѣ провинции на Франция.

Богъ приготовляваше и други работници за дѣлото Си. Въ едно отъ училищата на Парижъ имаше единъ младежъ, внимателенъ и сериозенъ, който даваше вече доказателства за мощенъ и проницателенъ умъ, бележитъ и по своята непорочность, разумна ревность и религиозна преданность. Неговиятъ гений и прилежание скоро го направиха гордость на колежа и всички съ довѣрие очакваха, че Жанъ Калвинъ ще стане единъ отъ най-способнитѣ и най-почтенитѣ защитници на черквата. Но лѫчъ отъ божествена свѣтлина проникна дори презъ стенитѣ на схоластиката и суевѣрието, въ които Калвинъ бѣ заграденъ. Той чу за новитѣ учения съ ужасъ, безъ да се съмнява ни най-малко, че еретицитѣ заслужаватъ огъня, на който бѣха предадени. Съвсемъ несъзнателно той бѣ поставенъ лице срещу лице съ еретичеството и бѣ принуденъ да изпита силата на папското богословие, съ което да се бори срещу протестантскитѣ учения.

Единъ братовчедъ на Калвина, който бѣ приелъ реформата, живѣеше въ Парижъ. Двамата млади хора се срѣщаха често, за да разговарятъ по въпроситѣ, които разделяха християнството. „Има много фалшиви религии“, казваше Оливетанъ, „а въ сѫщность има само една истинска. Фалшивитѣ сѫ онѣзи, които човѣцитѣ сѫ изнамѣрили, споредъ които нашитѣ собствени дѣла ни спасяватъ ; истинската е тази, която иде отъ Бога, и споредъ която спасението се дава даромъ отъ горе. . .“ — „Азъ не искамъ вашитѣ учения“, отговаряше Калвинъ ; „мислите ли вие, че азъ съмъ живѣлъ презъ цѣлия си животъ въ заблуждение?“ (Wylie, b. 13, ch. 7.)

Но въ неговия умъ се събудиха мисли, които той не можеше да изгони. Самъ въ стаята си, той размишляваше за думитѣ на своя братовчедъ. Съзнанието за грѣхъ го обхвана ; той виждаше себе си безъ ходатай, въ присѫтствието на свѣтъ и праведенъ сѫдия. Ходатайството на светиитѣ, добритѣ дѣла, церемониитѣ на черквата, всички бѣха безпомощни да изкупятъ грѣховете му. Предъ себе си той [177] виждаше само мрака на вѣчното отчаяние. Напразно прибѣгваше той до изповѣди — нищо не можеше да примири душата му съ Господа.

Заетъ все още съ своитѣ безполезни борби, Калвинъ се реши единъ день да посети единъ отъ публичнитѣ площади и да бѫде свидетель при изгарянето на единъ еретикъ. Той бѣ изпълненъ съ очудване отъ израза на миръ, почиващъ върху лицето на мѫченика. Срѣдъ мѫкитѣ на тази страшна смърть и подъ още по-страшното осѫждение на черквата се откриваха вѣpa и куражъ, които младиятъ студентъ съ горесть и болка противопостави на собственото си отчаяние и мракъ, макаръ въ сѫщность той да живееше въ най-строго послушание къмъ черквата. Той знаеше, че еретицитѣ основаваха вѣрата си върху Библията, и реши да я изучи и да открие, ако може, тайната на тѣхната радость.

Въ Библията Калвинъ намѣри Христа. „О, Отче, извика той, Неговата жертва е уталожила Твоя гнѣвъ ; Неговата кръвь е омила моитѣ петна ; Неговиятъ кръстъ е понесълъ моето проклятие ; Неговата смърть е умилостивение за мене. Ние сме си измислили много безполезни глупости, но Ти си поставилъ Твоето слово предъ мене като факелъ и си докосналъ сърдцето ми, та да се отвратя отъ всички други заслуги, приемайки само онѣзи на Исуса“. (Martyn, Vol. Ill, ch. 13.)

Калвинъ бѣше подготвенъ за свещеникъ. Когато бѣ още на дванадесеть годишна възрасть, той бѣ опредЯленъ за свещеникъ въ една малка черква, и косата му бѣ подстригана съгласно черковнитѣ канони. Той не получи назначение, нито извършваше длъжностьта на свещеникъ, но стана членъ на свещенството и носѣше титлата на длъж ностьта си, за което получаваше и заплата.

Виждайки сега, че никога не може да стане свещеникъ, той премина въ изучаване на правото, но и този планъ той скоро напусна, за да се отдаде всецѣло на евангелието. Той се колебаеше понѣкога, дали да стане проповѣдникъ. По природа Калвинъ бѣшe боязливъ. Съзнанието за голѣмата отговорность на тази длъжность му тежеше твърде много ; затова той искаше да се отдаде известно време още на изучаване. Най-после той отстѫпи предъ сериознитѣ молби на своитѣ приятели. „Чудесно е“, казваше той, „дето едно сѫщество отъ толкова доленъ произходъ трѣбва да бѫде възвишено до такова високо достойнство !“ (Wylie, b. 13, ch. 9.)

Тихо пое Кавлинъ своето дѣло, и неговитѣ думи бѣxa като роса, падаща, за да освежи земята. Той напусна Парижъ и се установи въ единъ провинциаленъ градъ подъ покровителството на принцеса Маргарита, която, като обичаше евангелието, даваше покровителството си на неговитѣ [178] ученици. Калвинъ бѣше още младежъ ; неговото държане бѣ вежливо и скромно. Работата си той започна по домоветѣ на хората. Тамъ, заобиколенъ отъ членоветѣ на семейството, той четѣше Библията и имъ откриваше спасителнитѣ истини. Тѣзи, които чуваха вестьта, я занасяха и на други ; скоро учительтъ бѣ търсенъ и извънъ града, отъ околнитѣ градове и села. Както въ замъци, така и въ колибитѣ Калвинъ намираше приемъ ; той напредваше и полагаше основа на църкви, които трѣбваше да дадатъ безстрашно свидетелство за истината.

Следъ нѣколко месеца той отиде наново въ Парижъ. Въ крѫга на ученитѣ и образовани мѫже владѣеше необикновено възбуждение. Изучаването на древнитѣ езици бѣше довело хората до Библията, и мнозина, чиито сърдца още не бѣха докоснати отъ нейнитѣ истини, ги разискваха ревностно и даже се борѣха съ защитницитѣ на папизма. Калвинъ, макаръ да бѣше способенъ борецъ въ областьта на теологичнитѣ спорове, сега имаше да изпълни една повисша мисия отъ тази на прочутитѣ учени. Умоветѣ на хората бѣха събудени, и бѣ дошло време да имъ се открие истината. Докато залитѣ на университетитѣ ехтѣха отъ крѣсъка на теологичнитѣ диспути, Калвинъ посещаваше кѫща следъ кѫща, откриваше Библията на народа и му говорѣше за разпнатия Христосъ.

Споредъ божественото провидение Парижъ трѣбваше да получи и друга покана, за да приеме евангелието. Позивътъ на Лефевъръ и Фарелъ бѣше отблъснатъ, обаче вестьта трѣбваше отново да бѫде чута отъ всички класи въ тази голѣма столица. Кральтъ, повлиянъ отъ политически съображения, не бѣ заелъ напълно страната на Римъ противъ реформацията. Маргарита все още хранѣше надежда, че протестантизмътъ ще победи Франция. Тя реши, че реформираната вѣра трѣбва да бѫде проповѣдвана въ столицата. Презъ време на отсѫтствието на краля тя разпореди, единъ протестантски проповѣдникъ да говори въ черквитѣ на града. Понеже това бѣ забранено отъ папскитѣ сановници, кралицата отвори палата. Единъ апартаментъ бѣ приспособенъ за параклисъ. Извести се, че всѣки день въ опредѣленъ часъ ще се държи проповѣдь, за която се поканвать хора отъ всѣкакъвъ чинъ. Тълпи се стичаха на проповѣдьта. Не само салонътъ, но и предверията и залитѣ се пълнѣха съ народъ. Хиляди души се събираха всѣки день : благородници, държавници, адвокати, търговци и занаятчии. Кральтъ, вмѣсто да забрани събранията, заповѣда две отъ черквитѣ на Парижъ да се отворятъ за про-повѣди. Никога по-рано градътъ не бѣ тъй раздвиженъ отъ Божието слово. Изглеждаше, че духъ на животъ отъ небето бѣ излѣнъ надъ народа. Умѣреность, чистота, редъ и [179] прилежание замѣстиха пиянството, безпътието, крамолитѣ и леностьта.

Духовенството не остана пасивно. Кральтъ отказваше да спре проповѣдването, но тѣ се обърнаха къмъ населението. Никакви срѣдства не се пестѣxa, за да възбудятъ страха, предразсъдъцитѣ и фанатизма на невежитѣ и суевѣрнитѣ. Подчиняващъ се слѣпо на своитѣ фалшиви учители, Парижъ, подобно на древния Йерусалимъ, не позна времето на своето посещение, нито нещата, които бѣха за неговия миръ. Две години продължи проповѣдването въ столицата ; но докато имаше мнозина, които приеха евангелието, болшинството отъ народа го отхвърли. Францискъ бѣше показалъ известна търпимость, само за да постигне намѣренията си ; следъ това папиститѣ успѣха отново да спечелятъ надмощие. Църквитѣ бѣха пакъ затворени и кладитѣ отново издигнати.

Калвинъ бѣ все още въ Парижъ, приготовлявайки се чрезъ изучаване, размишление и молитва за бъдещитѣ си трудове, като същевременно продължаваше да разпространява свѣтлината. Най-после, обаче, той бѣ заподозрѣнъ, и властитѣ решиха да го предадатъ на клада. Считайки се за сигуренъ въ своята усамотеность, той съвсемъ и не подозираше опасностьта, когато неочаквано дойдоха въ стаята му негови приятели съ новината, че стражари били изпратени да го арестуватъ. Въ сѫщия моментъ се чу силно хлопане на външния входъ. Не трѣбваше да се губи нито моментъ. Нѣкои отъ приятелитѣ му задърѫаха стражаритѣ на вратата, докато други помогнаха на реформатора да се спусне отъ единъ прозорецъ. Следъ това той бързо се отправи къмъ края на града. Намерилъ убежище въ колибата на единъ работникъ, приятель на реформацията, Калвинъ се преоблѣче въ дрехитѣ на своя хазаинъ, и, като нарами една мотика, продължи своето пѫтешествие. Вървейки на югъ, той намѣри убѣжище въ владенията на Маргарита. (Вижъ D’Aubigne, „History оf the Reformation in the Time of Calvin“, b. 2, ch. 30.)

Тукъ той остана за нѣколко месеца, сигуренъ подъ покровителството на мощнитѣ си приятели и заетъ, както по-рано, съ учене. Но неговото сърдце копнѣеше за еван-гелизирането на Франция, затова той не можеше да остане продължително време въ бездействие. Щомъ като бурята стихна малко, той потърси ново поле за трудъ, и то въ Поатие, кѫдето имаше университетъ и кѫдето новите възгледи бѣxa намѣрили благосклоненъ приемъ. Хора отъ всички класи радостно слушаха евангелието. Като нѣмаше обществено мѣсто за държане на проповѣди, той проповѣдваше словото Божие било въ дома на кмета на града, било въ своето частно жилище, било въ нѣкоя градска гра- [180] дина. Тъй като числото на неговитѣ слушатели се увеличаваше, тѣ счетоха за благоразумно да взематъ предпазителни мѣрки и да се събиратъ извънъ града. Една подземна пещера, до единъ бpѣгъ, прикрита отъ надвиснали скали и дървета, бѣ избрана за мѣcто на събранията. Малки групи, напущайки града отъ разни страни, се отправяха за тамъ. Въ това усамотено и отстранено мѣсто се четѣще и обясняваше Библията. Тамъ за пръвъ пѫть се отпразднува Господнята вечеря отъ протестантитѣ на Франция. Отъ тази малка църква по-после излѣзоха много вѣpни евангелисти.

Не можейки да се прости съ надеждата да види, че Франция е приела реформацията, Калвинъ се завърна наново въ Парижъ. Обаче тамъ той намѣри почти всички врати затворени: да проповѣдва евангелието, това би значило да отиде на клада. Това състояние на нѣщата го застави да премине въ Германия. Той току-що бѣшe преминалъ границата, когато въ Франция избухна буря срещу протестантитѣ. Ако бѣшe останалъ въ своето отечество, той сигурно би билъ затрупанъ въ общата гибель.

А ето онова, което се бѣ случило. Желаейки да видятъ своето отечество да върви наравно съ Германия и Швейцария, французкитѣ реформатори се бѣxa решили да нанесатъ срещу суевѣрията на Римъ смѣлъ ударъ, който трѣбваше да раздруса цѣлата нация. Затова тѣ бѣxa поставили въ цѣла Франция плакарди, нападайки литургията. Bмѣcтo да поощри дѣлото на реформацията, това действие на неблагоразумна ревность ускори преследването не само на неговитѣ автори, но сѫщо и на приятелитѣ на евангелието въ цѣлата страна. То даде на духовенството това, което то чакаше отъ дълго време: претекстъ, за да иска коренно унищожение на еретицитѣ, като опасни за сигурностьта на трона и мира на нацията агитатори.

Неизвестна рѫка — дали на нѣкой нетактиченъ приятель, или на нѣкой коваренъ врагъ, тази тайна остана неоткрита— закачи една отъ плакардитѣ на вратата на частната стая на краля. Монархътъ бѣ ужасенъ. Суевѣрни обичаи, съществували съ стотици години,се бичуваха съ безпощадна рѫка. Безподобната нахалность, която е посмѣла да занесе тѣзи ясни и страшни изрази предъ очитѣ на краля, разпали неговия гнѣвъ Въ ужасъ той стоя известно време треперящъ и вцепененъ. После яростьта му избухна въ страшнитѣ думи: „Нека всички заподозрѣни като лютерани бѫдатъ изловени. Азъ желая да погубя всички“. (D’Aubigne, „History of the Reformation in the Time of Calvin“, b. 4, ch. 10.) Жребиятъ бѣ хвърленъ : кральтъ се бѣ опредѣлилъ къмъ страната на Римъ.

Веднага се взеха мѣрки за арестуването на всѣки лютеранъ въ Парижъ. Единъ беденъ занаятчия, привърѫеникъ на новата вѣpa, който оикновено свикваше вѣрващитѣ [181] за тайнитѣ имъ събрания, бѣ хванатъ, и при заплашване съ незабавна смърть на клада му бѣ заповѣдано да съпровожда папскитѣ пратеници До дома на всѣкй протестантинъ oтъ града. Той отначало се ужаси съ отвращение отъ подлото предложение, но въ последствие страхътъ отъ пламъцйтѣ преодолѣ и той се съгласи да стане предатель на своитѣ братя. Предшествуванъ отъ причастието, заобиколенъ отъ шествие свещеници, тамяноносци, монаси и войни, Моринъ, царскиятъ дедективъ, съ предателя, бавно и мълчаливо преминаваха презъ улицитѣ на града. Шествието, явно, трѣбваше да бѫде въ честь на „светитѣ тайнства“, едно умилостивително дѣло за оскръбленията, които протестантитѣ бѣха нанесли на литургията. Обаче задъ това тържествено зрелище се криеше демонско намѣрение. Достигайки до кѫщата на нѣкой лютеранъ. предательтъ даваше знакъ, безъ да произнесе нито дума. Процесията спираше, влизаше въ кѫщата, семейството биваше извличано вънъ, оковано въ вериги, и ужасната процесия тръгваше напредъ, за да търси нови жертви. Тѣ „не пощадиха никоя кѫща, голѣма или малка, нито даже постройкитѣ на университетитѣ въ Парижъ... Моринъ накара цѣлия градъ да се потресе... То бѣше вилнежъ на ужаса“. (D’Aubigne, „History of the Reformation in the Time of Calvin“, b. 4, ch. 10.)

Жертвитѣ биваха избивани при ужасни мѫки, понеже бѣ издадена заповѣдь, да се намалява огъньтъ, за да продължава тѣхната агония. Но тѣ умираха като победители. Твърдостьта имъ бѣше непоколебима, мирътъ имъ непомраченъ. Тѣхнитѣ гонители, не въ състояние да разклатятъ непреклонната имъ твърдость, се чувствуваха сами победени. Ешафоди се издигнаха въ всички квартали на Парижъ и изгаряния се извършваха въ различни дни, съ цель, чрезъ протакането на екзекуциитѣ, да се увеличи ужасътъ отъ ересьта. Но все пакъ, въ края на краищата, преимуществото бѣ за евангелието. Цѣлиятъ Парижъ можа да види, какъвъ видъ хора сѫ създали новитѣ възгледи. За никой амвонъ не се говорѣше така много, както за кладитѣ на мѫчени. Тихата радость, която просвѣтляваше лицата на тѣзи мѫже, когато отиваха къмъ мѣстото на екзекуцията, тѣхниятъ героизъмъ всрѣдъ пламъцйтѣ, кроткото прощение на оскър-бителитѣ, промѣняха въ много случаи гнѣва въ съжаление, умразата въ любовь и свидетелствуваха съ несъкрушимо красноречие въ ползата евангелието“. (Wylie, b. 13, ch. 20.)

Свещеницитѣ, които искаха да подърѫатъ яростьта на народа, разпространяваха най-ужасни обвинения противъ протестантитѣ. Обвиняваха ги, че тѣ се били съединили, за да избиятъ католицитѣ, да провалятъ управлението и да убиятъ краля. Но за тѣзи си твърдения тѣ не можаха да дадатъ и най-малко доказателство. Тѣзи предсказания за [182] идващето зло трѣбваше да се изпъпнятъ, но при съвсемъ други обстоятелства и поради съвсемъ други причини. Упражненитѣ отъ католицитѣ жестокости върху невиннитѣ протестанти се увеличиха въ тежко бреме, оформиха се въ чувства на отмъщение, и въ следващитѣ столѣтия донесоха точно тази сѫдба, която католицитѣ предричаха надъ краля, неговото управление и неговитѣ поданици; обаче тази участь бѣ навлѣчена отъ безвѣрници и отъ самитѣ паписти. Не въвеждането на протестантизма, но неговото потискане щѣше три столѣтия по-късно да нанесе върху Франция всичкитѣ тѣзи ужасни бедствия.

Подозрение, недовѣрие и тероръ сега обхванаха всички класи на обществото. Всрѣдъ общото възбуждение стана ясно, колко дълбоки корени бѣ пуснало лютеранското учение въ сърдцата на хората, които се отличаваха съ своето възпитание, влияние и съвършенство на характера. Високо довѣрени и почетни постове внезапно се намѣриха вакантни. Занаятчии, печатари, учени, професори въ университетитѣ, писатели, а даже и дворцови хора изчезнаха. Стотици избѣгаха отъ Парижъ, доброволно напуснаха родната си земя, чрезъ което въ много случаи даваха първия признакъ, че сѫ склонни къмъ реформираната вѣра. Папиститѣ се оглеждаха наоколо съ очудване при мисъльта за неподозиранитѣ еретици, които сѫ били търпѣни около тѣхъ. Тѣхната ярость се излѣ върху множество по-скромни жертви, които бѣха въ тѣхна власть. Затворитѣ се препълниха и самиятъ въздухъ изглеждаше потъмнѣлъ отъ пушека на горящитѣ клади, запалени за изповѣдващитѣ евангелието.

Францискъ I се бѣше прочулъ като водитель на голѣмото движение за възраждане ученостьта, което особено отличаваше началото на шестнадесетото столѣтие. Той обичаше да събира въ своя дворъ учени мѫже отъ всички страни. На неговата любовь къмъ науката и презрението къмъ невежеството и суевѣрието на калугеритѣ се дължеше, отчасти, търпимостьта, която се оказваше на реформацията. Но, вдъхновенъ отъ ревность за изкореняване на ересьта, този покровитель на науката издаде едиктъ, съ който забраняваше печатането въ Франция ! Францискъ I представлява единъ отъ многото примѣри въ историята, които доказватъ, че умственото образование не е защита противъ религиозната нетърпимость и гонение.

Чрезъ тържествена, публична церемония Франция трѣб-ваше да се предаде напълно въ преследване и унищожение на протестантизма. Свещеницитѣ изискваха, щото нанесеното на небето оскръбление чрезъ осѫждането на литургията да бѫде изкупено съ кръвь, и кральтъ отъ името на народа да одобри тази варварска постѫпка. Единъ съвременникъ, Симеонъ Фонтенъ. докторъ отъ Сорбоната, ни е оставилъ за това време едно дълго описание. [183]

Деньтъ 21 януарий 1535 година бѣше опредѣленъ за тази ужасна церемония. Възбудени бѣха суевѣрнитѣ страхове и слѣпата умраза на цѣлия народъ. Улицитѣ на Парижъ бѣxa препълнени отъ тълпи народъ, които се бѣxa стекли отъ цялата околность. Деньтъ трѣбваше да се предшествува отъ огромна и блестяща процесия. „Кѫщитѣ, покрай които щѣше да мине шествието, бѣxa окичени съ трауренъ крепъ, а тукъ-тамъ се издигаха олтари“. Предъ всѣка врата бѣшe запаленъ факелъ въ честь на „тайнството причастие“. Преди разсъмване процесията се сформирува предъ двореца на краля. „Първомъ вървѣха знамената и кръстоветѣ на нѣколко енории, после се явиха гражданитѣ, вървейки двама по двама и носещи факли“. Следваха четиритѣ монашески ордена, всѣки единъ въ своето особено облѣкло. После идваше огроменъ сборъ отъ прочути мощи. Следъ тѣхъ яздѣха църковнитѣ князе въ своитѣ пурпурни и багрени дрехи, въ разкошни украси съ скѫпоценни камъни, въ великолепенъ, изященъ и блестящъ строй.

„Причастието се носѣше отъ епископа на Парижъ подъ скѫпоцененъ сѣнникъ. . . подърѫанъ отъ четири чистокръвни князе. . . Следъ причастието вървѣше кральтъ. . . Францискъ I въ оня день бѣше безъ корона и безъ кралско облѣкло“. Съ непокрита глава, съ наведени къмъ земята очи, съ горящъ факелъ въ рѫка, кральтъ на Франция се яви „като каящъ се“. (Wylie, b. 13, ch. 21.) При всѣки олтаръ той се покланяше въ смирение не поради пороцитѣ, които омърсяваха душата му, не поради невинната кръвь, която опетняваше рѫцетѣ му, но за смъртния грѣхъ на неговитѣ поданици, които се бѣха осмѣлили да порицаятъ литургията. Следъ него идваха кралицата и сановницитѣ на държавата, вървящи, сѫщо, двама по двама, всѣки съ запаленъ факелъ.

Като часть отъ службата въ онзи день, самиятъ монархъ държа речь къмъ висшитѣ чиновници на царството, въ голѣмата зала на епископския палатъ. Съ печално лице се яви той предъ тѣхъ и съ покъртително красноречие оплака „престѫплението, богохулството, деня на скърбь и позоръ“, които връхлетѣли народа. Той призоваваше всѣки вѣренъ поданикъ да подпомогне за изкореняването на пагубната ересь, която застрашавала Франция съ гибель. „Колкото е вѣрно, господа, че азъ съмъ вашъ краль, — каза той, — така е вѣрно, че ако азъ знаехъ, че нѣкой мой членъ е опетненъ или заразенъ отъ тази отвратителна гни-лота, азъ бихъ ви го далъ, за да го отсѣчете. . . И още повече : ако бихъ видѣлъ нѣкое отъ собственитѣ си деца осквернено отъ нея, азъ не бихъ го пощадилъ. . . Азъ самъ бихъ го предалъ и бихъ го пожертвувалъ за Бога“. Сълзи задавяха неговото слово, цѣлото събрание плачеше и ви- [184] каше единодушно : „Ние ще живѣемъ и ще умремъ за като-лическата вѣра!“ (D’Aubigne, „History of the Retormation in the Time of Calvin“, b. 4, ch. 12.)

Ужасна бѣше падналата тъмнина върху народа, който бѣше отблъсналъ свѣтлината на истината. „Благодатьта, която трѣбваше да е за спасение“, се бѣ явила ; но Франция, следъ като бѣ гледала нейната сила и светость, следъ като хиляди бѣха очаровани отъ нейната красота, следъ Като градове и села бѣха освѣтлени отъ нейния блѣсъкъ, се отвърна отъ нея, предпочитайки тъмнината. Тѣ отблъснаха отъ себе си небесния даръ, когато имъ се предлагаше. Тѣ бѣха нарекли злото добро и доброто зло, ставайки жертва на своеволна измама. Сега, макаръ, може би, да вѣрваха, че вършатъ Божия служба, като преследватъ Божия народъ, все пакъ тази имъ искреность не можеше да из-плати голѣмата имъ вина. Тѣ бѣха своеволно отблъснали чудната свѣтлина, която можеше да ги спаси отъ измама и отъ опетняване душитѣ имъ съ невинна кръвь.

Търѫествена клетва бѣ положена въ голѣмата катедрала „НотръДамъ“, че ще изкоренятъ ересьта въ тази катедрала, кѫдето около три столѣтия по-късно „богинята на разума“ бѣ възкачена на пиедесталъ отъ единъ народъ, който бѣ забравилъ живия Богъ. Отново се образува процесия и представителитѣ на Франция се приготовляваха да започнатъ дѣлото, за което се бѣха клели. „На близки разстояния бѣха съградени ешафоди, на които трѣбваше да бѫдатъ изгорени живи нѣкои протестантски християни, и бѣ наредено кладитѣ да се запалятъ въ момента, когато кральтъ приближи и процесията се спре, та той да бѫде свидетель на екзекуцията“. (Wylie, b. 13, ch. 21.) Подробноститѣ на претърпѣнитѣ мѫки отъ тѣзи свидетели за Христа сѫ твърде ужасни за описване ; отъ страна на жертвитѣ, обаче, нѣмаше никакво колебание. Когато ги принуждаваха да се отрекатъ, единиятъ отъ тѣхъ отговори : „Азъ вѣрвамъ само онова, каквото сѫ проповѣдвали нѣкога апостолитѣ и пророцитѣ, и каквото сѫ вѣрвали всички светии. Моята вѣра е въ Бога и ще преодолѣе всичкитѣ сили на пъкъла“. (D’, Aubigne, „History of the Reformation in the Time of Calvin“, b. 4, ch. 12.)

Процесията продължи, като спираше предъ други мѣста на подобно мѫченичество. Когато тя достигна началния си пунктъ — кралския дворецъ, — тълпата си разотиде, а кральтъ и прелатитѣ, много доволни отъ извършеното презъ деня и поздравявайки се за успѣхъ въ току-що започнатото дѣло по унищожението на ересьта, се отдръпнаха въ дворцитѣ.

Евангелието на миръ, което Франция бѣ отхвърлила, трѣбваше да бѫде напълно изкоренено, но последицитѣ на [185] всичко това трѣбваше да бѫдатъ сѫщо ужасни. На 21 януарий 1793 г., т. е. двеста и петдесеть и осемь години, следъ като Франция се бѣ предала напълно на преследване реформацията, друга подобна процесия, но по съвсемъ другъ поводъ, минаваше по улицитѣ на Парижъ. „И сега пакъ кральтъ бѣше главната фигура. И сега имаше смутъ, вълнение и викове; и сега се чуваше жажда за повече жертви ; и сега имаше грозни ешафоди ; отново дневнитѣ сцени се привършваха съ ужасни екзекуции. Луи XVI, който се стремѣше да се освободи отъ рѫцетѣ на своитѣ тъмни-чари и палачи, бѣше завлѣченъ до ешафода и тамъ държанъ насила, докато брадвата падна, а отсѣчената му глава се търкули подъ ешафода“. (Wylie, b. 13, ch. 21.) Кральтъ не бѣ единствената жертва ; близо до това мѣсто две хиляди и осемстотинъ човѣшки сѫщества загинаха отъ гилотината презъ кървавитѣ дни на терора въ Франция.

Реформацията бѣше поднесла на свѣта отворената Библия, тя бѣ разпечатала заповѣдитѣ на Божия законъ и настояваше за права предъ съвѣстьта на народа. Безкрайната любовь бѣше открила на човѣцитѣ принципитѣ и предписанията на Небето. Богъ бѣше казалъ : „Пазете и изпълнявайте ги, защото въ това е вашата мѫдрость и вашиятъ разумъ предъ очитѣ на народитѣ, които, като чуятъ за всички тия наредби, ще кажатъ : само този великъ народъ е мѫдъръ и разуменъ“. (Втор. 4 : 6.) Когато Франция отблъсна този небесенъ даръ, тя посѣ семена на анархия и гибель, като постепенното развитие на тия причини донесе по-следствия, които се сведоха до революцията и режима на терора.

Преди още да дойде необикновената възбуда чрезъ плакардитѣ въ Франция, реформаторътъ Фарелъ бѣ принуденъ да избѣга отъ родната си страна. Той се отправи за Швейцария, и посрѣдствомъ своитѣ трудове, чрезъ които подкрепи дѣлото на Цвингли, той помогна за победата на реформацията. По-къснитѣ си години този мѫжъ трѣбваше да прекара тукъ, но той продължаваше да упражнява решително влияние и върху реформата въ Франция. Презъ първитѣ години на своето изгнаничество той полагаше специални старания за разпространението на евангелието въ родната му страна. Той прекара значително време въ проповѣдване истината между своитѣ сънародници близо до границата, кѫдето съ неуморна будность следѣше борбата, като подпомагаше съ своитѣ думи на окуражение и съвети. Заедно съ други изгнаници като него. той преведе писанията на германскитѣ реформатори на френски езикъ, и тия преводи, заедно съ френската Библия, бѣха отпечатани въ голѣми количества. Посрѣдствомъ пѫтующи книгопродавачи тѣзи трудове се продаваха обилно изъ Франция. Кни- [186] гитѣ биваха давани на книжаритѣ съ цена много по-низка отъ продажната, като разликата бѣше печалбата за книжаритѣ, които се издърѫаха отъ нея, и така можеха да продължатъ разпространението на книгитѣ.

Фарелъ започна дѣлото си въ Швейцария като скроменъ учитель. Въ една уединена енория той се отдаде на възпитание на децата. Освенъ обикновенитѣ клонове на обучението, той внимателно въведе библейските истини, надѣвайки се чрезъ децата да достигне родителитѣ имъ. И наистина, нѣкои повѣрваха, обаче свещеницитѣ се намѣсиха, за да попрѣчатъ на делото, и суевѣрнитѣ селяни бѣха подведени да му се противопоставятъ. „Това не може да е евангелието на Христа“, настояваше свещеникътъ, „понеже неговата проповедь не носи миръ, но война“. (Wylie, b. 14, ch. 3.) Попобно на първитѣ ученици, когато бѣ изгонванъ отъ единъ градъ, Фарелъ преминаваше въдругъ. Огъ село на село, отъ градъ на градъ отиваше той, пѫтувайки пешъ, търпящъ лишения, гладъ, студъ, умора, и навсѣкѫде въ опасность за живота си. Той проповѣдваше по пазарища, въ църкви, а понекога и отъ амвоните на катедралитѣ. Случваше се да намѣри празна църква безъ слушатели ; случваше се, че проповѣдьта му биваше прекѫсвана отъ викове и подигравки ; често биваше насилствено свалянъ отъ амвона. Многократно той биваше подеманъ отъ тъл-пата и битъ почти до смърть. Но все пакъ той вървѣше напредъ. Макаръ често пѫти да биваше отклоняванъ отъ борбата, той съ неуморимо постоянство, отново се връщаше въ нея. Фарелъ виждаше, какъ едни следъ други градове и мѣстности, които дотогава бѣха крепости на папството, сега отваряха вратите си за евангелието. Малката енория, кѫдето той работи отначало, скоро прие реформираната вѣра. Градоветѣ Муртенъ и Нюшателъ напуснаха римокатолическитѣ обичаи и премахнаха иконитѣ отъ черквитѣ си.

Отъ дълго време Фарелъ желаеше да развѣе протестантското знаме въ Женева. Ако този градъ би могълъ да се спечели за истината, той можеше да бѫде удобенъ центъръ за реформацията въ Франция, въ Швейцария и въ Италия.

Съ такава цель предъ очи той продължи трудоветѣ си, докато много отъ околнитѣ градове и села бѣха спечелени. Следъ това, придруженъ отъ единъ само помощникъ, той отиде въ Женева. Тамъ можа да държи само две проповѣди. Свещеницитѣ се бѣха опитали, но напразно, да си осигурятъ неговото осѫждане отъ гражданскитѣ власти. Тѣ го призоваха предъ единъ черковенъ съветъ, въ който дойдоха съ скрити подъ облѣклото си орѫжия, решени непремѣнно да отнематъ живота му. Вънъ отъ залата, бѣсна тълпа, въорѫжена съ тояги и мечове, се бѣше събрала, за да осигури смъртьта му, въ случай, че би се изплъз- [187] налъ отъ съвета. Присѫтствието на властитѣ и на едно отдѣление въоръжена сила, обаче, спаси Фарела. Рано на следващата сутриньтой и придружаващиятъ го бѣха отведени на едно сигурно мѣсто отъ другата страна на езерото. Така се завърши неговиятъ пръвъ опитъ да евангелизира Женева.

Вториятъ пѫть бѣ употрѣбенъ по-скроменъ инструментъ ; това бѣ единъ младежъ съ такава скромна външность, че съ него се отнасяха хладно дори изповѣдващитѣ се като приятели на реформацията. Какво би могълъ да направи единъ такъвъ незначителенъ човѣкъ, когато самиятъ Фарелъ бѣ отхвърленъ ? Би ли могълъ човѣкъ съ такъвъ малъкъ куражъ и безъ всѣкаква опитность да устои на бурята, предъ която най-силниятъ и храбриятъ е билъ принуденъ да избѣга ? „Не съ войнство и не съ сила, а съ Моя Духъ, казва Господь Саваотъ“. (Захария 4: 6.) „Богъ избра онова, що е безумно на тоя свѣтъ, за да посрами мѫдрите ; Богъ избра онова, що е слабо на тоя свѣтъ, за да посрами силнитѣ. Защото онова, що е безумно у Бога, е по-мѫдро отъ човѣцитѣ, и онова, що е немощно у Бога, е по-силно отъ човѣцитѣ“. (I Коринт. 1 : 27. 25.)

Фроманъ — това бѣ името на младежа — започна дѣлото си като учитель. Истинитѣ, на които той учеше децата въ училище, бѣха повтаряни по домоветѣ имъ. Скоро родителитѣ започнаха да идватъ и да слушатъ обясненията на Библията, докато училищната стая почна да се изпълва съ внимателни слушатели. Нови завѣти и брошури свободно се разпространяваха ; тѣ достигнаха мнозина, които не смѣеха да дойдатъ открито да слушатъ новитѣ учения. Следъ известно време този младъ работникъ бѣ принуденъ да избега; но истинитѣ, които той разнесе, бѣха пуснали корени въ сърдцата на хората. Реформацията бѣше посѣта, тя се усили и разшири. Проповѣдницитѣ се върнаха, и посрѣдствомъ тѣхната работа въ последствие протестантското богослужение напълно се въведе въ Женева.

Градътъ се бѣше обявилъ вече за реформацията, когато Калвинъ, следъ многобройни странствувания и промѣни, мина презъ вратитѣ му. Връщайки се отъ едно последно посещение на родната си страна, той се бѣ отправилъ за Базелъ, за да продължи тамъ своитѣ науки; но намирайки пътя окупиранъ отъ войскитѣ на Карлъ V, той бѣ заставенъ да заобиколи, и по такъвъ начинъ дойде въ Женева.

Въ това посещение Фарелъ позна Божията рѫка. Макаръ Женева да бѣше приела реформираната вѣра, все пакъ тамъ оставаше неизвършено още най-голѣмото дѣло. Не като черкви, но като отдѣлни индивиди трѣбваше да се покаятъ душитѣ предъ Бога. Дѣлото на новорождение, на обръщане сърдцето и съвѣстьта трѣбваше да се извърши [188] чрезъ силата на Светия Духъ, а не чрезъ декрети и събори. Докато жителитѣ на Женева бѣха отхвърлили авторитета на Римъ, тѣ не бѣха тъй готови да се откажатъ отъ пороцитѣ, които бѣха възникнали отъ владичеството му. Да се възстановятъ тукъ чиститѣ принципи на евангелието и да се приготви народътъ за достойно изпълнение на службата, за която, изглеждаше, че Провидението го бѣ призовало, не бѣше лесна задача.

Фарелъ бѣше убеденъ, че въ лицето на Калвина е намѣрилъ онзи, който можеше да му бѫде сътрудникъ въ това дѣло. Въ името на Бога той тържествено закле младия евангелистъ да остане и да работи тукъ. Калвинъ се уплаши много. Боязливъ и миролюбивъ, той трепна предъ мисъльта за сношение съ смѣлитѣ, независимитѣ и даже дръзкитѣ духове на женевскитѣ граждани. Слабостьта на неговото здраве и ученолюбивитѣ му навици го тласкаха къмъ уединение. Вѣрвайки, че посрѣдствомъ перото си той ще може най-добре да служи на реформацията, Калвинъ жадуваше да намѣри нѣкое тихо мѣсто за учене. Тамъ, посрѣдствомъ печата, той мислѣше да наставлява и съгражда черкви. Обаче тържественото увещание на Фарелъ му дойде като покана отъ небето, затова той не смееше да откаже сега. Струваше му се, както той казваше, „че Божията рѫка бѣше прострѣна отъ небето, че тя го хвана и го постави завинаги на мѣстото, което той съ нетърпение искаше да напусне“. (D’Aubigne, „History of the Reformation in the Time of Calvin“, b. 9, ch. 17.)

По онова време голѣми опасности застрашаваха про-тестантското дѣло. Папскитѣ проклятия се обърнаха срещу Женева и силни народи я заплашваха съ унищожение. Какъ можеше този малъкъ градъ да отблъсне мощното духовенство, което тъй често бѣ принуждавало крале и императори да му се подчиняватъ ? Какъ можеше да устои той срещу армиитѣ на голѣмитѣ свѣтовни победители ?

Изъ цѣлото християнство протестантизмътъ бѣше за-страшенъ отъ опасни врагове. Първитѣ победи на реформацията преминаха; Римъ събираше нови сили, надѣвайки се напълно да я унищожи. По негово време бѣ създаденъ орденътъ на йезуититѣ, най-жестокиятъ, най-безсъвѣстниятъ и най-мощниятъ отъ всички папски борци. Откѫснати отъ земни връзки и човѣшки интереси, мъртви къмъ изискванията на естественитѣ чувства, съ затѫпени разсѫдъкъ и съвѣсть, йезуититѣ не признаваха никаква друга власть, никаква друга връзка, освенъ тѣзи на своя орденъ, като найголѣмата имъ длъжность бѣ да разширятъ неговата мощь. (Вижъ Приложението.) Евангелието на Христа бѣше приспособило привърѫеницитѣ му да посрѣщатъ опасности и да понасятъ страдания, въпрѣки студъ, гладъ, трудъ и бед- [189] ность, да издигатъ знамето на истината въпрѣки изтезания, затвори и клади. Въ борбата си съ тѣхъ йезуититѣ въоду-шевляваха своитѣ последователи въ фанатизъмъ, който ги приспособяваше да претърпятъ сѫщитѣ опасности и да про-тивопоставятъ срещу силата на истината всички орѫжия на измамата. За йезуититѣ нѣмаше прѣстъпление толкова голѣмо, че да не може да се извърши, или измама толкова ниска, за да не се практикува, или лицемѣрие тъй мѫчно, че да не може да се усвои. Обречени на постоянна бедность и унижения, тѣхниять обмисленъ стремежъ бѣше да си осигурятъ богатство и сила, да бѫдатъ преданни за провалянето на протестантизма и за възстановяването на папското върховенство.

Като членове на своя орденъ тѣ се явяваха подъ булото на свѣтость, посещавайки затвори и болници, услужвайки на болнитѣ и беднитѣ, изповѣдвайки, че сѫ се отрекли отъ свѣта, носейки свѣтото име на Исуса, Който обхождаше, за да прави благодеяния. Но подъ тази безпорочна външность често пѫти се криеха най-престѫпни и най-безпощадни намѣрения. Основенъ принципъ на ордена бѣше: цельта оправдава срѣдствата. Естествено е, че при такова правило лъжата, кражбата, клетвата, предумишленото убийство бѣха не само простени, но даже похвалявани, когато служеха въ интереситѣ на черквата. Подъ различни маски йезуититѣ си проправяха пѫть до държавни длъжности, сполучваха да бѫдатъ съветници на крале и направ-ляваха политиката на народитѣ. Тѣ ставаха слуги, за да действуватъ като шпиони спрямо своитѣ господари. Тѣ издигаха колежи за синоветѣ на принцове и благородници и училища за обикновения народъ; принуждаваха децата на протестантски родители да спазватъ папскитѣ нареждания. Всичкиятъ външенъ блѣсъкъ и показъ на римското богослужение трѣбваше да бѫде тъй нагоденъ, че да смути ума, да заслѣпи, да зашемети и да плени въображението. По този начинъ свободата, за която бащитѣ бѣха работили и проливали кръвьта си, се предаваше отъ синоветѣ. Йезуититѣ скоро се разшириха по цѣла Европа, и тамъ, кѫдето се настаняваха, ставаше оживление и възстановяване на папството.

За да имъ се даде по-голѣма сила, издадена бѣ една була, която отново въвеждаше инквизицията. Въпрѣки общото отвръщение, съ което се гледаше на него даже въ католически страни, този ужасенъ сѫдъ бѣ отново възстановенъ отъ папскитѣ водители, и твърде ужасни свирепости, които не могатъ да се опишатъ, бѣха повторени въ тайнитѣ затвори на инквизицията. Въ много страни хиляди и хиляди хора, цвѣтътъ на нацията, най-чиститѣ отъ чиститѣ, най-благороднитѣ и образованитѣ, най-набожнитѣ и пре- [190] данни пастори, най-прилежнитѣ и патриотични граждани, блестящи ученици, даровити артисти, способни занаятчии — всички тѣ биваха убивани или принуждавани да бѣгатъ въ други страни.

Такива бѣха срѣдствата, които Римъ бѣше измислилъ, за да угаси реформацията, да отнеме Библията отъ хората и да възстанови невежеството и суевѣрието отъ тъмнитѣ вѣкове. Но подъ Божието благословение и трудоветѣ на благороднитѣ мѫже, които Той бѣ подигналъ, за да последватъ Лютера, протестантизмътъ не бѣ унищоженъ. Той трѣбваше да дължи силата си не на благоволението на принцоветѣ или на армиитѣ имъ. Най-малкитѣ страни, най-скромнитѣ и слаби народи станаха негови крепости. Ето, такава бѣшe малката Женева, всрѣдъ мощни врагове, които замисляха нейното унищожение; такава бѣше Холандия, върху пѣсъчнитѣ брѣгове на Сезерното море, боряща се противъ тиранията на Испания, най-голѣмото и най-богатото тогавашно кралство: такава бѣшe пустата, неплодородна Швеция, която спечели победи за реформацията.

Калвинъ преживѣ около тридесеть години въ Женева, посвещавайки силитѣ си, първомъ за съграждането на една църква тамъ, която да се придърѫа въ чистата нравственость на Библията, и после за напредъка на реформацията изъ цѣла Европа. Неговото дѣло като общественъ водитель не бѣше безпогрѣшно, нито ученията му свободни отъ заблуждения. Но той бѣше инструментъ за проповедване на по-голѣми истини, особено важни за неговото време, въ защита на принципитѣ на протестантизма противъ възвръщащата се вълна на папството, а сѫщо за поощряване реформиранитѣ църкви, въ животъ на свѣтость и чистота, вмѣсто на гордость и поквара, подхранвани дотогава отъ папскитѣ учения.

Отъ Женева излизаха книги и учители, за да разпро-страняватъ реформиранитѣ учения. Натамъ поглеждаха пре-следванитѣ въ всички други страни за наставления, съвети и окуражение. Градътъ на Калвина стана убѣжище за пре-следванитѣ реформатори отъ цѣла западна Европа. Бѣгълци отъ ужаснитѣ бури, които продължиха цѣли столѣтия, намираха прибѣжище въ стенитѣ на Женева. Изгладнѣли, наранени, лишени отъ домъ и роднини, тѣ бѣха горещо приветствувани и нѣжно нагледвани. Чрезъ своята набожность, ученость и способность тѣ служеха за благословение на града, който ги приемаше. Мнозина, които бѣха потърсили прибѣжище тукъ, после се връщаха въ своитѣ страни, за за отблъснатъ тиранията на Римъ. Джонъ Кноксъ, храбриятъ шотландски реформаторъ, мнозина отъ английскитѣ пуритани, протестантитѣ отъ Холандия и Испания и хугенотитѣ отъ Франция занесоха отъ Женева факела на истината, за да просвѣтлятъ тъмнината въ своитѣ родни страни. [191]

Епизод 13—Въ Холандия и Скандинавия.

Въ Холандия още отъ най-ранни времена папската тирания бѣше предизвикала решителенъ протестъ. Седемстотинъ години преди Лютера двама епископи бѣxa изпратени съ порѫчка въ Римъ. Тамъ тѣ бѣха научили истинския характеръ на „свѣтия престолъ“ и безстрашно отправиха къмъ папата следнитѣ строги думи: „Господь е далъ на черквата, Негова царица и Негова невѣста, както за нея, така и за фамилията ѝ, богата и вѣчна зестра, дарение, което не може нито да се поквари, нито да се изкуси ; той ѝ е врѫчилъ нетлѣнна корона и скиптъръ... Всички тѣзи предимства ти като разбойникъ заграби само за себе си. Ти стоишъ въ храма като Богъ; вмѣсто пастирь, ти си станалъ вълкъ за овцитѣ... Ти искашъ да минешъ въ нашитѣ очи за върховенъ епископъ, но се отнасяшъ по-скоро като тиранъ. Вмѣсто да бѫдешъ слуга на слугитѣ, както обичашъ да се наричашъ, ти се стремишъ да станешъ господарь на господаритѣ... Ти небрежишъ Божиитѣ заповеди. Светиятъ Духъ е, който съгражда черквитѣ навсѣкѫде, кѫ дето тѣ и да се намиратъ. . . Градътъ на нашия Господь, чиито граждани сме ние, обхваща всички области на небето, и е по-голѣмъ отъ града, нареченъ отъ пророцитѣ Вавилонъ, който, като се казва, че има божественъ произходъ, се издига до небето, претендирайки, че мѫдростьта му е безсмъртна ; който твърди, макаръ и безъ основание, че ни-кога не сбърквалъ, нито пъкъ можелъ да сбърка нѣкога“. (Brandt, „Geschichte der niederlandischen Reformation“, 1 Buch, S. 6.)

Този протестъ бѣ повтарянъ отъ вѣкове на вѣкове чрезъ примитивни проповѣдници отъ рода на мисионеритѣвалдензи. Подъ различни имена, тѣзи последнитѣ пѫтуваха отъ една страна въ друга, разнасяйки въ всички мѣста познание на евангелието. Тѣ проникнаха и въ Нидерландия, и тамъ тѣхното учение се разшири бързо. Библията отъ валдензитѣ бѣ преведена тукъ въ стихове на нидерландски езикъ. „Нейното предимство се състои въ това“, казваха тѣ, „че въ нея нѣма нито шеги, нито басни, нито дреболии, нито измами, а само слова на истина ; наистина, [192] тукъ и тамъ има нѣкоя твърда кора, но подъ нея лесно може да се извадятъ мекотата и сладостьта, които сѫ добри и свѣти“. (Brandt, В. I, S. 14.) Така пишеха приятелитѣ на старата вѣра въ дванадесетото столѣтие.

Въ това време започнаха римскитѣ преследвания. Въпрѣки кладитѣ и мѫкитѣ, вѣрващитѣ все повече и повече се умножаваха ; тѣ заявяваха твърдо, че Библията е единствениятъ непогрѣшимъ авторитетъ въ религията, че „никой човѣкъ не трѣбва да бѫде принуждаванъ да вѣрва, а само да бѫде спечелванъ за истината чрезъ проповѣдь“. (Brandt, I. В., S. 14.)

Ученията на Лютера намѣриха въ Нидерландия благоприятна почва. Сериозни и вѣрни мѫже се издигаха и проповѣдваха евангелието. Отъ една холандска провинция излѣзе Менно Симонсъ. Възпитанъ въ римокатолишката черква, посвѣтенъ въ свещенически санъ, той бѣ съвсемъ неѣвежъ въ Библията и не искаше да я чете, страхувайки се, да не бѫде подмаменъ къмъ ересь. Когато почнаха да го измѫчватъ съмнения относно учението за превръщане хлѣба и виното въ плъть, той счете това за изкушение отъ сатана, и се опита чрезъ молитва и изповѣдь да се освободи отъ тѣхъ. Но това бѣ напразно. После той се опита да успокои обвинителния гласъ на съвѣстьта си чрезъ свѣтски удоволствия, но безъ успѣхъ. Следъ известно време той бѣ доведенъ до изучаването на Новия заветъ. Тази първа работа, къмъ която по-сетне той прибави и изучава-нето на Лютеровитѣ писания, го доведе до тамъ, че той прие реформираната вѣра. Малко по-после той присѫтствува въ едно съседно село при обезглавяването на единъ мѫжъ, понеже се бѣ кръстилъ повторно. Това го накара да изучава Библията по отношение на детското кръщение. Въ нея той не намѣри никакво доказателство въ негова полза, но забеляза, че разкаяние и вѣра сѫ необходимитѣ условия за приемане на кръщението.

Менно излѣзе отъ римската черква и посвети живота на изясняване истинитѣ, които бѣше открилъ. Както въ Германия, така и въ Нидерландия се бѣха създали фанатици, които подърѫаха безсмислени, съблазнителни и неприлични учения, като не се страхуваха да прибѣгватъ и до насилие и жестокость. Менно видѣ ужаснитѣ резултати, до които бѣха довели тѣзи учения, и сериозно се противопостави на погрѣшнитѣ и диви намѣрения на фанатицитѣ. Той работи много ревностно и успѣшно между заблуденитѣ жертви на тѣзи неосветени фанатици, а сѫщо и между старитѣ християни, потомци на пропагандата на валдензитѣ. Двадесеть и петь години пѫтува той съ жена си и съ децата си, търпящи умора и лишения, а често пѫти изложени и на смърть. Той преброди Нидерландия и Северна [193] Германия, като работѣше главно между беднитѣ класи, обаче упражнявайки голѣмо влияние. Красноречивъ по природа, макаръ и съ малко образование, той бѣ мѫжъ съ непоколебима чистота. Смиренъ, съ нѣжни обноски, усърдно набоженъ и искренъ, той прилагаше своитѣ учения и въ частния си животъ, като по този начинъ печѣлеше довѣрието на народа. Последователитѣ му бѣxa разпръснати и потиснати. Tѣ страдаха най-много отъ това, че бѣxa смѣсвани съ фанатицитѣ на Мюнстера. Но все пакъ неговитѣ старания предизвикаха много покаяния.

Никѫде другаде реформиранитѣ учения не се бѣxa разпространили тъй обширно, както въ Нидерландия. Но и никѫде другаде привърѫеницитѣ имъ не сѫ претърпѣли по-жестоки преследвания, отколкото въ тази страна. Въ Германия, кѫдето Карлъ V бѣше запретилъ реформацията и радостно би изгорилъ на клада всичкитѣ ѝ привърѫеници, князетѣ издигнаха преграда срещу неговата тирания. Въ Нидерландия, кѫдето силата му бѣ по-голѣма, едиктитѣ за преследване следваха бързо единъ следъ други. Да се чете Свещеното Писание, да се слуша проповѣдь отъ него или да се говори за него — това бѣxa престѫпления, наказуеми съ клада. Да се моли на тайно, да се отказва поклонение предъ икони или да се пѣятъ псалми — това бѣ равнозначещо съ излагане на смърть. Tѣзи, които се отричаха отъ вѣрата си, биваха осѫждани: мѫжетѣ на умъртвяване съ мечъ, а женитѣ — да бѫдатъ живи заравяни. Хиляди хора загинаха подъ управлението на Карла и на Филипъ II.

Еднажъ цѣло едно семейство бѣ доведено предъ ин-квизиторитѣ подъ предлогъ, че не присѫтствувало на ли-тургията, а имало богослужение въ кѫщи. Когато най-млаѣдиятъ имъ синъ бѣ изпитванъ за тѣхнитѣ тайни обичаи, той отговори: „Ние колѣничимъ и се молимь Богу да просвѣти умовегѣ ни и да прости грѣховете ни ; ние се молимъ, щото царуването на нашия монархъ да бѫде успешно, животътъ му щастливъ; молимъ се Богъ да закриля нашитѣ управници“. (Wylie, b. 18, ch. 6.) Нѣкои отъ сѫдиитѣ бѣха дълбоко трогнати, но все пакъ бащата и единъ отъ синовете бѣха осѫдени на изгаряне на клада.

Яростьта на гонителитѣ не надминаваше вѣрата на мѫ-ченицитѣ. Не само мѫжетѣ, но и нѣжни жени, а дори и млади момичета проявяваха непоколебимъ куражъ. „Съпруги заставаха близо до кладата на своитѣ мѫже, отправяйки имъ утешителни думи или пѣейки имъ псалми, докато пламъцитѣ ги поглъщаха“. „Млади момичета лѣгaxa живи въ своя гробъ, като че отиваха въ стаята си за нощенъ сънь; или пъкъ, облѣчени въ най-хубавитѣ си дрехи, тѣ отиваха на ешафода, като да отиваха на свадбата си“. (Wylie, b. 18, ch. 6.)

Както въ днитѣ, когато езичеството се опитваше да [194] унищожи евангелието, кръвьта на мѫченицитѣ ставаше семе за християнитѣ. (Вижъ Tertulian’s Apology, par. 50.) Преследванията служеха само, за да увеличатъ броя на свидетелитѣ за истината. Година следъ година монархътъ, възбуденъ до лудость отъ непобедимата твърдость на народа, подърѫаше своето жестоко дѣло, обаче напразно. Най-после революцията, рѫководена отъ благородния Вилхелмъ Орански, осигури за Холандия свобода въ службата на Бога.

Въ планините на Пиемонтъ, въ долинитѣ на Франция и въ градоветѣ на Холандия напредъкътъ на евангелието бѣ отбелязанъ чрезъ кръвьта на неговитѣ последователи.

Но въ севернитѣ страни, напротивъ, то намѣри миренъ приемъ. Скандинавски студенти отъ Витенбергъ, връщайки се по домоветѣ си, разнасяха реформираната вѣра въ своитѣ огнища. Обнародването на Лютеровитѣ книги послужи за разпространяване на свѣтлината. Народитѣ отъ северъ, скромни и силни, се отвърнаха отъ покварата, блеѣсъка и суевѣрието на Римъ, за да приветствуватъ чистотата, простотата и животворнитѣ истини на Библията.

Таузенъ, реформаторъ на Дания, бѣше синъ на селянинъ. Още отъ рано той проявяваше бистъръ умъ. Тъй като неговитѣ родители не можеха да заплащатъ за образованието му, и като бѣше жаденъ за познания, той постъпи въ единъ монастиръ. Чистотата на живота му, както и прилежанието му, а сѫщо и неговата вѣрность му спечелиха уважението на неговитѣ по-висши ръководители. Единъ изпитъ показа, че той притежава таланти, които обещаваха голѣми услуги за черквата въ последствие. Решено бѣ да го образоватъ въ нѣкой университетъ на Германия или Холандия, като позволиха на младия студентъ да си избере самъ училището, при едничкото условие, че то нѣма да бѫде онова въ Витенбергъ. „Не трѣбва, казваха си мона-ситѣ — да се излага студентътъ на черквата ни на ерегическата отрова“.

Таузенъ отиде въ Кьолнъ, който бѣше тогава, както и днесъ още, една отъ папскитѣ крепости. Тукъ той скоро се отврати отъ мистицизма на учителитѣ. Въ сѫщото онова време нему попаднаха на рѫка писанията на Лютера ; Той ги чете съ очудване и наслада, и много желаеше да се възползва отъ личното наставление на реформатора. Съ рискъ да оскърби своитѣ игумени ида се види лишенъ отъ издръжка, той взе решение, и следъ малко време се записа въ Винбергския университетъ.

Като се завърна въ Дания, той отиде пакъ въ своя монастиръ. Никой не го подозираше още въ лютеранство ; той не откри тайната си, но се постара, безъ да възбужда предразсъдъцитѣ на другаритѣ си, да ги доведе до по-чиста вѣра и по-светъ животъ. Наскоро той започна да имъ от- [195] крива Библията, да имъ тълкува смисъла ѝ, представяйки Исуса като правда за грѣшника и като единствена надежда за спасение. Голѣмъ бѣше гнѣвътъ на игумена, който бѣше градилъ върху него такива голѣми надежди, че ще бѫде доблестенъ защитникъ на Римъ. Таузенъ бѣ веднага премѣстенъ въ другъ единъ монастиръ, ограниченъ въ една килия и поставенъ подъ строгъ надзоръ.

За голѣмъ ужасъ на неговитѣ нови пазачи, много монаси скоро се показаха последователи на протестантизма. Презъ преградата на килията си Таузенъ бѣ запозналъ другаритѣ си съ истината. Ако тѣзи дански отци умѣеха да си служатъ добре съ начинитѣ, по които черквата се отнасяше къмъ ересьта, гласътъ на Таузена никога вече не би се чулъ; но вмѣсто да го закопаятъ живъ въ нѣкой подземенъ затворъ, тѣ го изпѫдиха отъ монастира. Сега тѣ бѣха безсилни. Единъ току-що обнародванъ царски указъ даваше покровителство на учителитѣ на новото учение и Таузенъ започна да проповѣдва. Черквитѣ се отвориха за него и хората се стичаха да слушатъ словото Божие. Новиятъ заветъ, преведенъ на дански езикъ, бѣ широко разпространенъ. Положенитѣ отъ папиститѣ усилия за унищожение на дѣлото въ сѫщность послужиха само за разширението му, и не следъ дълго Дания прие реформираната вѣра.

И въ Швеция младежи, които бѣха вкусили отъ извора на Витенбергъ, занесоха живата вода на своитѣ сънародници. Двама отъ водителитѣ на шведската реформация, Олафъ и Лаврентий Петри, синове на единъ ковачъ въ Оребро, учеха при Лютера и Меланхтона. Тѣ ревностно съобщаваха и на други онова, което бѣха научили. Както великиятъ германски реформаторъ, и Олафъ събуждаше народа чрезъ своята ревность и красноречие, докато Лаврентий, подобно на Меланхтона, го подпомагаше чрезъ спокойното размишление на ученъ. Единиятъ и другиятъ притежаваха гореща набожность; и двамата бѣха съ високо богословско образование и непоколебимъ куражъ. Съпротива отъ страна на папиститѣ не липсваше. Католическитѣ свещеници настроиха противъ тѣхъ невежия и суевѣрния народъ. Олафъ Петри бѣ чѣсто пѫти нападанъ отъ тълпата, и при нѣколко случаи едва спасяваше живота си. При все това тѣзи реформатори бѣха обичани и покровителствувани отъ краля.

Подъ властьта на римската черква народътъ бѣше потъналъ въ бедность и бѣ измѫчванъ отъ потисничество. Лишенъ отъ Свещенитѣ Писания, привърѫеникъ на една религия, която се състоеше единствено отъ форми и празни церемонии, които не даваха никаква свѣтлина на ума, той се връщаше къмъ суевѣрнитѣ вѣрвания и езическитѣ оби- [196] чай на своитѣ идолопоклонски предшественици. Народътъ бѣше раздѣленъ на борящи се партии, чиито постоянни борби увеличаваха общата мизерия. Тогава монархътъ реши да допусне реформация въ черквата и въ държавата, и затова прие съ преветствие тѣзи двама братя въ борбата си срещу Римъ.

Въ присѫтствието на монарха и на шведскитѣ първенци, Олафъ Петри съ голѣма ловкость защити ученията на реформираната вѣpa срещу римскитѣ борци. Той заяви, че ученията на отцитѣ трѣбва да се приематъ само тогазъ, когато сѫ въ съгласие съ Писанията, и че най-важнитѣ учения на Библията сѫ представени въ нея просто и ясно, така че всички хора могатъ да ги разбератъ. Христосъ е казалъ: „Учението Ми не е Мое, а на Оногова, Който Ме е пратилъ“ (Иоанъ 7 : 16) ; а свети Павелъ каза, че, ако дори самъ той или нѣкой другъ би проповѣдвалъ друго евангелие отъ онова, което бѣxa получили, да бѫде отлжченъ. (Галат. 1:8.) „Какъ тогава“,—казваше реформаторътъ, — нѣкои се осмѣляватъ да предписватъ догми по свое желание и да ни ги налагатъ като нѣща, необходими за спасение ?“ (Wylie, b. 10, ch. 4.) Той показа, че декретитѣ на черквитѣ нѣматъ никакъвъ авторитетъ, когато сѫ противъ Божиитѣ заповѣди, и потвърди великия протестантски принципъ,. споредъ който „само Свещенитѣ Писания и единствено Свещенитѣ Писания“ съдърѫатъ правилото за вѣpa и животъ.

Този споръ, макаръ да ставаше на сравнително неизвестна и тъмна арена, ни показва, отъ какви хора се състоеше войската на реформаторитѣ. „Тѣ не бѣха нито невежи сектанти. нито шумни полемисти. Далечъ отъ това : това бѣха хора, които бѣха изучавали Божието слово и знаеха добре, какъ да управляватъ орѫжията, извадени отъ арсенала на Библията. По ученостьта си тѣ бѣха много напреднали за времето си. Когато отправимъ вниманието си върху такива блестящи центрове, като Витенбергъ и Цюрихъ, къмъ такива прочути имена, като това на Лютера, Меланхтона, Цвингли и Йеколампадъ, би могло да се каже, че тѣзи хора, като водители на движението естествено сѫ притежавали обширенъ гений и необикновени познания, но че тѣхнитѣ подчинени не сѫ били като тѣхъ. Но ако се обърнемъ къмъ тъмния театъръ на Швеция, кѫдето личатъ скромнитѣ имена на Олафъ и Лаврентий Петри — отъ учителитѣ до ученицитѣ — какво намираме ? — Учени и теолози, мѫже, които основно познаватъ цѣлата евангелска истина и които печелят лесна победа надъ софизмитѣ на римскитѣ училища и саъ новници“. (Wylie, b. 10, ch. 4.)

Като розултатъ отъ диспута, кральтъ на Швеция прие реформираната вѣpa, и малко по-късно и Народното събрание се изказа въ негова полза. Новиятъ заветъ бѣ преве- [197] денъ на шведски езикъ отъ Олафъ Петри. По желание на краля двамата братя предприеха превеждането и на Стария заветъ. Ето така Швеция се сдоби съ Библията на своя собственъ езикъ. Заповѣдано бѣ отъ Народното събрание проповѣдници да разясняватъ Писанията навсѣкѫде изъ царството, а децата въ училищата да бѫдатъ обучавани въ четене Библията.

Тъмнината на невежеството и суевѣрието се разпръсваше постепенно, но сигурно подъ благословената свѣтлина на евангелието. Освободена отъ римското потисничество, нацията се издигна до такава мощь и такова величие, каквито никога още не бѣ познавала, и стана една отъ крепоститѣ на протестантизма. Единъ вѣкъ по-късно, въ едно време на най-голѣма опасность, този малъкъ и дотогава слабъ народъ бѣ единствениятъ въ Европа, който се осмели да простре спасителна рѫка и се притече въ помощь на Германия презъ ужаснитѣ борби на тридесетгодишната война. Цѣла северна Европа изглеждаше, че отново бѣ потисната отъ тиранията на Римъ. И именно шведскитѣ армии бѣха онѣзи, които помогнаха на Германия да отблъсне вълната на папския успѣхъ, да извоюва търпимость за протестантитѣ, калвинисти и лютерани, и да възвърне свободата на съвестьта въ ония страни, които бѣха приели реформацията. [198]

Епизод 14—По-късни английски ре-форматори.

Докато Лютеръ откриваше затворената Библия на гер-манския народъ, Тиндаль бѣшe подтикнатъ отъ Божия Духъ да стори сѫщото за Англия. Виклифовата Библия бѣшe преведена отъ латинския текстъ, който съдърѫаше много грѣшки. Тя никога не се отпечата и затова цената на написанитѣ екземпляри бѣшe толкова висока, щото само нѣкои богати хора и благородници можеха да си я набавятъ. Освенъ това, като бѣше строго забранена отъ черквата, тя имаше сравнително малко разпространение. Въ 1516 година, една година преди появяването на Лютеровитѣ тези, Еразмъ бѣше публикувалъ Новия Заветъ на гръцки и латински езикъ. За пръвъ пѫть Божието слово бѣ издадено въ оригиналенъ езикъ. Въ това дѣло много грѣшки отъ предишнитѣ издания бѣxa поправени и смисълътъ бѣ по-ясно предаденъ. Това издание доведе много хора отъ образованитѣ класи до по-добро познание на истината, и даде новъ тласъкъ на реформацията. Обаче, обикновениятъ народъ все още въ голѣма степень бѣшe лишенъ отъ Божието слово. Тиндаль трѣбваше да довърши дѣлото на Виклифа и да даде Библията на своитѣ сънародници.

Ученъ докторъ, горещъ изследвачъ на истината, той бѣ получилъ евангелието отъ гръцкия Новъ Заветъ на Еразма. Проповѣдвайки безстрашно своитѣ убеждения, той настояваше, че всички учения трѣбва да се изпитватъ съ Писанията. На папското твърдение, че църквата е дала Библията и че само тя може да я разяснява, Тиндаль отвръщаше : „Знаете ли, кой е научилъ орела да намира плячката си ? Е добре, този сѫщиятъ Богъ учи своитѣ гладни чада да намиратъ своя Отецъ въ словото Му. Вие не само. че не сте ни дали Писанията, но напротивъ, вие сте, които ги скривате отъ насъ. Вие сте, които изгорихте ония, които ги проповѣдваха, и ако би ви било възможно, вие бихте изгорили и самитѣ Писания“. (D’Aubigne, b. 18, ch. 4)

Проповѣдъта на Тиндаля събуди голѣмъ интересъ ; [199] мнозинството приеха истината. Но свещеницитѣ бѣха на щрекъ, и щомъ той напуснѣше нѣкое мѣсто, тѣ веднага се опитваха да унищожатъ чрезъ своитѣ заплашвания и изопачения дѣлото му. Твърде често тѣ успѣваха. „Какво да сто ря ?„—питаше се той. „Докато азъ сѣя на едно мѣсто, врагътъ изскубва отъ полето посѣтото, което току-що съмъ оставилъ. Язъ не мога да бѫда навсѣкѫде. О ! ако християнитѣ притежаваха Свещенитѣ Писания на свой собственъ езикъ, тѣ биха могли сами да се противопоставятъ на софиститѣ. Безъ Библията е невъзможно да се затвърдятъ мирянитѣ въ истината“. (D’, Aubigne, b. 18, ch. 4.)

Отъ тогава неговитѣ занимания се прехвърлиха въ ново направление. „Въ собствения езикъ на израилтянитѣ звучаха псалмитѣ въ храма на Йеова ; дали не трѣбва евангелието да се говори между насъ на английски езикъ?... Трѣбва ли черквата да е съ по-малко свѣтлина по пладне, отколкото призори ? . . . Християнитѣ трѣбва да четатъ Новия Заветъ на своя майчинъ езикъ“. Черковнитѣ доктори и проповѣдници не бѣха съгласни помежду си: само чрезъ словото Божие хората биха могли да дойдатъ до истината“. „Единъ учи по единъ начинъ, други по другъ“, казваше Тиндаль, „единиятъ ученъ противоречи на другия. Какъ можемъ да различимъ, кой отъ тѣхъ говори истината, и кой— фалшивото ? . . . Какъ ? . . . Само чрезъ словото Божие“. (D’Aubigne, b. 18, ch. 4.)

Малко по-късно единъ ученъ католически докторъ, презъ време на единъ диспутъ съ него, заяви : „Ние бихме могли да бѫдемъ по-скоро безъ Божия законъ, отколкото безъ папския“. На това Тиндаль отговори : „Азъ презирамъ папата и неговитѣ закони, и ако Богъ ми даде животъ, въ нѣколко години желая да помогна, щото момчето, което върви следъ плуга, да знае отъ Писанията повече, отколкото вие“. (Anberson, „Annals of fhe Englich Bible“, p. 19.)

Твърдо решенъ да даде Новия Заветъ на своя народъ въ тѣхния собственъ езикъ, той започна работата. Прокуденъ отъ своя домъ чрезъ гонение, той отиде въ Лондонъ, кѫдето, необезпокояванъ за известно време, се отдаде на работа. Обаче жестокостьта на папиститѣ отново го принуди да бѣга. Изглеждаше, че цѣлата Англия бѣше недостѫпна за него, и той реши да потърси гостоприемство въ Германия. Тукъ той започна печатането на своя Новъ Заветъ на английски езикъ. Два пѫти работата му бѣ спирана ; когато му забраняваха да печата въ единъ градъ, той отиваше въ другъ. Най-сетне той се отправи за Вормсъ, кѫдето нѣколко години по-рано Лютеръ бѣше защищавалъ евангелието предъ Народното събрание. Въ този древенъ градъ имаше много приятели на реформацията, и тукъ Тиндаль продължи дѣлото си безъ понататъшна сѣпротива. [200] Наскоро бѣxa отпечатани три хиляди екземпляра отъ Новия Заветъ. а въ сѫщата година последва и друго издание.

Съ голѣма ревность и постоянство продължаваше той своитѣ трудове. Макаръ английскитѣ власти да пазеха своитѣ пристанища извънредно зорко, словото Божие се пренасяше тайно, по различни начини, въ Лондонъ. а отъ тамъ се разпространяваше изъ цѣлата страна. Папиститѣ се опитваха да потушатъ истината, но напразно. Еднажъ епископътъ отъ Дюрхамъ купи отъ единъ книжарь, приятель на Тиндаля, всичкитѣ Библии, които той имаше, съ намѣрение да ги унищожи и предполагайки, че това ще затрудни много дѣлото му. Стана противното. Съ така полученитѣ пари отъ епископа, можа да се набави материалъ за ново и по-добро издание, което иначе не би могло да се издаде. Когато, по-късно, Тиндаль бѣ затворенъ и му предложиха освобождение подъ условие да покаже имената на лицата, които бѣxa му помогнали за издаването на Библиитѣ, той отговори, че Дюрхамскиятъ епископъ бѣше неговиятъ най-голѣмъ подкрепитель ; чрезъ заплащане на голѣма сума за наличнитѣ книги, той му бѣше далъ възможность смѣло да предприеме изданието.

Тиндаль бѣ предаденъ въ рѫцете на враговетѣ си и трѣбваше да прекара въ затвора много месеци. Най-после той засвидетелствува вѣрата си чрезъ мѫченическа смърть; обаче орѫжията, които той приготви, помогнаха на други войници да воюватъ успѣшно презъ всички вѣкове, дори и до наше време.

Лейтимъръ твърдѣше отъ амвона, че Библията трѣбва да се чете на народенъ езикъ. „Авторътъ на Свещенитѣ Писания“, казваше той, „е самиятъ Богъ, и тѣзи Писания притежаватъ часть отъ мощьта и вѣчностьта на своя Авторъ. „Нѣма царь, ни императоръ, ни управитель, които да не сѫ задължени да му се покорятъ. . . Нека и ние не вървимъ по страниченъ пѫть, но нека Божието слово ни направлява ; да не следваме пѫтя на нашитѣ бащи и да не гледаме на това, какво тѣ сѫ правили, но на това, какво тѣ би трѣбвало да правятъ“. (Latimer, „First Sermon Preached“.)

Барнесъ и Фритъ, двама вѣрни приятели на Тиндаля, се повдигнаха въ защита на истината. Братя Риндлей и Кранмъръ ги последваха. Тѣзи водачи на английската реформация бѣха учени мѫже и по-голѣмата часть отъ тѣхъ бѣха високо уважавани отъ римската черква за ревностьта и набожностьта имъ. Тѣхната съпротива спрямо папството идѣше отъ познаването грѣшкитѣ на „светия престолъ“, а като познаваха и тайнитѣ на Вавилонъ, тѣ можеха съ още по-голѣма сила да свидетелствуватъ противъ него.

„Азъ ще ви поставя сега единъ страненъ въпросъ“, казваше Лейтимъръ. „Знайте ли, кой е най-ревностниятъ [201] отъ всичкитѣ прелати въ Англия ? ... Азъ виждамъ, че вие очаквате отъ мене, азъ да ви го кажа ... Е добре, азъ ще ви го кажа : това е дяволътъ ... Този именно епископъ, увѣрявамъ ви, никога не се отдалечава отъ своята епархия; въ кой часъ и да потърсите, вие ще го намѣрите винаги на работа ... Никога нѣма да го намѣрите ленивъ, гарантирамъ ви .. . Тамъ, кѫдето пребивава дяволътъ — долу книгитѣ, горе свѣщитѣ ! Долу Библиитѣ, горе молитвенитѣ броеници! Вънъ свѣтлината отъ евангелието, да живѣе свѣтлината отъ свѣщитѣ, па било то и посрѣдъ пладне ! Долу Христовиятъ кръстъ, който отнема грѣховетѣ свѣта, горе чистилището, което изпразва джобовете на богомолците ! Долу грижите за обличане бедните и немощните, а горе украсяването на икони, киченето на образи отъ дърво и камъни ! Долу Божиите традиции, т. е. пресвѣтото Му слово, а горе човѣшкитѣ закони и традиции ! О! Защо не бѣха нашитѣ прелати тъй прилежни да сѣятъ семето на доброто учение, както сатана е усърденъ да сѣе къклица и плѣвели !“ (Latimer, „Sermon of the Plough“.)

Великиятъ принципъ, подърѫанъ отъ тѣзи реформатори — сѫщиятъ, който подърѫаха валдензи, Виклифъ, Янъ Хусъ, Лютеръ, Цвингли и тѣхнитѣ сподвижници — бѣше непогрѣшимиятъ авторитетъ на Свещенитѣ Писания, като правило за вѣра и моралъ. Тѣ отричаха на папи, на събори, на отци и на крале правото да контролиратъ съвестите въ религиознитѣ нѣща. Библията бѣше тѣхниятъ авторитетъ, и чрезъ нея тѣ изпитваха всички учения и всички изисквания. Вѣрата въ Бога и въ Неговото слово подържаше тѣзи свети мѫже, когато тѣ полагаха живота си на кладата. „Бждете храбри“, казваше Лейтимъръ на тѣзи, които сподѣляха мѫченическата смърть съ него, когато тѣхниятъ гласъ замлъкваше всрѣдъ пламъцитѣ, „чрезъ Божията благодать ние ще запалимъ въ Англия свѣтилникъ, кой-то, надѣвамъ се, никога нѣма да бѫде изгасенъ“. (Works of Hugh Latimer“, Vol. I.)

Въ Шотландия хвърленитѣ отъ Коломбанъ и неговитѣ съработници семена никога не се напълно унищожиха. Вѣкове следъ като църквитѣ въ Англия се бѣха подчинили на Римъ, тѣзи въ Шотландия продължаваха да запазватъ свободата си. Въ дванадесетото столѣтие, обаче, папизмътъ се установи и въ тази страна, като тамъ, повече отъ всѣкѫде другаде, упражни пълната си власть. Никѫде тъмнината не бѣ по-гѫста. При все това, можаха да проникнатъ и лѫчи отъ свѣтлина, да пробиятъ мрака и да предизвестятъ настѫпването на зората. Лолардитѣ, дошли отъ Англия съ Библията и ученията на Виклифа, допринесоха много за познаване евангелието, и всѣко столѣтие имаше свои сви-детели и мѫченици. [202]

Съ просвѣтването на великата реформация излѣзоха книгитѣ на Лютера и английскиятъ Новъ заветъ на Тиндаля. Незабелязани за духовната иерархия, обикалящи мълчаливо планини и долини, тѣзи вестители запалваха въ Шотландия свѣтилника на истината, който бѣше почти на изгасване, и унищожиха дѣлото на потисничество, което Римъ бѣше вършилъ четири столѣтия.

Кръвьта на мѫченицитѣ даде новъ тласъкъ на движението. Папскитѣ водители, забелязвайки неочаквано опасностьта, която застрашаваше дѣлото имъ, изгориха на клада нѣкои отъ най-благороднитѣ и почитани синове на Шотландия. Но съ това тѣ само изградиха амвонъ, отъ който думитѣ на умиращитѣ свидетели се разнесоха изъ цѣлата страна, вдъхновяващи народа къмъ непоколебимо решение за отхвърляне римскитѣ вериги.

Хамилтонъ и Висхартъ, благородници по характеръ и рождение, завършиха живота си на клада, последвани отъ голѣмъ брой по-скромни ученици. Но отъ мѣстото, кѫдето загина Висхартъ, излѣзе мѫжъ, когото пламъцитѣ не можаха да смълчатъ, мѫжъ, който съ Божията помощь трѣбваше да удари погребалния звонъ на папското владичество въ Шотландия.

Джонъ Кноксъ — това бѣ името му — се бѣше отвърналъ отъ традициитѣ и мистицизма черквата, за да приеме словото Божие. Ученията на Висхартъ го затвърдиха въ решението му да напусне Римъ и да се присъедини къмъ преследванитѣ реформатори. Увещаванъ отъ другаритѣ си да заеме длъжностьта проповѣдникъ, той отказваше, треперяйки предъ една такава отговорность, и само следъ дни на уединение и болезнена борба съ себе си, той се съгласи. Но приелъ еднажъ поста, той презъ цѣлия си животъ вървѣше напредъ съ непреклонна решителность и неустрашимъ куражъ чакъ до смъртьта си. Този искренъ ре-форматоръ не се страхуваше отъ хора. Огньоветѣ на мѫче-ничеството, които той виждаше да се разпалватъ около му, само усилваха неговата ревность. Въпрѣки застрашително висящата надъ главата му тираническа брадва, той стоеше непоколебимо, и решително пръскаше на лѣво и на дѣсно лжчи противъ идолопоклонството.

Изправенъ предъ шотландската царица, въ присѫтствиего на която ревностьта на мнозина водители отъ реформацията бѣ отслабнала, Джонъ Кноксъ даде непоколебимо свидетелство за истината. Не чувствителенъ къмъ ласкателствата, той не трепваше и предъ заплахитѣ. Царицата го обвини въ ересь. Той е училъ народа да приеме забранена отъ държавата религия, казваше тя, и по този начинъ нарушилъ Божията заповѣдь, която задължава пода- [203] ницигѣ да се покоряватъ на своитѣ княза. Кноксъ ѝ отгогори твърдо :

„Истинската религия не е получила началото и авторитета си отъ свѣтски князе, а само отъ вѣчния Богъ; следователно, поданицитѣ не сѫ задължени да съгласуватъ религията си съ капризитѣ на князетѣ. Защото често се случва, че князетѣ сѫ по-невежи въ истинската религия, отколкото останалия свѣтъ. .. Ако всичкото семе Авраамово бѣше приело религията на фараона, комуто бѣха поданници, питамъ Ви, Ваше Величество, каква религия щѣше да има въ свѣта ? Или пъкъ, ако всички хора въ днитѣ на апостолитѣ биха били отъ религията на римскитѣ императори, каква религия щѣше да има по лицето на земята ?... И тъй, Ваше Величество, Вие можете да разберете, че макаръ на поданицитѣ да е заповѣдано да се покоряватъ на своитѣ князе, но тѣ не сѫ зависими отъ тѣхъ и въ религията си“.

Тогава Мария каза : „Вие разглеждате Библията по единъ начинъ, а тѣ (римокатолическитѣ учени) я разглеждатъ по другъ ; кому трѣбва да се вѣрва, и кой трѣбва да бѫде сѫдията ?“

„Ние трѣбва да вѣрваме Бога, Който ясно говори въ Своето слово“, отговори реформаторътъ. „Извънъ това, което словото учи, не трѣбва да се вѣрватъ нито еднитѣ, нито другитѣ. Божието слово се изяснява само ; и ако изглежда, че има нѣщо неясно на нѣкои мѣста, Стетиятъ Духъ, който не си противоречи, обяснява сѫщото много по-ясно на други мѣста, така че не може да остане никакво съмнение, освенъ за тѣзи, които вироглаво оставатъ въ невежество“. (Laing, „Works of John Knox“, Vol. 11, p. p. 284.)

Такива бѣха истинитѣ, които безстрашниятъ реформаторъ, при опасность за живота си, говорѣше на царицата. Съ сѫщия неустрашимъ куражъ той остана вѣренъ на намѣрението си, молящъ се и воюващъ въ Божията борба,, докато Шотландия се освободи отъ папството.

Въ Англия установяването на протестантизма като народна религия въ голѣма степень намали, но не спрѣ напълно гонението. Народътъ се отрече отъ много учения на Римъ, обаче запазваше още много отъ неговитѣ форми. Върховенството на папството бѣ отречено, но на неговото мѣсто бѣ въздигнатъ монархътъ като глава на черквата. Въ богослужението имаше още голѣмо отклонение отъ чистотата и простотата на евангелието. Голѣмиятъ принципъ за религиозна свобода бѣше още непознатъ. Макаръ ужаснитѣ жестокости, които Римъ бѣше прилагалъ противъ еретичеството, да се употрѣбяваха рѣдко отъ протестантскитѣ владѣтели, все пакъ правото на всѣки човѣкъ да служи Богу съгласно гласа на собствената си съвѣсть не се при- [204] знаваше. Отъ всички се изискваше ди приематъ ученията и да спазватъ формитѣ на богослужение, предписани отъ официалната черква. Мислящитѣ друго яче търпѣxa гонение въ по-голѣма или по-малка степень още презъ стотици години.

Въ седемнадесетото столѣтие хиляди проповѣдници бѣxa изгонени отъ службата си. На народа бѣ забранено подъ страхъ на наказание, тежки глоби, затворъ и изгнание да посещава други религиозни служби, освенъ предписанитѣ отъ черквата. Вѣрнитѣ души, които не можеха да се събиратъ и да служатъ Богу, бѣxa принудени да правятъ това изъ тъмни проходи, неизвестни тавански стаи, а въ опредѣлени годишни времена изъ горитѣ, посрѣдъ нощь. Тѣзи разпръснати и преследвани Божии чада се събираха въ дълбочинитѣ на гората, кѫдето, защитени всрѣдъ изграденитѣ отъ самия Богъ храмове, тѣ изливаха душитѣ си въ молитва и славословие. Въпрѣки всички предпазителни мѣрки, все пакъ много отъ тѣхъ трѣбваше да страдатъ за вѣрата си. Затворитѣ бѣха претъпкани. Семейства бѣха раздѣлени. Много бѣха заточени въ чужди страни. Обаче Богъ бѣше съ Своя народъ. и гонението не можеше да преодолѣе, да смълчи тѣхното свидетелство. Мнозина бѣха прокудени въ Америка и тамъ положиха основа за гражданска и религиозна свободи, които сѫ славата и силата на тази страна.

Както въ апостолски дни, и сега гонението послужи за напредъка на евангелието. Джонъ Бънянъ, хвърленъ въ единъ отвратителенъ затворъ, натъпканъ съ развратници и злодейци, дишаше въ него сѫщинска небесна атмосфера, и тамъ той написа своята чудесна алегория за пѫтешественика отъ страната на гибельта до небесния градъ. И днесъ, следъ повече отъ двеста години, този гласъ отъ бедфордския затворъ не е престаналъ да трогва сърдцата на човѣцитѣ. „Пѫтешественикътъ“ и „Изобилна милость за най-голѣмия грѣшникъ“, отъ Бънянъ, сѫ довели много души въ пѫтя на живота.

Бакстеръ, Флавелъ, Алеинъ и други мѫже съ дарби, възпитание и дълбока християнска опитность се издигнаха на свой редъ въ защита на „вѣрата, която бѣ еднажъ предадена на светиитѣ“. Извършената отъ тѣзи мѫже работа, осѫждана на смърть и обявявана извънъ законитѣ отъ управницитѣ на този свѣтъ, никога не може да загине. Флавеловите „Източникъ на животъ“ и „Методи на милость“ бѣха научили хиляди хора, по какъвъ начинъ да повѣрятъ душитѣ си на Христа. Бакстеровиятъ „Реформиранъ пасторь“ се оказа за благословение на мнозина, които желаеха възраждане на Божието дѣло, а неговата „Вѣчна почивка на светиитѣ“ извърши дѣлото си за водене души до покоя, който остава за Божия народъ“. [205]

Сто години по-късно, въ день на голѣма духовна тъмнина, се явиха новитѣ носители на свѣтлина въ лицето на Уайтфилдъ и братя Веслей. Подъ властьта на официалната черква, английскиятъ народъ бѣше изпадналъ въ състояние на религиозенъ упадъкъ, който мѫчно можеше да се различи отъ езичеството. Духовенството се занимаваше предимно съ изучаване природната религия, и тя съставляваше по-голѣмата часть отъ неговата теология. По-висшитѣ класи презираха набожностьта и се гордѣеха, че сѫ се издигнали надъ подобенъ фанатизъмъ. По-долнитѣ класи пъкъ бѣха потънали въ невежество и пороци, а черквата не притежаваше нито куражъ, нито вѣра, необходими, за да подърѫа отпадналото дѣло на истината.

Великото учение за оправдание чрезъ вѣра, тъй ясно проповѣдвано отъ Лютера, бѣше почти изгубено предъ очи; то бѣше отстѫпило мѣсто на римското учение за спасение чрезъ дѣла. Уайтфилдъ и Веслеевци, като бѣха членове на държавната черква и търсѣха искрено Божията благодать, бѣха научени да я търсятъ въ добродетеленъ животъ и спазване на религиознитѣ наредби.

„Еднажъ, когато Чарлсъ Веслей се разболѣ сериозно и очакваше смъртьта си, бѣ попитанъ, на какво крепи надеждата си за вѣченъ животъ. Отговорътъ му бѣше: „Азъ употрѣбихъ най-добритѣ си сили, за да служа Богу“. Понеже приятельтъ, който му бѣ задалъ този въпросъ, изглеждаше, че не е напълно доволенъ отъ отговора му, Веслей си мислѣше : „Какво ! Моитѣ старания не сѫ ли достатъчно основа за надежда? Ще ме лиши ли Той отъ моитѣ заслуги? Азъ нѣмамъ нищо друго, на което мога да уповавамъ“. (Whitehead, „Life of the Rev. Charles Wesley“, p. 102.)

Такава бѣше гѫстата тъмнина, която обвиваше черквата: Тя скриваше умилостивението, ограбваше славата на Христа и отнемаше отъ умоветѣ на хората тѣхната единствена надежда за спасение : кръвьта на разпнатия Спаситель.

Веслей и неговитѣ съработници бѣха доведени до по-ложение да разбератъ, че истинската религия има седалището си въ сърцето, и че Божиятъ законъ се простира както надъ мислитѣ, така и надъ дѣлата. Убедени въ необходимостьта отъ сърдечна свѣтость и коректность въ външното поведение, тѣ сериозно започнаха новъ животъ. Чрезъ молитва и прилежание тѣ се опитваха да победятъ злото въ естественитѣ си сърдца. Практикувайки себеотрицание, благодеяния и смирение, тѣ спазваха строго всичко това, което имъ изглеждаше като срѣдство, годно да имъ помогне за постигане тѣхната цель : свѣтость, която да имъ осигури Божието благоволение. Обаче тѣ не получиха това, което търсиха. Напразни бѣха старанията имъ да се освободятъ [206] отъ осѫждането на грѣха или да прзчупятъ неговата власть. Тѣ преживѣха сѫщата опитность, както Лютеръ въ своята килия въ Ерфуртъ. Тѣ бѣха обвзети отъ сѫщия въпросъ, който измъчваше неговата душа: „Какъ ще се оправдае човѣкъ предъ Бога?“ (Йовъ 9:2.)

Огньоветѣ на божествената истина бѣха почти изгаснали по олтаритѣ на протестантизма. Тѣ трѣбваше отново да се подпалятъ чрезъ древния факелъ, предаванъ по наследство отъ една генерация въ друга при бохемскитѣ християни. Следъ реформацията протестантизмътъ въ Бохемия бѣ потъпканъ отъ римскитѣ орди. Всички, които отказваха да се отрекатъ отъ истината, бѣха принудени да избѣгатъ. Нѣкои отъ тѣхъ бѣха намѣрили прибѣжище въ Саксония, кѫдето запазиха вѣрата си. Отъ потомцитѣ на тѣзи християни, моравцитѣ, дойде свѣтлината върху Веслей и другаритѣ му.

Следъ като бѣха рѫкоположени за проповѣдничество. Джонъ и Чарлсъ Веслей бѣха изпратени въ една американска мисия. На борда на парахода имъ имаше една група моравски братя. Страшни бури ознаменуваха пѫтешествието, и Джонъ Веслей, изправенъ лице срещу лице предъ смъртьта, чувствуваше, че не бѣ примиренъ съ Бога. Моравскитѣ братя, напротивъ, проявиха спокойствие и упование въ Бога, чужди за него.

„Дълго преди това“, казва той, „азъ наблюдавахъ голѣмата сириозность на тѣхното поведение. Тѣ постоянно даваха доказателство за своето смирение, като извършваха такива низки служби, които никой англичанинъ не би предприелъ, и за които тѣ не искаха, нито биха приели заплата. „Добре е“, казваха тѣ, „нашитѣ горди сърдца да бѫдатъ послушни въ такова смирение, защото нашиятъ добъръ Спаситель е извършилъ много повече за насъ“. Всѣки день имъ даваше възможность да проявяватъ смирение, което никакво оскръбление не можеше да отстрани. Биваха ли удряни, бити или събаряни на земята, тѣ ставаха спо-койно, безъ никакво оплакване да се чуе отъ устата имъ. Сега тѣ имаха случай да се изпитатъ, дали бѣха свободни отъ страхъ, както и отъ гордость. отъ гневъ и отмъщение. Единъ день, презъ време на богослужениито имъ, бурята се разяри съ сила; вълнитѣ се кръстосваха върху парахода, като разкѫсаха на парчета главното платно на кораба. Викъ и ужасенъ писъкъ се изтръгнаха отъ много гърди. Само моравците бѣха спокойни, и даже не прекѫснаха пѣенето на псалома, съ който бѣха започнали. Веслей попита единъ отъ тѣхъ: „Не ви ли бѣше страхъ?“ Той отговори: „Благодаря Богу, не“. Но не се ли уплашиха вашитѣ жени и деца ?“ Той отвърна кротко : — „Не, нашитѣ жени и деца не се страхуватъ отъ смъртьта“. (Whitehead, pp. 11.12) [207]

Следъ пристигането въ Саванна Джонъ Веслей прекара кратко време всрѣдъ моравскитѣ братя и бѣ дълбоко трогнатъ отъ тѣхното християнско поведение. За една отъ тѣхнитѣ религиозни служби, която бѣ въ очебиющъ контрастъ съ мъртвия формализъмъ на английската черква, той писа: „Голѣмата простота, както и тържественостьта на тази сцена ме почти накара да забравя седемнадесеттѣ столетия, да се върна преди тѣхъ, въ средата на едно отъ онѣзи събрания, кѫдето нѣмаше форма и насилие, кѫдето председателствуваше Павелъ, майсторътъ на палатки, или Петъръ, рибарьтъ, безъ външенъ видъ, но съ проявление на Духъ Светий и на сила“. (Whitehead р. 52. )

При завръщането си въ Англия, Веслей получи по-ясно разбиране на библейската вѣpa отъ единъ моравски про-повѣдникъ. Той се убеди, че трѣбва да се отрече отъ всѣко упование въ собственитѣ си дѣла за спасение, и че трѣбва напълно да уповава на „Агнеца Божий, Който взема грѣховетѣ на свѣтa“. При едно събрание на моравското братство въ Лондонъ бѣ прочетено едно изложение отъ Лютера върху промѣната, която Божиятъ Духъ извършва въ сърдцето на вѣрващия. Презъ време на четенето Веслей почувствува да се запалва вѣрата въ сърдцето му. „Азъ чувствувахъ, че нѣкакъ странно се стопли сърдцето ми, чувствувахъ, че се довѣрихъ на Христа, и въ Христа само уповахъ за моето спасение; и ми се даде увѣрение, че Той бѣ отнелъ моитѣ грѣхове и ме е спасилъ отъ закона на гpѣxa и на смъртьта“. (Whitechead, р. 52.)

Презъ дълги години на уморителна и неспокойна борба, на строго себеотрицание, на упрѣци и смирение, Веслей постоянно се държеше здраво въ цельта си: да намѣри Бога. Тази цель сега бѣ спечелена; той бѣше открилъ, че благодатьта, която той се трудѣше да спечели чрезъ молитви и постъ, чрезъ милостини и себеотрицание, бѣше въ сѫщность дарба „безъ пари и безъ заплащане“.

Еднажъ утвърденъ чрезъ вѣрата въ Христа, цѣлата му душа горѣше отъ желание да разпространи навсѣкѫде познанието за славното евангелие и за безплатната Божия благодать. „Азъ гледамъ на цѣлия свѣтъ като на моя енория“, казваше той, „и въ която часть на свѣта и да се намирамъ. азъ считамъ, че е мое право и мой належащъ дългъ да съобща на всички ония, които желаятъ да слушатъ, радостната весть на спасение“. (Whitehead, р. 74.)

Той продължаваше своя строгъ и себеотрицателенъ животъ, но вече не като основа, а като резултатъ на вѣрата ; не като коренъ, а като плодъ на свѣтостьта. Божията благодать въ Исуса Христа е основата на християнската надежда, и тази благодать се открива въ послушание. Животътъ на Веслея бѣ посветепъ на проповѣдване великитѣ [208] истини, които той бѣше получилъ: оправданието чрезъ вѣра въ изкупителната кръвь на Христа и обновителната сила на Светия Духъ върху сърдцето, на които плодътъ е животъ, хармониращъ съ този на Исуса Христа.

Уайтфилдъ и двамата Веслеевци бѣха приготвени за дѣлото си чрезъ дълбокото лично убеждение, че тѣ бѣха изгубени хора ; за да бѫдатъ способни да търпятъ трудноститѣ като добри Христови войници, тѣ бѣха изложени на огненъ изпитъ въ подигравки, присмѣхи и гонения, както въ университета, така и въ началото на проповѣдничеството имъ, съ което се почита днесъ една отъ най голѣмитѣ черкви въ Англия и Америка.

Като членове на англиканската черква, тѣ бѣха строго предадени на нейнитѣ форми за богослужение, обаче Богъ имъ бѣше представилъ въ словото Си по-висшъ идеалъ. Светиятъ Духъ ги принуждаваше да проповѣдватъ Христа, и то Христа разпнатъ. Силата на Всевишния се откриваше въ тѣхнитѣ работи. Хиляди лица се обръщаха отъ грѣха и истински се покайваха. Нужно бѣше, щото тѣзи овци да бѫдатъ закриляни отъ хищнитѣ вълци. Веслей не мислѣше да основава нова църква, но той ги организира като методистко общество.

Тѣзи проповѣдници срещнаха трудна и тайнствена съ-протива отъ страна на държавната черква. Но Богъ, въ мѫд-ростьта Си, бѣше рѫководилъ събитията тъй, че реформата да почне въ самата църква. Ако би дошла отъ вънъ, тя нѣмаше да проникне тамъ, кѫдето бѣше тъй много нужна. Тъй като проповѣдницитѣ на възраждането бѣха църковни мѫже и работѣха въ областьта на църквата, кѫдето имъ се удадѣше случай, истината можа да намѣри достѫпъ тамъ, кѫдето другояче вратитѣ биха останали затворени. Нѣкои отъ духовенството бѣха пробудени отъ тѣхния мораленъ сънь и станаха ревностни проповѣдници въ собственитѣ си енории. Църкви, които бѣха вкаменѣли отъ формализъмъ, сега бѣха оживени.

Въ времето на Веслей, както и въ всички вѣкове, мѫже съ различни дарби, извършваха повѣреното имъ отъ Бога дѣло. Тѣ не се съгласяваха съ всички точки на учението, но всички тѣ бѣха движени отъ Божия Духъ и се сдружиха за най-великата цель — да печелятъ души за Христа. Различието между Уайтфилдъ и двамата Веслеевци по едно време застрашаваше съ създаване на отчуждение; но тъй като тѣ бѣха научили въ Христовото училище, що е кротость, взаимното търпение и любовьта ги помириха. Тѣ нѣмаха време за диспути, докато заблуждения и нечестия изобилствуваха навсѣкѫде и грѣшницитѣ отиваха въ погибель.

Божиитѣ служители вървѣха по единъ необработенъ пѫть. Влиятелни и учени мѫже се обърнаха противъ тѣхъ. [209] Следъ известно време голѣма часть отъ духовенството прояви явна умраза срещу тѣхъ и вратитѣ на черквитѣ бѣха затворени за чистата вѣра и за онѣзи, които я възвестяваха. Порицавайки ги отъ висотата на амвона, духовенството възбуди противъ тѣхъ силитѣ на тъмнината, невежеството и нечестието. По чудо стана, че Джонъ Веслей избѣгна смъртьта. Когато гнѣвътъ на тълпата бѣ възбуденъ противъ него и не се виждаше никакъвъ пѫть за избавление, единъ ангелъ въ човѣшки видъ застана на негова страна, тълпата се отдръпна, и служительтъ на Христа избѣгна опасностьта.

За избавлението отъ разгнѣвената тълпа при единъ отъ тѣзи случаи Веслей казваше : .Когато еднажъ ние слизахме по единъ плъзгавъ пѫть за града, мнозина се стремеха да ме тластнатъ по нанадолнището на хълмъ, считайки. че единъ пѫть падналъ на земята, азъ едва ли бихъ станалъ вече. Но азъ не се препънахъ, не се подхлъзнахъ, докато се намерихъ извънъ рѫцетѣ имъ. . . Макаръ мнозина да се стараеха да ме хванатъ за яката или за дрехитѣ, за да ме повалятъ долу, тѣ не успѣха ; само единъ сполучи да залови края на жилетката ми, и тя скоро остана въ рѫцетѣ му, докато другиятъ край, въ джеба на който се намираше една банкнота, бѣ откѫснатъ наполовина. . . Единъ силенъ мѫжъ, който бѣ тъкмо задъ мене, се спусна на нѣколко пѫти съ единъ голѣмъ дѫбовъ клонъ, и ако само еднажъ би ме ударилъ въ тила, би си спестилъ всѣки по-нататъшенъ трудъ. Обаче всѣки пѫть ударътъ биваше отвърнатъ настрана, безъ азъ да зная какъ, защото азъ не можехъ да се подвижа нито на лево, нито на дѣсно. . . Другъ единъ отъ тълпата се спусна и издигна рѫката си върху мене, но внезапно я спусна и, като гладѣше главата ми, каза : „Каква мека коса има той !“ . . . Най-първитѣ мѫже, чиито сърдца бѣха засегнати, това бѣха градскитѣ разбой-ници, винаги готови да извършатъ лошо дѣло ; единиятъ отъ тѣхъ бѣше боксьоръ по занаятъ въ градинитѣ за борба съ мечки. . .

„Какъ нѣжно Спасительтъ ни подготвя незабезязано за извършването на Неговата воля ! Преди две години парче тухла удари раменетѣ ми. Следъ една година камъкъ ме удари между очитѣ. Миналиятъ месецъ получихъ единъ ударъ, а тази вечерь — два, единъ преди да влѣза въ града и другъ следъ като бѣхме излѣзли ; но и двата бѣха като нищо ; защото макаръ единъ мѫжъ да ме удари въ гърдитѣ съ всичката си сила, а другъ — по устата, и то съ такава ярость, че веднага избликна кръвь, все пакъ отъ двата удара чувствувахъ толкова малко болка, като че ли ме бѣха докоснали съ слама“. (Wesley’s Works, Vol. III, pp. 297, 298.)

Методиститѣ отъ онѣзи ранни дни— проповѣдници и [210] народъ — търпѣха присмѣхи и гонения както отъ членоветѣ на черквата, така и отъ открититѣ безбожници, които бѣха раздразнени отъ клевети. Тѣ бѣха изправени предъ сѫдилища, кѫдето справедливостьта, рѣдка за онази епоха, сѫществуваше само по име. Често тѣ бѣха жестоко тормозени отъ гонителитѣ си. Тълпи народъ отиваха отъ кѫща въ кѫща, унищожавайки мебели и имущества, плячкосвайки каквото си избератъ и брутално малтретирайки мѫже, жени и деца. Понѣкога хора, разположени да чупятъ прозорци и да разграбватъ кѫщи на методисти, обявяваха чрезъ публични афиши и си назначаваха срѣщи за опредѣленъ день въ опредѣленъ часъ и опредѣлена мѣстность. Тѣзи открити нарушения на човѣшки и божествени закони се позволяваха да ставатъ безъ порицание. Извършваше се систематично гонение срещу народъ, чиято единствена грѣшка бѣше тази, че се опитваше да отвърне нозетѣ на грѣшницитѣ отъ пѫтя на погибельта въ пѫтя на свѣтостьта.

Ето какъ Джонъ Веслей се изразява относно обвиненията противъ него и неговитѣ другари : „Нѣкои твърдятъ, че ученията на тѣзи мѫже сѫ фалшиви, погрѣшни и ентусиазирани ; че тѣ сѫ нови и доскоро непознати; че тѣ сѫ квакерство, фанатизъмъ, папизъмъ. Погрѣшностьта на всички тѣзи твърдения е вече хиляди пѫти доказана, тъй като изчерпателно до очевидность бѣ изяснено, че всѣки клонъ отъ това учение не е друго, освенъ ясното учение на Писанията, обяснявани отъ нашата собствена църква. Следователно, то не може да бѫде нито фалшиво, нито погрѣшно, ако приемемъ, че Писанията сѫ вѣрни“. Други казватъ : „Тѣхното учение е много тѣсногръдо ; тѣ правятъ пѫтя за небето твърде тѣсенъ“. Това бѣ въ действителность ориги-налното възражение ; за известно време то бѣ единственото ; то е въ основата на хиляди други, които се явиха подъ различни форми. Обаче дали ние правимъ пѫтя за небето пo-тѣсенъ, отколкото нашиятъ Спаситель и Неговитѣ ученици ? Дали нашето учение е по-строго отъ това на Свещеното Писание ? Да разгледаме само нѣколко библейски ясни и точни стихове: „Възлюби Господа, Бога твоего, отъ всичкото си сърдце, и отъ всичкака си душа, и всичката си сила, и всичкия си разумъ“. „И казвамъ ви, че за всѣка празна дума, която кажатъ човѣцитѣ, ще отговарятъ въ сѫдния день. И тъй, ядете ли, пиете ли, или нѣщо друго вършите, всичко за слава Божия вършете“. (Лука 10 : 27 ; Матея 12 : 36 ; 1 Коринт. 10 : 31.)

„Ако тѣхното учение е по-строго отъ това, тогава тѣ трѣбва да се обвинятъ; обаче вие знаете въ съвѣстьта си, че това не е така. И кой може да бѫде съ една йота помалко строгъ, безъ да наруши словото Божие ? Може ли разпоредникътъ на Божиитѣ тайни да бѫде намѣренъ вѣ- [211] ренъ, ако той измѣня нѣкоя часть отъ това свѣто съкровище, което му е повѣрено ? Не, той не може да умали нищо, не може да смекчи нищо. Той е принуденъ да заяви на всички хора : Азъ не мога да понижа Писанията съобразно вашия вкусъ. Вие трѣбва да се издигнете до него, или да загинете завинаги. Това дава поводъ за обикновения викъ : „Липсва милость въ тѣзи хора“. Но въ действителность, дали имъ липсва милость ? Въ какво отношение ? Дали тѣ не хранятъ гладния, или не обличатъ голия ? — „Не, не въ това се състои сѫщностьта: тѣ сѫ съвършени въ това отношение, но сѫ немилостиви въ разсѫждението си. Тѣ мислятъ, че никой не може да се спаси, ако не ходи по тѣхния пѫть“. (Wesley’s Works, Vol. 111. pp. 152, 153.)

Духовното отклонение, което се бѣ открило въ Англия преди Веслея, до голѣма степень бѣ резултатъ на учението за враждебностьта на закона. Мнозина твърдѣха, че Христосъ е отмахналъ моралния законъ и че християнитѣ вече не сѫ длъжни да го пазятъ ; че вѣрващиятъ е свободенъ отъ „робството на добри дѣла“. Други, признавайки вѣчностьта на закона, обявяватъ, че било ненужно за проповѣдницитѣ да увещаватъ народа къмъ спазване на изискванията му, понеже тѣзи, които Богъ е избралъ за спасение „чрезъ непреодолимия потикъ на божествената благодать ще бѫдатъ доведени до практикуване на благочестие и добродетель, докато онѣзи пъкъ, които сѫ осѫдени на вѣчно отхвърляне, „нѣматъ сила да се покоряватъ на божествения законъ“.

Нѣкои други, подъ претекстъ, че „избранитѣ не могатъ нито да отпаднатъ отъ благодатьта, нито да изгубятъ благоволението на Бога“, достигаха до още по-страшното заключение, че „нечестивитѣ дѣла, които тѣ извършватъ, не сѫ въ действителность грѣхъ, нито трѣбва да се считатъ като престѫпление на божествения законъ, и че, следователно, избранитѣ нѣматъ никаква причина да изповѣдватъ грѣховетѣ си или пъкъ да ги оставятъ чрезъ покаяние“. (McClintock and Strong’s cyclopedia.) Затова тѣ заявяваха, че даже и най-подлиятъ грѣхъ, „считанъ навсѣкѫде като грубо нарушение на божествения законъ, не е грѣхъ предъ Божието лице“, ако е извършенъ отъ нѣкой избранъ, „понеже единъ отъ сѫщественитѣ и отличителни белези наизбранитѣ е, че тѣ не могатъ да сторятъ нищо, което би било неугодно на Бога или би било забранено отъ закона“.

Тѣзи чудовищни учения сѫ по сѫщество сѫщитѣ, като онѣзи на популярнитѣ по-късно възпитатели-теолози, а именно, че нѣма непромѣнимъ божественъ законъ като образецъ на право, но че образецътъ за моралъ се обуславя отъ самото общество, и че е винаги предметъ на промѣна. Всички тѣзи идеи сѫ вдъхнати чрезъ сѫщия духъ : [212] този, който даже между безгрѣшнитѣ жители на небето започна своето дѣло, като се опита да премахне справедливитѣ ограничения, изисквани отъ Божия законъ.

Учението за божествено отреденото, неотмѣнимо пре-допредѣление на човѣка бѣше довело мнозина до действително отхвърляне на Божия законъ. Веслей постоянно се противопоставяше на заблужденията на ония, които поучаваха противъ закона, и показваше, че учението, което води до антиномианизъмъ (враждебность къмъ закона), е противно на Писанията. „Защото се яви Божията благодать, спасителна за всички човѣци„ Защото това е добро и угодно предъ нашия Спаситель Богъ, Който иска да се спасятъ всички човѣци и да достигнатъ до познание на истината. Защото единъ е Богъ, единъ и ходатай между Бога и човѣци — човѣкътъ Христосъ Исусъ, Който даде Себе си откупъ за всички“. (Титу 2: 11.) Божиятъ Духъ щедро се дарява, за да направи всѣки човѣкъ способенъ да приеме срѣдството за спасение. Така Христосъ е „истинската свѣтлина, която просвѣтява всѣки човѣкъ, идващъ на свѣта“. (Йоанъ 1 : 9.) Тѣзи, които не идватъ при спасението, чрезъ собствения си своеволенъ отказъ изгубватъ дара на живота.

Ето какъ Веслей отговаряше на тѣзи, които твърдѣха, че декалогътъ билъ отмѣненъ при смъртьта на Христа, заедно съ церемониалния законъ : „Исусъ не е отмѣнилъ моралния законъ на десеттѣ заповѣди, проповѣдванъ и въздиганъ отъ пророцитѣ. Цельта на Неговото идване не бѣ, да отмѣни нѣкоя часть отъ него. Този законъ никога не може да бѫде нарушенъ — той е вѣренъ свидетель въ небето . . . Той сѫществува отъ началото на свѣта и бѣ написанъ не на каменни плочи, но въ сърдцата на човѣшкитѣ чада, когато тѣ излѣзоха отъ рѫцетѣ на Създателя. И макаръ написанитѣ нѣкога съ Божия пръстъ букви да сѫ много обезличени чрезъ грѣха, все пакъ тѣ не могатъ напълно да се изличатъ, докато имаме съзнание за добро и зло. Всѣка часть отъ този законъ остава задължителна за всички човѣци презъ всички вѣкове. Той не зависи нито отъ времето, нито отъ мѣстото, нито отъ обстоятелствата, но отъ божествената и човѣшката природа и отъ тѣхното непромѣнимо отношение единъ къмъ другъ.

„Не съмъ дошелъ да разруша, но да изпълня“. . . . Безъ съмнение, смисълътъ на тѣзи Христови думи (споредъ казаното преди и следъ това) е следниятъ : Азъ съмъ дошелъ да го утвърдя въ всичката му пълнота, въпрѣки всички човѣшки тълкувания. Азъ съмъ дошелъ да поставя въ пълна свѣтлина всичко, което въ него бѣше тъмно и неясно. Дошелъ съмъ да разясня истинския смисълъ на всѣка негова часть и да покажа дължината, ширината и целото протежение на всѣка съдърѫаща се въ него заповѣдь, сѫщо [213] така, както и височината, дълбочината и недосегаемата чистота и духовность на всички негови клонове“. (Wesley’s Works, Sermon 25.)

Веслей проповѣдваше, че има съвършена хармония между Божия законъ и евангелието. „Между закона и евангелието сѫществува най-тѣсна връзка, каквато е изобщо възможно да си представимъ. Отъ една страна законътъ приготвя пѫтя на евангелието и ни насочва къмъ него; а отъ друга страна евангелието ни води къмъ едно по-съвършено пазене на закона. Напримѣръ, законътъ изисква отъ насъ да любимъ Бога, да любимъ ближния си, да бѫдемъ кротки, смирени и свети. Ние чувствуваме. че сме неспособни за тѣзи нѣща: за човѣка „това е невъзможно“; но Богъ ни е обещалъ да ни даде тази любовь, да ни направи смирени, кротки, свѣти; ние сграбчваме това евангелие, тази блага весть; въздействувано ни е споредъ вѣрата ни; и правдата на закона е изпълнена въ насъ чрезъ вѣрата, която е въ Исуса Христа ...

Най-голѣми врагове на евангелието Христово сѫ тѣзи, които открито и явно осѫждатъ закона и говорятъ лошо за него ; тѣзи, които учатъ хорага да нарушаватъ закона, да премахватъ да умаловажаватъ, да отричатъ задължителностьта не само на една единствена, най-малка или най-голѣма, отъ заповѣдитѣ, но всички заповѣди вкупомъ... И найчудното, което обхваща всичко това, е, че жертвитѣ на това мощно изкушение си въобразяватъ, наистина, че почитатъ Христа, събаряйки Неговия законъ, че величаятъНегоговата служба, когато унищожаватъ учението Му. Тѣ Го почитатъ сѫщо като Юда, който Му казваше: „Радвай се, Учителю“, цѣлувайки Го. За това Исусъ може сѫщо тъй справедливо да каже и на всѣки единъ отъ тѣхъ: „Съ цѣлуване ли предавашъ Сина Човѣчески?“ Тъкмо предателство съ цѣлувка е, да говоришъ за Неговата кръвь, отнемайки Му короната; да отмѣнишъ която и да е часть отъ Неговия законъ, подъ предлогъ да ускоришъ напредъка на Неговото евангелие. Наистина, какъ би могълъ да се изтръгне отъ това обвинение онзи, който направо или посрѣдствено про-повѣдва вѣра по такъвъ начинъ, като отклонява хората отъ послушание и представя Христа, като че Той анулира или умаловажава макаръ и най-малката отъ Божиитѣ заповѣди ?

На тѣзи, които настояваха, че „проповѣдването на еван-гелието отговаря на всички цели на закона“, Веслей отговаряше : „Това ние напълно отричаме. То не отговаря и на най-първата цель на закона, именно, да убеди човѣка въ грѣхъ, да събуди тѣзи, които все още спятъ на прага на пъкъла“. Апостолъ Павелъ заяви, че „чрезъ закона бива познанието на грѣха“ и, докато човѣкъ не се убеди въ грѣ- [214] ха, той не ще чувствува истински своята нужда отъ умилостивителната кръвь Христова. . . „Здравитѣ нѣматъ нужда отъ лѣкарь, но болнитѣ“, обясни самиятъ нашъ Господь. Абсурдъ е, следователно, да предлагашъ лѣкарь на онѣзи, които сѫ здрави, или които поне си въображаватъ, че сѫ такива. Най-първо трѣбва да ги убедите, че тѣ сѫ болни ; иначе тѣ нѣма да ви благодарятъ за вашия трудъ. Сжщо така е абсурдно, да се представя Христосъ на тѣзи, чиито сърдца още никога не сѫ били съкрушени“. (Wesley’s Works, Sermon 32.)

Така, проповѣдвайки евангелието за Божията благодать Веслей, подобно на своя Учитель, се силѣше да „прослави и уголѣми закона“. Той изпълни вѣрно даденото му отъ Бога дѣло. Славни бѣха резултатитѣ, които му бѣ позволено да види. Въ края на единъ дълъгъ животъ, надъ осемдесеть години — повече отъ петдесеть години прекарани въ странствуващо проповѣдничество, — неговитѣ явни последователи брояха повече отъ половинъ милионъ души. Но множеството души, което чрезъ неговитѣ трудове бѣше изтръгнато отъ гибельта и унижението на грѣха и бѣ въздигнато къмъ по-висшъ и чистъ животъ, и числото на онѣзи, които чрезъ неговото учение бѣха доведени до единъ по-дълбокъ християнски животъ, ще се узнае чакъ въ вѣчното царство. Животътъ на Веслея е за всѣки християнинъ урокъ съ безценна стойность. О, да биха се отразили и въ днешнитѣ черкви вѣрата и смирението, неуморимата ревность, себепожертвувателность и преданность на този Христовъ служитель ! [215]

Епизод 15—Библията и французката революция.

Въ шестнадесетото столѣтие реформацията, която представи на народа отворената Библия, потърси входъ въ всички страни на Европа, Нѣкои народи я приветствуваха съ радость, като небесенъ пратеникъ. Други, благодарение вли-янието на папизма, не ѝ дадоха достѫпъ, и свѣтлината на библейското познание съ нейното облагородяваще влияние бѣ почти изгасена. Между тѣзи последнитѣ трѣбва да се постави Франция, кѫдето свѣтлината проникна отначало, но само, за да бѫде обхваната отъ тъмнината. Съ столѣтия истина и заблуда се борѣха за господство. Най-после победи злото, и небесната истина бѣ изгонена. „Свѣтлината дойде на свѣта, но човѣцитѣ обикнаха повече мрака, нежели свѣтлината“. (Йоанъ 3:19.) Но този народъ трѣбваше да по-жъне последствията отъ своя изборъ. Обуздаващето влияние на Божия Духъ бѣше оттеглено отъ единъ народъ, който бѣше презрѣлъ Неговия благодатенъ даръ. Богъ остави злото да узрѣе, и цѣлиятъ свѣтъ видѣ плодоветѣ отъ своеволното отхвърляне на истината.

Водената презъ толкова много столѣтия борба срешу Библията въ Франция достигна кулминационната си точка въ събитията на революцията. Това ужасно избухване бѣше справедливъ резултатъ на римското потисничество спрямо словото Божие. То представлява най-поразителната картина, която свѣтътъ нѣкога е видѣлъ, за действието на папската политика, картина на резултатитѣ, къмъ които повече отъ хиляда години е клонило учението на римската черква.

Потулването Писанията въ периода на папското господство бѣше предсказано отъ пророцитѣ; а отъ друга страна Откровението бѣше предизвестило за ужаснитѣ обстоятелства, които трѣбваше да последватъ като резултатъ отъ господството на „човѣка на грѣха“, особено за Франция.

Да прочетемъ това пророчество : „Тѣ ще тъпчатъ свѣтия градъ четиридесеть и два месеца. И ще дамъ на двамата Мои свидетели, и тѣ, облѣчени въ вретище, ще проро- [216] куватъ хиляда двеста и шестдесеть дена ... И когато завършатъ свидетелствуването си, звѣрътъ, който излиза изъ бездната, ще встѫпи въ бой съ тѣхъ, ще ги победи и ще ги убие, а труповетѣ имъ ще постави по стъгдитѣ на голѣмия градъ, който духовно се нарича Содомъ и Египетъ, дето и Господь нашъ биде разпнатъ. . . Жителитѣ на земята ще се зарадватъ за тѣхъ и ще се развеселятъ; и ще си пратятъ дарове единъ другиму, понеже тия два пророка мѫчиха живѣещитѣ на земята. Но следъ тритѣ и половина дни у тѣхъ ще влѣзе духъ на животъ отъ Бога, и тѣ ще се изправятъ на нозетѣ си, и голѣмъ страхъ ще обземе ония, които ги гледатъ“. (Откр. 11 : 2—11.)

Споменатитѣ тукъ „четиредесеть и два месеца“, и „хиляда двеста и шестдесеть дни“, сѫ единъ и сѫщъ периодъ и еднакво представятъ времето, въ което черквата Христова трѣбваше да търпи потисничеството на Римъ. Хиляда двеста и шестдесеттѣ години на папското господство започнаха въ 538 год. сл. Хр., и трѣбваше да се свършатъ въ 1798 год. сл. Хр. (Вижъ Приложението.) На тази последната дата една французка армия влѣзе въ Римъ, плени папата и го отвлѣче на заточение, кѫдето той умрѣ. Следъ това, въпрѣки, че бѣ избранъ новъ папа, папската иерархия никога вече не можа да упражни силата, която бѣ притежавала до тогава.

Преследването на черквата не продължи презъ цѣлия периодъ отъ 1260 години. Въ милосърдието си спрямо Своя народъ, Богъ съкрати времето на тѣхния огненъ изпитъ. Предсказващъ „голѣмата скръбь“, която щѣше да нападне църквата, Спасительтъ каза : „Ако не се скратѣха ония дни, не би се спасила никоя плъть : но заради избранитѣ ще се скратятъ ония дни“. (Матея 24 : 22.) Посрѣдствомъ влиянието на реформацията гонението бѣ прекратено преди 1798 година. Относно двамата свидетели пророкътъ прибавя : „Това сѫ дветѣ маслинени дървета и двата свѣтилника, що стоятъ предъ Бога, Господа на земята“. „Твоето слово е свѣтило за ногата ми и свѣтлина за пѫтеката ми“, казва псалмопѣвецътъ. (Псаломъ 118:105.) Двамата свидетели представляватъ Писанията на Стария и Новия заветъ. Единиятъ и другиятъ свидетелствуватъ за произхода и вѣчностьта на Божия законъ. Единиятъ и другиятъ изясняватъ спасителния планъ. Символитѣ, жертвитѣ и проро-чествата на Стария Заветъ сочатъ напредъ къмъ идващия Спаситель. Евангелията и посланията на Новия Заветъ говорятъ за единъ Спаситель, Който вече е дошелъ, и то така, както бѣ предречено чрезъ символитѣ и пророчеството.

„Тѣ, облѣчени въ вретище, ще пророкуватъ 1260 дни“. Презъ голѣмата часть отъ този периодъ Божиитѣ свиде- [217] тели останаха въ състояние на скритость. Папската сила се опитваше да скрие истинното слово отъ народа, и представи предъ него фалшиви свидетели, които да противоречатъ на неговото свидетелство. (Вижъ Приложението). Когато Библията бѣ запретена отъ царски и свѣтски власти ; когато нейното свидетелство бѣ изопачено и бѣха положени всички усилия, каквито хора и демони могатъ да измислятъ, за да се отвърнатъ умоветѣ на хората отъ нея ; когато тѣзи, които се осмѣляваха да проповѣдватъ нейнитѣ свѣти истини, бѣха преследвани, измѫчвани въ затворнически килии, убивани заради вѣрата имъ, или принуждавани да бѣгатъ въ планински крепости, въ пещери и подземия — тогава вѣрнитѣ свидетели пророкуваха въ вретище. И тѣ продължиха своето свидетелство презъ цѣлия периодъ отъ 1260 години. Въ най-тъмнитѣ времена имаше вѣрни мѫже, които любѣха Божието слово и бѣха ревностни за Неговата прослава. На тѣзи благородни служители се даде мѫдрость, сила и авторитетъ да изявяватъ Неговата истина презъ цѣлото това време.

„И ако нѣкой иска да ги увреди, огънь ще излѣзе изъ устата имъ и ще погълне враговетѣ имъ : ако нѣкой поиска да ги увреди, така трѣбва той да бѫде убитъ“. (Откр. 11: 5.) Хората не могатъ безнаказано да тъпчатъ словото Божие. Значението на това ужасно заплашване е дадено въ последната глава на Откровението : „И азъ свидетелствувамъ всѣкиму, който слуша пророчественитѣ думи на тая книга : ако нѣкой прибави нѣщо къмъ тѣхъ, нему Богъ ще наложи поразитѣ, за които е писано въ тая книга ; и ако нѣкой отнеме нѣщо отъ думитѣ на книгата на това пророчество, Богъ ще отнеме дѣла му отъ книгата на живота и отъ свѣтия градъ и отъ написаното въ тая книга“. (Откр. 22 : 18. 19 )

Такива сѫ предупрежденията, които Богъ е далъ, за да запази хората отъ промѣняване по нѣкой начинъ онова, което Той е открилъ или заповѣдалъ. Тѣзи тържествени заплашвания се отнасятъ къмъ всички, които чрезъ влиянието си правятъ хората да гледатъ Леко на Божия законъ. Тѣ трѣбва да вдъхватъ страхъ и трепетъ въ онѣзи, които лекомислено обявяватъ, че е отъ малко значение, дали се покоряватъ на Божия законъ, или не. Всички, които възвишаватъ човѣшки мнения надъ божественото откровение; всички, които биха промѣнили ясното значение на Писанията, за да съответствува то на тѣхното собствено удобство или за да се приспособятъ съ свѣта, взематъ на себе си ужасна отговорность. Написаното слово, Божиятъ законъ, ще измѣри характера на всѣки човѣкъ и ще осѫди всички, които този непогрѣшимъ изпитъ е намѣрилъ за недостойни.

„И когато завършатъ свидетелствуването си“. Перио- [218] дътъ, презъ който двамата свидетели трѣбваше да пророкуватъ, облѣчени въ вретище, се свърши въ 1798 година. Въ края на работата имъ, извършена въ неизвестность, силата, представена като „звѣръ, който излиза отъ бездната“, трѣбваше да имъ обяви война. Въ много европейски народи силитѣ, които съ столѣтия владѣеха въ черква и държава, бѣха контролирани отъ сатана посрѣдствомъ папството. Но тукъ се представя предъ очи ново откритие на сатанинска сила. Подъ предлогъ на голѣмо почитание къмъ Библията, римската политика я държеше запечатана въ непознатъ езикъ и скрита отъ народа. Подъ нейно владичество свидетелитѣ пророкуваха „облѣчени въ вретище“. Но друга една сила — звѣрътъ отъ бездната — трѣбваше да се издигне, за да обяви открита война на словото Божие.

„Голѣмиятъ градъ“, въ чиито улици бѣха убити тѣзи свидетели, кѫдето лежаха тѣхнитѣ трупове, е „духовниятъ Египетъ“. Отъ всички представени въ библейската история народи, Египетъ бѣ оня, който цѣлокупно отричаше сѫще-ствуванието на живия Богъ и отблъсваше Неговитѣ заповѣди. Никой монархъ не предприе по-открито и заповѣдническо бунтуване противъ авторитета на Небето, както фараонътъ на Египетъ. Когато Божията весть му бѣ занесена чрезъ Мойсея отъ името Господне, фараонътъ гордо отвърна : „Кой е тоя Господь, та да послушамъ гласа Му и да пусна израиля? Азъ не зная Господа и нѣма да пусна израиля“. (Изходъ 5 : 2.) Това е безбожието ; и народътъ, представенъ чрезъ Египетъ, щѣше да издигне гласъ на подобно отричане живия Богъ, и щѣше да открие сѫщия духъ на невѣрие и предизвикателство. „Голѣмиятъ градъ“ е сравненъ въ духовенъ смисълъ и съ Содомъ. Покварата на Содомъ въ нарушаване Божия законъ се проявяваше особено въ сладострастие. Този грѣхъ щѣше да бѫде отличителната характерна черта и на народа, който щѣше да изпълни това пророчество.

Съгласно думитѣ на пророка, малко преди 1798 год. следъ Христа, една сила съ сатанински прокзходъ и характеръ щѣше да се издигне, за да води война срещу Библията. Въ страната, кѫдето двамата свидетели трѣбваше да бѫдатъ смълчани, щѣше да се открие безбожието на фараона и безпѫтицата на Содомъ.

Това пророчество получи точно и поразително изпълнение въ историята на Франция. Презъ революцията въ 1793 год. „свѣтътъ за пръвъ пѫть чу, какъ едно събрание на мѫже, родени и възпитани въ цивилизация и претендиращи за правото да управляватъ най-благородната и вежливата нация въ Европа, издигна гласъ, за да отрече най-тържественага религиозна истина и да отхвърли вѣрата и поклонението на Божеството“. (Вижъ Приложението.) „Фран- [219] ция е единствената нация въ свѣта, срещу която достовѣренъ източникъ свидетелствува, че като народъ тя е издигнала рѫката си за откритъ бунтъ противъ Твореца на вселенната. Имало е, има и сега голѣмо число богохулци и невѣрници и въ Англия, и въ Германия, и въ Испания, и другаде; но Франция стои сама въ свѣтовната история, като единствена нация, която съ декретъ отъ народно законодателно събрание провъзгласи, че нѣма Богъ, и въ която цѣлокупното население на столицата и голѣмо множество отъ провинцията прие тази весть съ танци и пѣсни на радость“. (Вижъ Приложението.) Франция откри и характера на Содомъ. Презъ революцията бѣ констатирано състояние на открита морална поквара и гнилота, подобни на ония, които донесоха унищожение на градоветѣ Содомъ и Гомора. Ис-торикътъ, както и пророчеството, представятъ безбожието и покварата на Франция. „Въ интимна връзка съ законите противъ религията бѣ и този, който понижи брачния съюзъ - най-свѣтия договоръ, който две човѣшки същества могатъ да създадатъ, и чиято дълготрайность спомага наймного за заздравяване на обществото, до положение на граждански контрактъ отъ кратковремененъ характеръ, който две личности могатъ да сключатъ и развърѫатъ отново по желание . . . Ако демонитѣ бѣха предприели да изнамѣрятъ начинъ за най-ефикасно унищожение на всичко почтено, изящно и дълготрайно въ семейния животъ, като осигурятъ въ същото време и предаването на злото отъ родъ въ родъ, тѣ едва ли биха могли да измислятъ по-сполучливъ планъ, отколкото е падането на брака . . . София Арнолтъ, актриса, прочута по остроумнитѣ си изрази, описва републиканския бракъ като „тайнство на блудството“. (Scott, Vol. I, ch. 17.)

„Дето и Господь нашъ биде разпнатъ“. Тази подробность въ пророчеството сѫщо така се изпълни въ Франция. Въ никоя друга страна духътъ на врага срещу Христа не се показа по-поразително. Въ никоя страна истината не срещна по-горчива и жестока съпротива. Преследвайки изповѣдващитѣ евангелието, Франция разпна Христа въ лицето на Неговитѣ ученици.

Столѣтие следъ столѣтие се проливаше кръвьта на светиитѣ. Докато валдензитѣ жертвуваха живота си по Пие-монтскитѣ планини за „словото Божие и свидетелството Исусъ Христово“, тѣхнитѣ братя, албигойцитѣ въ Франция, даваха сѫщото свидетелство и за сѫщото дѣло. Въ днитѣ на реформацията тѣхнитѣ привърѫеници бѣха умъртвявани при ужасни мѫки. Царь и благородници, жени отъ високъ родъ и нѣжни момичета, гордостьта и честьта на нацията, се забавляваха, наблюдавайки агониитѣ на мъченицитѣ за Исуса. Храбритѣ хугеноти, борящи се за правата, които чo- [220] вѣшкото сърдце счита за най-свети, проливаха кръвьта си по скѫпо извоювани полета. Протестантитѣ бѣxa считани извънъ законитѣ, главитѣ имъ се оценяваха за пари, и тѣ биваха преследвани като диви звѣрове.

„Църквата въ пустинята“ бѣxa тѣзи отъ тѣхнитѣ потомци, които съществуваха още въ Франция презъ осемнадесетия вѣкъ и се криеха по планинитѣ на югъ, за да запазятъ вѣрата на своитѣ бащи. Когато се осмѣляваха нощемъ да се събератъ въ планинитѣ или осамотенитѣ степи, тѣ биваха преследвани отъ змея и влачени въ доживотно робство изъ галеритѣ. Най-чиститѣ, най-образованитѣ и найинтелигентнитѣ французи, при неизказано ужасни мѫки сѫ бивали оковавани между разбойници и убийци. Други преживѣваха по-милостива обноска: когато невъорѫжени и безпомощни падаха на колѣне, тѣ биваха хладнокръвно застрелвани. Стотици стари мѫже, беззащитни жени и невинни деца биваха оставяни мъртви на мѣстото, дето се събираха. При преминаване планинитѣ или горитѣ, където бѣха свикнали да се събиратъ, не бѣше нѣщо необикновено да се намѣрятъ „на всѣки четири крачки трупове, пронизани отъ мечъ и мъртви тѣла, висящи по дърветата“. Тѣхната страна, опустошена отъ мечъ, брадва и клада, „бѣше обърната въ обширна печална пустиня“. „Тѣзи жестокости се вършеха не въ нѣкой тъменъ вѣкъ, но презъ блестящето време на Людвигъ XIV. Това бѣ вѣкъ, когато науката напредваше, литературата цъвтѣше и дворцовитѣ богослови отъ столицата, учени и оратори се явяваха съ видъ на смирение и любовь“. (Вижъ Приложението.)

Но най-черното отъ злодеянията, най-ужасното отъ пре-стѫпленията, зарегистрирани въ историята, това е кървавата Вартоломеева нощь. Свѣтътъ още потреперва отъ ужасъ при спомена за тази подла и жестока сѣчь. Подъ натиска на свещеници и прелати отъ църквата, кральтъ на Франция даде съгласието си за това престѫпление. Камбаненъ звонъ печално разпръсна въ тишината на нощьта сигнала за клането. Хиляди протестанти, спокойно спящи въ домоветѣ си, уповавайки се на честната дума на краля, бѣха извлѣчени безъ предупреждение и хладнокръвно избити.

Както Христосъ бѣше невидимиятъ водитель на Своя народъ отъ египетското робство, така сатана бѣше незабе-лязаниятъ водитель на своитѣ поданици въ това ужасно дѣло за увеличение на мѫченицитѣ. Въ Парижъ сѣчьта продължи седемь дни, като въ първитѣ дни тя бѣ съ невъобразима ярость. И това дѣло не се ограничи само въ столицата : по заповѣдь на краля то се разпрострѣ изъ всички провинции и всички градове, кѫдето живѣха протестанти. Не се гледаше нито на възрасть, нито на полъ. Не се пощадяваше нито невинно бебе, нито побѣлѣлъ старецъ. Бла- [221] городни и селяни, млади и стари, майки и деца, всички бѣxa заедно съсичани. Касапницата изъ цѣла Франция продължи два месеца. Около седемдесеть хиляди, цвѣтътъ на нацията, загинаха.

Когато вестьта за това престѫпление достигна въ Римъ, ликуването между духовенството бѣ безгранично. Кардиналътъ на Лотарингия награди вестителя съ хиляда крони; орѫдието на Свети Анжело даде радостенъ залпъ ; камбанитѣ отъ всички черкви забиха ; огньове на праздненство преобърнаха нощьта въ день ; а Григорий XIII, придруженъ отъ кардинали и други църковни сановници, отиде въ дълга процесия въ църквата Св. Людвигъ, кѫдето кардиналътъ на Лотарингия изпѣ едно Те Deum. Медалъ бѣ изработенъ за възпоменание на сѣчьта, а въ ватикана и сега могатъ да се видятъ три фрески отъ Вазарий. представящи, какъ адмиралътъ планира въ съвета заговора за сѣчьта, и самата сѣчь. Григорий изпрати на Карлъ IX златната роза, а четири месеца по-после . . . той слушаше любезно проповѣдьта на единъ френски свещеникъ, . . . който говорѣше за тъй щастливия и радостенъ день, когато „пресвѣтиятъ отецъ“ бѣ получилъ известията и отишелъ тържествено да благодари на Бога и на св. Людвигъ“. (White, „The Massacre of St. Bartolomew“, ch. 14, par. 34.)

Невидимото сѫщество, което предизвика сценитѣ на Вартоломеевата нощь, рѫководѣшe и тѣзи на революцията. Исусъ Христосъ бѣ представенъ като предатель, и общиятъ викъ на французкитѣ безбожници бѣше : „Унищожете негодника !“, т. е. Христа. Богохулството и сладострастието вървѣxa рѫка за рѫка, и най-подлитѣ хора, тия, които бѣxa предадени на жестокости и пороци, изроди, сега се възхваляваха най-много. Чрезъ всичко това на сатана се отдаваше висша почесть, а Христосъ, съ Неговитѣ качества на истина, чистота и несебелюбива любовь, биваше разпъванъ.

„Звѣрътъ, който излиза изъ бездната, ще встѫпи въ бой съ тѣхъ, ще ги победи и ще ги убие“. Безбожната сила, която владѣеше въ Франция презъ време на революцията и режима на терора, предприе такава война срещу Бога и Неговото свето слово, каквато свѣтътъ никога не бѣ видѣлъ. Поклонението на Бога бѣшe забранено отъ Народното събрание. Библии биваха събирани и публично изгаряни съ всевъзможни подигравки. Законътъ Божий бѣшe потъпканъ. Библейскитѣ наредби бѣxa унищожени, отмѣнени и седмичниятъ день на почивка бѣшe отхвърленъ на страна, като вмѣсто него вcѣки десети день биваше посвещаванъ на пиръ и богохулство. Кръщение и Господня вечеря бѣxa забранени. Надгробнитѣ надписи обясняваха, че смъртьта е вѣченъ сънь.

Страхътъ Господенъ се считаше не за начало на мѫд- [222] рость, а за начало на глупость. Забранено бѣше почитането на каквото и да е, освенъ на свободата и на отечеството. „Закониятъ епископъ на Парижъ бѣше повиканъ да играе главната часть въ най-неразумната и възмутителна комедия, играна нѣкога предъ лицето на народното представителство . . . Той дойде, представенъ въ пълна служебна униформа, за да заяви на конвента, че религията, която той отъ толкова години е училъ, е била въ всѣко отношение само попски хитрости, и че тя нѣма никаква основа нито въ историята, нито въ свѣтата истина. Той отхвърли съ тържествени и изрични думи съществуването на Бога, Комуто бѣше посвѣтенъ да служи, и каза, че за въ бѫдеще той се посвещава на поклонение само предъ свободата, равенството, добродетельта и нравственостьта. Следъ това той сложи на масата епископската си украса и получи братска пригръдка отъ президента на конвента. Нѣколко други вѣроостъпили свещеници последваха примѣра на този прелатъ“. (Scott, Vol. I, ch. 17.)

„Жителитѣ на земята ще се зарадватъ за тѣхъ; и ще си пратятъ дарове единъ другиму, понеже тия два пророка мъчеха живѣещитѣ на земята“. Безвѣрна Франция бѣше смълчала изобличителния гласъ на Божиитѣ два свидетели. Словото на истината лежеше мъртво по нейнитѣ улици, и тѣзи, които мразѣха ограниченията и изискванията на Божия законъ, сега ликуваха. Хората открито предизвикваха Царя на небето. Както грѣшницитѣ въ древностьта, тѣ викаха: «Какъ ще узнае Богъ ? И може ли да знае Всевишниятъ?“ (Псаломъ 72:11.) Съ почти невѣроятно богохулствено хладнокръвие единъ отъ свещеницитѣ при нозия режимъ каза: „Боже, ако Ти сѫществувашъ, отмъсти за Твоето оскърбено име. Азъ Те отхвърлямъ, азъ Те презирамъ, а Ти оставашъ мълчаливъ; Ти не смѣешъ да пуснешъ Твоитѣ мълнии. Кой, следъ всичко това, ще вѣрва още въ Твоето сѫществувание?“ (Lactelle’s „History“ Vol. XI p. 309.) Това бѣше като че ехо на фараоновитѣ думи: „Кой е тоя Господь, та да послушамъ гласа Му?“ „Азъ не зная Господа!“

„Рече безумецъ въ сърдцето си: Нѣма Богъ“. (Псаломъ 13: 1.) И Господь обявява относно изопачителитѣ на истината: „Безумието имъ ще се открие предъ всички“. (2 Тимотею 3:9.) Следъ като Франция бѣ отрекла поклонението предъ живия Богъ, предъ „Високия, Превъзвишения и Вѣчноживѣещия“, не измина много време, и тя изпадна до най-низко езичество. Предъ събранието на народнитѣ представители чрезъ най-висшитѣ граждански и законодателни власти бѣ издигната богинята на разума въ лицето на една развратна жена. Историкътъ казва: „Една отъ церемониитѣ на това безумно време стои ненадмината по глупость, [223] свързана съ безбожие. Вратитѣ на конвента се отвориха за група музиканти, и, предшествувани отъ тѣхъ, влѣзоха членоветѣ на общинското тѣло въ тържествена процесия, пѣейки химнъ въ честь на свободата и придружаващи една забулена жена, която бѣ предметъ на тѣхното поклонение и която тѣ наричаха богиня на разума. Щомъ като тя пристигна въ палатата, веднага бѣ отбулена тържествено и поставена отдѣсно на президента. Тогава въ нейното лице бѣ открита една актриса отъ операта ... На тази личность, като най-подходящъ предстивитель на разума, на този разумъ, на който тѣ се покланяха, конвентътъ на Франция отдаде публично поклонение.

Това безбожно и смѣшно фокусничество стана обичай; издигането богинята на разума бѣше подновено и подражавано отъ цѣлата нация въ такива мѣста, кѫдето жителитѣ желаеха да се покажатъ достойни за висотата на революцията“. (Scott, Vol. 1, ch. 17.)

Ораторътъ, който въведе поклонението на разума, каза : „Законодатели ! Фанатизмътъ е отстѫпилъ мѣстото на разума. Неговитѣ мѫтни очи не можеха да понесатъ блѣсъка на свѣтлината. Днесъ огромна навалица се събра подъ тѣзи готически сводове, които за пръвъ пѫть отекнаха ехото на истината. Тамъ французитѣ отпразднуваха единственото истинско богослужение, това на свободата, на разума. Тамъ ние създадохме нови желания за успѣха на републиканскитѣ орѫжия. Тамъ ние изоставихме бездушните идоли заради разума, за този одушевенъ образъ, шедьовъръ на природата“. (Thiers, „History of the French Revolution, Vol. II, pp. 370, 371.)

Когато богинята бѣ въведена въ конвента, президентътъ я взе за рѫка, и, обръщайки се къмъ събранието, каза : „Смъртни, престанете да треперите предъ безпомощнитѣ молнии на единъ Богъ, когото страховетѣ ви сѫ създали. Отъ сега нататъкъ не признавайте друго божество, освенъ разума. Азъ ви представямъ неговия най-благороденъ и чистъ образъ ; ако трѣбва да имате идоли, жертвувайте само на такива, като на този . . . О, покривало на разума, падни предъ величествения сенатъ на свободата ! ...“

„Богинята, следъ като бѣ прегърната отъ президента, бѣ сложена въ великолепна кола и всрѣдъ огромна навалица бѣ отведена въ катедралата Нотръ Дамъ, за да заеме мѣстото на божеството. Тукъ тя бѣ издигната на главния олтаръ и получи поклонение отъ всички присѫтствуващи“. (Alison, Vol. I, ch. 10.)

He дълго следъ това последва публичното изгаряне на Библията. При единъ случай „народното дружество отъ секцията на музея“ влѣзе въ залата на съвета, викайки : „Да живѣе разумътъ!“ и носейки на върха на една върлина [224] полуизгорѣлитѣ останки отъ нѣкои книги, между които и и молитвеници, книги за литургии, Стария и Новия заветъ, които, споредъ думитѣ на президента „изкупиха въ голѣмия огънь“, „всички глупости, за извършване на които бѣха повлияли човѣшкия родъ“. (Jurnal of Paris, 1793, № 318.)

Папството бѣше започнало дѣлото, което безбожието довърши. Папската политика бѣше изработила социални, политически и религиозни положения, които тикаха Франция къмъ гибель. Писатели, описвайки ужаситѣ на революцията, казватъ, че тѣзи крайности трѣбва да се отдадатъ на трона и на църквата. (Вижъ Приложението.) Въ строга справедливость тѣ трѣбва да се припишатъ на черквата, която бѣше заблудила умоветѣ на царетѣ срещу реформацията, считайки я за елементъ, противенъ на короната, елементъ за раздоръ, фаталенъ за мира и единодушието на народа. Чрезъ това срѣдство Римъ вдъхна най-отвратителна жестокость и най-горчиво потисничество, каквото нѣкога е било упражнено отъ царски авторитетъ.

Духътъ на свободата съпровождаше Библията. Навсѣкѫде, кѫдето се приемаше евангелието, очитѣ на хората се отваряха. Tѣ започваха да оттърсватъ оковитѣ на невежеството, на порока и на суевѣрието. Тѣ започваха да мислятъ и действуватъ като хора. Монарситѣ видеха това, и треперѣха за тиранията си.

Римъ не се бави да събуди тѣхнитѣ ревниви подозрения. Въ 1525 г. папата бѣше казалъ на французкия регентъ : „Тази мания (протестантизмътъ) не само ще обърка и унищожи религията, но заедно съ нея и всички князе, благородници, закони, редъ и градации“. (Felice, „History of the Protestants of France“, b. 1, ch. 2, par. 8.) Нѣколко години по-късно, папскиятъ нунцио (пратеникъ) предупреди царя по следния начинъ: „Господарю, не се мамете, протестантитѣ ще погребатъ всѣки граждански и религиозенъ редъ . . . Тронътъ е толкова въ опасность, колкото и олтарътъ . . . Въвеждането на нова религия трѣбва неминуемо да донесе и ново управление“. (D’Aubigne, „History of the Reformation in the Time of Calvin“, b. 2, ch. 36.) И теолозитѣ апелираха къмъ предразсѫдъцитѣ на хората, като заявяваха, че протестантското учение „примамва хората къмъ новости и глупости ; че то ограбва краля отъ преданнитѣ чувства на подчиненитѣ му и разорява вѣрата въ черквата и държавата“. Ето така Римъ успѣ да настрои Франция срещу реформацията. За запазване на трона, на благороднитѣ и на законите бѣ издигнатъ мечътъ на гонението най-първо въ Франция“. (Wylie, b. 13, ch. 4.)

Владѣтелитѣ на страната предвиждаха малко резултатитѣ отъ тази гибелна политика. Библейскитѣ учения биха посѣли въ умоветѣ и сърдцата на хората принципитѣ на [225] справедливость, умѣреность, истина, равенство и благотво-рителность, които сѫ и истинскиятъ краеѫгъленъ камъкъ на народния успѣхъ. „Правда народъ въздига“. „Съ правда се престолъ заякчава“. „Дѣло на правдата ще бѫде мирътъ“, а резултатътъ — „спокойствие и безопасность во-вѣки“. (Притчи 14 : 34 ; 16 : 12.) Този, който се покорява на Божия законъ, най-вѣpно ще почита и ще се покорява на законитѣ на своята страна. Този, който се бои отъ Бога, ще почита царя, уважавайки всѣка справедливость и законна власть. Уви ! нещастна Франция забрани Библията и отрече нейнитѣ ученици. Столѣтие следъ столѣтие, мѫже на принципъ и чистота, мѫже съ духовна бистрота и морална сила, мѫже, които имаха куражъ да изповѣдатъ своитѣ убеждения и вѣpa, да страдатъ за истината, работѣха като роби по галеритѣ, умираха по кладитѣ или изгниваха въ затворническитѣ килии. Хиляди и хиляди хора се спасяваха чрезъ бѣгство ; и това продължи двеста и петдесеть години следъ откриването на реформацията.

„Едва ли имаше французка генерация презъ този дълъгъ периодъ, която да не бѣ видѣла, какъ ученицитѣ на евангелието бѣгатъ предъ безумната ярость на гонителя и отнасятъ съ себе си способноститѣ, изкуствата, трудолюбието и реда, съ които тѣ обикновено превъзхождаха другите, и по такъвъ начинъ обогатяваха странитѣ, въ които намираха прибежище. И колкото повече ползваха другитѣ страни съ тѣзи свои добри дарби, толкова повече се лишаваше отъ тѣхъ собствената имъ страна. Ако всички, които се прогонваха отъ Франция, биха се задърѫали въ нея ; ако презъ тѣзи триста години творческиятъ гений и разсѫдителната мощь на прогоненитѣ биха обогатили нейната литература, биха усъвършенствували нейната наука ; ако тѣхната мѫдрость би рѫководила нейнитѣ съвети, ако тѣхната храбрость би извоювала нейнитѣ победи, ако тѣхната спра-ведливость би създавала нейнитѣ закони, ако библейската религия би укрепила разума и управлявала съвѣстьта на нейния народъ, о, каква слава щѣше да окрѫжава днесъ Франция ! Колко велика, колко цвѣтуща, колко щастлива страна, образецъ за народитѣ, щѣше да бѫде тя !

„А вмѣсто това, слѣпъ, неумолимъ фанатизъмъ изгони отъ нейната земя всѣки учитель на добродетель, всѣки труженикъ за редъ, всѣки честенъ защитникъ на трона ; на ония мѫже, които биха направили страната си знаменита и славна, се каза : Изберете си едно отъ дветѣ — клада или изгнание. И тъй, гибельта на страната бѣше пълна ; не остана вече никаква съвѣсть, за да бѫде осѫждана на смърть ; никаква религия, за да бѫде замъкната на клада ; никакъвъ патриотизъмъ, за да бѫде прогонванъ въ зато- [226] чение“. И революцията съ нейнитѣ ужаси бѣха страшнитѣ последици отъ това.

„Съ бѣгството на хугенотитѣ се отбеляза общъ упадъкъ въ Франция. Цвѣтущи фабрични градове западнаха ; плодородни мѣстности подивѣxa ; умствена тѫпость и морално падение последваха единъ периодъ на нежеланъ прогресъ. Парижъ стана обширенъ бедняшки приютъ и се казва, че при избухването на революцията около двеста хиляди бедняци сѫ чакали помощь отъ царската щедрость. Единствени иезуититѣ процъвтѣваха всрѣдъ западналия народъ и властвуваха съ ужасна тирания надъ църкви и училища, въ затвори и галери“.

Евангелието щѣше да даде на Франция разрешението на онѣзи политически и социални проблеми, които срѫчностьта на духовенството, на краля и на законодателитѣ бѣше опозорила и които, най-сетне, тикнаха народа къмъ анархия и гибель. За нещастие, подъ господството на Римъ хората бѣха изгубили благословенитѣ учения на Спасителя, отнасящи се до себепожертвувателностьта и несебелюбивата любовь. Tѣ се бѣха отклонили отъ пѫтя на личното себеотрицание въ полза на другитѣ. Богатитѣ не чувствуваха никакъвъ упрѣкъ за угнетяването на беднитѣ, беднитѣ пъкъ — никаква помощь въ своето робство и унижение. Себелюбието на заможнитѣ и силнитѣ растѣше все по-явно и ставаше по-грубо и по-жестоко. Съ столѣтия алчностьта и злобата на благородницитѣ имаше за последствие угнетително насилие надъ селянитѣ. Богатитѣ онеправдаваха беднитѣ, а беднитѣ мразѣха богатитѣ.

Въ много провинции благороднитѣ владѣеха именията, а работящитѣ класи бѣха само наематели: тѣ зависѣха единствено отъ милостьта на своитѣ земевладѣлци и биваха принуждавани да се подчиняватъ на безбожнитѣ имъ изисквания. Бремето за издръжка на черквата и държавата падаше върху плещитѣ на срѣдната и долната класи, които бѣха обложени отъ гражданскитѣ власти и духовенството съ тежки данъци. „Удоволствието се считаше като върховенъ законъ на благородницитѣ ; земедѣлцитѣ и селянитѣ можеха да умиратъ отъ гладъ : тѣхнитѣ угнетители не искаха да знаятъ за това. . . Изключителнитѣ интереси на собственицитѣ винаги бѣха на първо мѣсто. Животътъ на земедѣлцитѣ бѣше животъ на непрестаненъ трудъ и необлекчена мизерия ; къмъ оплакванията имъ, ако само смѣеха да се оплакватъ, се отнасяха безочливо и презрително. Сѫдилищата даваха винаги право на благородника, а не на селянина. Сѫдиитѣ биваха публично подкупвани, а капризитѣ на аристократитѣ имаха сила на законъ. Като резултатъ на тази система, развалата стана обща. Данъцитѣ, изтръгнати отъ народа, едва на половина стигаха до държавнитѣ или [227] църковни каси ; другото биваше разпилявано въ разюздано себеугодничество. Хората, които така ограбваха своитѣ съ-човѣци, биваха освобождавани отъ данъци и съгласно закона или обичая имаха право на достѫпъ до всички държавни служби. Привилигерованитѣ класи брояха сто и петдесеть хиляди члена, и за да се задоволи тѣхното разсипничество, милиони отъ тѣхнитѣ съграждани биваха осѫждани на безпомощенъ и унизителенъ животъ“. (Вижъ Приложението.)

Дворътъ живѣеше въ луксъ и разсипничество. Недовѣрие владѣеше между управницитѣ и народа. Спрямо всички мѣрки на управлението се явяваше подозрение, че сѫ коварни и себелюбиви. Повече отъ половинъ столѣтие преди революцията тронътъ се заемаше отъ Людвигъ XV, който даже въ тѣзи тежки времена се отличаваше като ленивъ, лекомисленъ и страстенъ монархъ. При покварена и жестока аристокрация, при обеднѣла и невежа по-долна класа, при финансово затруднена държава и ожесточенъ народъ, нѣмаше нужда да бѫде нѣкой прорскъ, за да разбере ужасно надвисващия се, застрашаващъ съ избухване взривъ. На предупрежденията на съветницитѣ си кральтъ бѣше свикналъ да отговаря: .Опитайте се да продължатъ нѣщата така, докато азъ живѣя ; следъ моята смърть, нека дойде, каквото ще“.

Напразно настояваха тѣ за необходимость отъ реформи. Кральтъ виждаше злинитѣ, но нѣмаше нито куража, нито силата да ги посрещне. Сѫдбата, която очакваше Франция, се рисуваше твърде вѣрно въ неговия безчувственъ и себелюбивъ отговоръ : „Следъ мене, ако ще би и потопъ !“

Използвайки ревностьта на кралетѣ и управляющитѣ класи, Римъ ги бѣ повлиялъ да държатъ народа въ робство, знаейки добре, че по този начинъ държавата ще бѫде ослабена, а чрезъ това той ще може да наложи своето владичество и на управници, и на народъ. Неговата предвидлива политика го научи, че за да пороби успѣшно хората, трѣбва да екове въ вериги душитѣ имъ, и че най-сигурниятъ пѫть, да имъ попрѣчи за освобождение отъ робството, бѣше да се направятъ тѣ негодни за свобода. Моралниятъ отпадъкъ, произлизащъ отъ тази политика, бѣше хиляди пѫти по-ужасенъ, отколкото физическитѣ страдания. От-дѣленъ отъ Библията, храненъ съ фанатизъмъ и егоизъмъ, народътъ бѣ потопенъ въ невежество, подозрение и пороци, така че бѣ станалъ съвършено неспособенъ за себеуправление.

Такъвъ бѣше планътъ на Римъ. Обаче плодътъ излѣзе съвсемъ другъ. Вмѣсто да държи маситѣ въ слѣпо подчинение на своитѣ догми, Римъ направи отъ тѣхъ безвѣрници и революционери. На романизма гледаха като на [228] попски хитрости, а духовенството считаха отговорно за тѣхното угнетение. Римскиятъ Богъ бѣшe единствениятъ Богъ, когото тѣ познаваха ; римското учение — единствената имъ религия. Неговата алчность и жестокость тѣ считаха като плодъ на Библията, и затова не желаеха да знаятъ нищо и за нея.

Римъ бѣшe криво представилъ характера на Бога и бѣшe изопачилъ Неговитѣ изисквания, затова сега хората отхвърлиха както Библията, така и нейния авторъ. Въ името на Свещенитѣ Писания Римъ бѣшe изисквалъ слѣпa вѣpa въ неговитѣ догми. Като реакция, Волтеръ и неговитѣ сподвижници отхвърлиха изцѣло словото Божие и cѣexa изобилно отровата на нeвѣpието. Римъ бѣшe притискалъ народа съ желѣзниѣ си нозе, и сега мacитѣ, унижени и тиранизирани, отхвърлиха всѣко ограничение. Разяренъ, че толкова дълго време е отдавалъ почить на една блестяща измама, народътъ отхвърляше заедно и истината, и заблудата. Смѣсвайки свободата съ своеволието, робитѣ на порока тържествуваха въ своята въображаема свобода.

При откриване революцията, чрезъ кралско позволение на народа се даваше представителство, което превишаваше онова на съединенитѣ благородници и духовенството. Висшето управледие се намираше, прочее, въ неговитѣ рѫце ; обаче той не бѣ въ състояние да го yпотpѣби мѫдро и умѣрено. Усърденъ за изглаждане неправдитѣ, които бѣше претърпѣлъ, той веднага предприе преобразуване на обществото. Поруганото простолюдие, на което умоветѣ oѣxa пълни съ горчиви, отъ дълго време събирани спомени за злото, реши да преобърне станалото непоносимо състояние на мизерия, и да си отмъсти на онѣзи, които то считаше като автори на своитѣ страдания. Подтиснатитѣ се възползваха отъ урока, който бѣxa научили отъ тиранията, и го приложиха, като станаха угнетители на тѣзи, които ги бѣxa угнетявали.

Нещастна Франция ! Този благороденъ народъ женѣше кървавата жетва на посѣтото семе. Ужасни бѣxa резултатитѣ отъ подчинението ѝ на могъществото на Римъ. Тамъ,. кѫдето Франция издигна първата клада подъ влиянието на романизма, тамъ по-сетне революцията издигна първата си гилотина. На самото мѣсто, кѫдето въ шестнадесетото столѣтие бѣxa изгорени първитѣ мѫченици на протестантската вѣра, въ осемнадесетото столѣтие бѣxa гилотинирани първитѣ жертви на народното отмъщение. Отхвърляйки евангелието, което щѣше да ѝ донесе изцѣление, Франция бѣ отворила широко вратитѣ си за невѣрието и гибельта. Когато ограниченията на Божия законъ се захвърлиха настрана, намѣрено оѣ, че човѣшкитѣ закони бѣxa немощни да задърѫатъ мощнитѣ вълни на човѣшкитѣ страсти; народътъ из- [229] падна въ бунтъ и анархия. Войната срещу Библията откри въ историята една епоха, позната като „господство на терора“. Мирътъ и щастието бѣха прокудени отъ домоветѣ и отъ сърдцата на хората. Никой не бѣше сигуренъ. Този, който триумфираше днесъ, биваше подозрѣнъ и осъжданъ утре. Насилие и развратъ се ширѣха свободно.

Кральтъ, духовенството и благородницитѣ бѣха подложени на жестокоститѣ на единъ полудѣлъ народъ. Тѣхната жажда за кръвь се само възбуди при екзекуцията на краля ; и тѣзи, които заповѣдаха неговата смърть, скоро го последваха на ешафода. Обща сѣчь бѣ решена за всички подозрѣни въ враждебность къмъ революцията. Затворитѣ бѣха претъпкани ; по едно време тѣ съдърѫаха повече отъ двеста хиляди пленници. Въ градоветѣ на царството се разиграваха ужасни сцени. Една революционна партия се обявяваше противъ друга и Франция се бѣше обърнала въ обширно бойно поле, кѫдето маситѣ биваха помитани отъ бѣса на своитѣ страсти. Въ Парижъ метежитѣ следваха единъ следъ други и гражданитѣ бѣха раздѣлени на различни фракции, които изглеждаха да се бѣха предали на взаимно изтрѣбление. И, като прибавка на общото бедствие, нацията се вплете въ продължителна и опустошителна война съ великитѣ сили на Европа. „Страната бѣ почти банкрутирала, армията негодуваше за неизплатенитѣ заплати, парижанитѣ умираха отъ гладъ, провинциитѣ бѣха опустошавани отъ разбойници и цивилизацията загасваше въ анархия.

Народътъ бѣше научилъ твърде добре уроцитѣ на жестокость и мѫки, които Римъ му бѣше така прилежно преподавалъ. Деньтъ за отплата най-сетне бѣ дошелъ. Сега не вече ученицитѣ на Исуса Христа биваха хвърляни въ затвори или влачени по клади; Тѣ отдавна бѣха загинали или изгонени въ изгнаничество. Римъ изпитваше сега смъртоноснитѣ удари отъ тѣзи, които той бѣше обучилъ да се наслаждаватъ отъ кръвопролитни дѣла. „Примѣрътъ на гонение, който клирътъ на Франция бѣше давалъ презъ толкова вѣкове, сега се разрази върху самитѣ тѣхъ съ забележителна сила. Кръвьта на свещеници се проливаше върху ешафодитѣ. Галеритѣ и затворитѣ, нѣкога пълни съ .хугеноти, сега бѣха натъпкани съ тѣхнитѣ гонители. Оковани на седалищата си и работящи при веслата, римскитѣ свещеници на свой редъ изпитваха мъкитѣ, които тѣ бѣха налагали на нѣжнитѣ еретици“. (Вижъ Приложението.)

„После дойдоха днитѣ, когато най-варварскитѣ отъ всички кодекси (сборници отъ закони) се изпълняваха отъ най-варварскитѣ сѫдилища; когато човѣкъ не можеше да поздрави съседа си, или да се помоли, безъ съ това да се изложи на опасность, да е извършилъ смъртно престѫпле- [230] ние; когато шпиони дебнѣха по всѣки ѫгълъ на улицитѣ; когато гилотината работѣше усилено всѣка сутринь; когато затворитѣ бѣxa препълнени подобно на кораби съ роби; когато каналитѣ на Парижъ отнасяха въ Сена вълни отъ човѣшка кръвь. . . Докато ежедневно коли, пълни съ жертви, ги отнасяха по улицитѣ на Парижъ за мѣстото на екзекуцията, проконсулитѣ, които конвентътъ бѣшe изпратилъ въ провинциитѣ, пируваха въ прекалена жестокость, непозната даже въ столицата. Ножътъ на смъртоносната машина се вдигаше и падаше твърде бавно, за да смогне въ своето дѣло на сѣчь. Дълги редици пленници биваха унищожавани съ картечница. Дупки биваха пробивани въ дъната на натъпкани съ нещастни жертви лодки, за да ги потопяватъ масово. Лионъ се превърна въ пустиня. Въ Арасъ на затвор-ницитѣ се отказваше даже жестоката милость на бърза смърть. По цѣлото протежение на р. Лоара, отъ Сомюръ до морето, голѣми тълпи врани и ястреби пируваха надъ голитѣ трупове, преплетени въ най-отвратителни положения. Никаква милость не се показваше къмъ полъ или възрасть. Броятъ на младитѣ седемнадесеть годишни момчета и момичета, умъртвени отъ това отвратително управление, възлизаше на стотици. Якобинцитѣ си подмѣтаха отъ копие на копие малки бебета, изтръгнати отъ майчинитѣ гърди. (Вижъ Приложението.) Въ краткото време отъ десеть години загинаха множество човѣшки сѫщества.

Всичко това бѣше съгласно съ желанията на княза на тъмнината и съ цельта, която той преследваше отъ вѣкове на вѣкове съ безподобна хитрость. Неговата тактика отъ началото до края е измама, а твърдото му намѣрение е, да съкруши човѣшката фамилия подъ тежестьта на всички злини; да обезобрази, да оскверни дѣлото на Бога, да осуети Неговитѣ намѣрения на благоволение и любовь, и тъй да причини скръбь въ небето. После, посрѣдствомъ измамническитѣ си коварства, той заслѣпява умоветѣ на хората и ги докарва до тамъ, че да хвърлятъ обвинението за вината на неговото дѣло върху Бога, като че ли всичкото това нещастие е резултатъ отъ плана на Създателя. И когато тѣзи, които той толкова дълго време е унижавалъ и брутализиралъ посрѣдствомъ жестоката си мощь, достигнатъ до освобождението си, тогава той ги подтиква до крайности и до звѣрства. А после тази картина на необузданъ прсизволъ се посочваше отъ тиранитѣ и подтисницитѣ като резултатъ отъ свободата.

Когато заблуждението се разкрие подъ една форма, сатана го прикрива въ друга маска, и множествата го приематъ сѫщо така ревностно, както и предшествуващето. Когато народътъ разбра, че романизмътъ е измама, и когато сатана неможеше вече чрезъ туй срѣдство да доведе хората [231] до нарушение на Божия законъ, той ги накара да считатъ всѣка религия като измама, а Библията — като басня ; отхвърляйки настрана божественитѣ закони, гѣ се отдаваха на необуздано нечестие.

Фаталната грѣшка, която донесе толкова нещастия върху Франция, бѣше незачитането на великата истина, а именно, че истинската свобода лежи въ предписанията на Божия законъ. „О, ако да бѣше се вслушвалъ въ Моитѣ заповѣди! Тогава твоятъ миръ щѣше да бѫде като рѣка, и твоята правда — като морски вълни“. „А за нечестивцитѣ нѣма миръ казва Господь“. „Но който слуша Мене, ще живѣe безопасно и спокойно, безъ да се страхува отъ зло“. (Исая 48 : 18. 22 ; Притчи 1 : 33,)

Безбожници, невѣрници и вѣроотстѫпници се противо-поставяха на Божия законъ и го отричаха, но резултатитѣ отъ тѣхното влияние доказаха само, че благоденствието на човѣка е свързано съ покорностьта му къмъ Божиитѣ наредби. Тѣзи, които не искатъ да зачетатъ този урокъ отъ Божията книга, трѣбва да го научатъ отъ историята на народитѣ.

Когато сатана си служеше съ римската черква, за да отклонява хората отъ пѫтеката на покорность, неговата рѫка бѣ така изкусно скрита и работата му бѣ тъй потайна, че унижението и бедствието, които последваха, не изглеждаха да сѫ плодъ на престѫпление. Неговата мощь бѣше неутрализирана до такава степень отъ Светия Божий Духъ, щото предприятията му не можаха да дадатъ всичкия си плодъ. Народътъ не проследи ефекта на Неговото дѣло, не откри източника на общественитѣ нещастия. Но въ революцията националниятъ съветъ открито отхвърли Божия законъ. И презъ последвалото следъ туй управление на терора всѣки може да види развитието на причина и следствие.

Когато Франция публично отхвърли Бога и постави на-страна Библията, нечестивитѣ хора и тъмнитѣ духове търже-ствуваха, че сѫ постигнали тъй дълго желаната цель—царство, свободно отъ ограниченията на Божия законъ. „Скоро се не върши сѫдъ надъ лоши работи ; отъ това се и не плаши сърдцето на синоветѣ човѣшки да прави зло“. (Еклесиастъ 8: 11.) Но престѫпването на единъ справедливъ и праведенъ законъ неминуемо трѣбваше да ма за последица нещастие и гибель. Макаръ нечестието на човѣцитѣ да не се наказва веднага, то все пакъ неизбѣжно подготвя тѣхната сѫдба. Вѣкове на вѣроотстѫпничество и престѫпления бѣха натрупали „съкровище отъ гнѣвъ за деня на отплатата“; и когато мѣрката на тѣхната нечестность бѣше препълнена, ненавистниците Божии научиха, че е ужасно нѣщо, да си изчерпалъ божественото търпение. Обуздава- [232] щиятъ Божий Духъ, който налага юзди на жестоката сила на сатана, бѣше до голѣма степень оттегленъ, и тогазъ този, чиято единствена наслада е нещастието на хората, можеше да извърши волята си. Тѣзи, които се бѣха предали на бунтъ, жънѣха плодоветѣ си, докато страната се изпълни съ престѫпления, толкова ужасни, че мъчно могатъ да се опишатъ съ перо.

Отъ опустѣли провинции и разорени градове се дигаше ужасенъ викъ, викъ на най-горчива мѫка. Франция бѣ разтърсена като отъ земетресение. Религия, законъ, общественъ редъ, семейство, държава и църква — всички бѣха сразени отъ безбожната рѫка, издигната противъ Божия законъ. Оправдаха се следнитѣ думи на мъдреца: „. . . Нечестивецътъ ще падне поради своето нечестие“. „Макаръ грѣшникътъ да върши сто пѫти зло и да кисне въ него, но азъ зная, че ще бѫде добро на ония, които се боятъ отъ Бога, които благоговѣятъ предъ лицето Му, а за нечестивитѣ нѣма да има добро“. (Притчи 11 : 5; Екл. 8 : 12. 13.) „Намразиха знанието и не избраха за себе си страха Гос-поденъ“ ; „ . . . затова тѣ и ще ядатъ отъ плодоветѣ на своитѣ пѫтища и ще се насищатъ отъ своитѣ замисли“. (Притчи 1 : 19. 31.)

Божиитѣ вѣрни свидетели, убити отъ богохулствената сила, която „излѣзе отъ бездната“, не трѣбваше да мълчатъ дълго време. „Следъ три и половина дни у тѣхъ ще влѣзе духъ на животъ отъ Бога, и тѣ ще се изправятъ на нозетѣ си, и голѣмъ страхъ ще обземе тия, които гледатъ“. (Откр. 11:11.) Въ 1793 година сл. Хр. декретитѣ, които унищожиха християнската религия и премахнаха Библията, минаха презъ френското Народно събрание. Три и половина години по-късно сѫщото събрание прие една резолюция, която отмѣни този декретъ и даде търпимость за Свещеното Писание. Свѣтътъ стоеше вцепененъ отъ грамадната вина, която бѣше последвала следъ отхвърлянето на Свещенитѣ Писания, и хората съзнаха нуждата отъ вѣра въ Бога и Неговото слово, като основа на добродетель и моралъ. Господь казва: „Кого ти корѣше и хулѣше ? И противъ кого възвиси гласъ и дигна тъй високо очитѣ си ? Противъ Светия Израилевъ!“ (Исая 37 : 23.) „Затова ето, Азъ ще имъ покажа сега Своята рѫка, и Своята мощь, и ще узнаятъ, че името Мие Господь“. (Йеремия 16:21.)

Относно двамата свидетели по-нататъкъ пророкътъ прибавя : „Тогава ще чуятъ високъ гласъ отъ небето да имъ казва : Възлѣзте тука ! И ще въздѣзатъ на небето въ облакъ, и враговетѣ имъ ще ги видятъ“. (Откр. 11:12.)

Откато Франция обяви война на тѣзи двама Божии свидетели, тѣ сѫ почитани, както никога по-рано. Въ 1804 год. се основа Британското и чуждестранно библейско дру- [233] жество. Това дѣло се последва отъ подобни организации въ Европа, съ многочислени клонове. Въ 1816 год. се основа Американско библейско дружество. Когато Британското дружество се образува, Библията бѣше печатана и разпрос-транявана на петдесеть езика. Отъ тогава насамъ тя е била пре-ведена на повече отъ осемстотинъ езици и диалекти. (Вижъ Приложението.) Презъ петдесеттѣ години, които предшествуваха 1792 година, се обръщаше малко внимание на чуждестранното мисионско дѣло. Никакви нови общества не се образуваха, и много малко черкви се стрѣмиха да евангелизиратъ езичницитѣ. Обаче къмъ края на осемнадесетото столѣтие стана голѣма промѣна. Хората бѣxa недоволни отъ рационализма, и съзнаваха нуждата отъ божествено откровение и практическа религия. Отъ това време дѣлото на чуждитѣ мисии достигна безпримѣренъ растежъ. (Вижъ Приложението.)

Подобренията въ книгопечатането дадоха импулсъ на работата за разпространение на Библията. Увеличенитѣ въз-можности за сношение между различнитѣ страни, премахването нз древнитѣ прегради отъ предразсѫдъци и национална саможивость, отнемането свѣтската власть на римския понтифексъ — всички тѣзи откриха пѫтя за свободния достъпъ на словото Божие. Въ продължение на нѣколко години Свещенитѣ Писания се продаваха безпрепятствено изъ улицитѣ на Римъ, и сега тѣ се разнасятъ навсѣкъде по обитаемото земно кълбо. Невѣрващиятъ Воптеръ бѣше казалъ : „.Дотегна ми да слушамъ хората да повтарятъ, че дванадесеть мъѫе сѫ основали християнската религия. Азъ мога да докажа, че единъ човѣкъ само е достатъченъ, за да я катурне“. Има вече вѣкъ и половина, откакъ този мѫжъ е умрѣлъ. Милиони сѫ се присъединили съ него въ борбата му срещу Библията, но не сѫ сполучили да я из-коренятъ : тамъ, кѫдето имаше сто екземпляра въ времето на Волтера, сега има десятки, а даже и стотици хиляди такива. Нека се изразимъ съ думитѣ на единъ отъ първитѣ реформатори относно християнското учение : „Библията е наковалня, която е използвала много мѫже“. Господь казва : „Ни едно орѫжие, направено противъ тебе, не ще има успѣхъ ; и всѣки езикъ, който би се борилъ съ тебе на сѫдъ, ти ще обвинишъ“. (Исая 54 : 17.)

.Словото на нашия Богъ ще пребъде вѣчно“. „Всички Негови заповѣди сѫ вѣрни, твърди отъ-вѣка до-вѣка, основани върху истина и правота“. (Исая 40 : 8 ; Псаломъ 110: 7. 8.) Всичко, съградено на човѣшки авторитетъ, ще се разруши; но това, което е основано на скалата на Божието непромѣнимо слово, ще остане вѣчно. [234]

Епизод 16—Първитѣ американски колонисти.

Английскитѣ реформатори, макаръ да отхвърляха учението на романизма, все пакъ, бѣха задържали много отъ формитѣ на неговото богослужение. Макаръ авторитетътъ и вѣрата на Римъ да бѣха отречени, но много отъ неговитѣ обичаи и церемонии се запазваха и въ богослужението на англиканската черква. Настояваше се, че тѣзи въпроси нѣматъ нищо общо съ съвѣстьта ; макаръ тѣ да не бѣха заповѣдани въ Писанието, и следователно да не бѣха съществени, считаше се, че като не бѣха забранени, те не бѣха и опасни. Увѣряваха, че спазването имъ имаше за цель да намали пропастьта, която отдѣляше реформиранитѣ черкви отъ Римъ, и че тъй биха насърдчили приемането на реформата и отъ романиститѣ.

За консерваторитѣ и тѣзи, които клонѣха къмъ отстѫпки, аргументитѣ изглеждаха логични. Но имаше друга класа, която не разсѫждаваше така. Фактътъ, че тѣзи обичаи „искаха да сложатъ мостъ надъ пропастьта между Римъ и реформацията“ (Martyn, Vol. V, p. 22), бѣше въ тѣхнитѣ очи убедителна причина, за да не ги приематъ. Тѣ гледаха на тѣхъ като на робски знаци, отъ които тѣ бѣха избавени и къмъ които нѣмаха никакво намѣрение да се връщатъ. Тѣ заключаваха, че въ словото Си Богъ е установилъ правилата, необходими за богослужение, и че хората не могатъ произволно да прибавятъ или да отнематъ нѣщо отъ тѣхъ. Началото на голѣмия упадъкъ бѣше въ търсене допълнение на Божия авторитетъ съ този на черквата. Римъ бѣше започналъ съ запрещаване това, което Богъ не бѣше забранилъ, и бѣше свършилъ съ забраняване това, което Той бѣше изрично заповѣдалъ.

Много хора желаеха горещо да се повърнатъ къмъ чистотата и простотата, които отличаваха първата църква. Тѣ виждаха въ многото обичаи на английската черква признаци на идолопоклонство и не можеха да взематъ съ чиста съвѣсть участие на нейното богослужение. Отъ своя страна черквата, подпомогната отъ гражданската власть, не позволяваше никакво разногласие спрямо нейнитѣ форми. Посе- [235] щението на нейнитѣ служби се изискваше чрезъ законъ, а неофициални събрания за религиозно богослужение бѣха забранени подъ страхъ на наказание съ затворъ, изгнание или смърть.

Въ началото на седемнадесетото столѣтие монархътъ, току-що възкачилъ се на английския престолъ, заяви решението си да принуди пуританитѣ „да се приспособяватъ съ другитѣ или. . . да ги изгони отъ страната, а даже да имъ стори и нѣщо по-лошо“.

Преследвани, малтретирани, затваряни, тѣ не можеха да видятъ въ бѫдещето никакво обещание за по-добри дни и мнозина бѣха убедени, че за онѣзи, които искатъ да служатъ на Бога съобразно съвѣстьта си, ,Англия престава завинаги да е обитаемо мѣсто“. (Rancroft, „History of the United States of Amerika“, Part I, ch. 12, par. 6.) Нѣкой отъ тѣхъ се решиха, най-сетне, да потърсятъ убѣжище въ Холандия. Спирани чрезъ мѫчнотии, чрезъ материални загуби, престояване въ затворъ, потери и измѣни, тѣхното настойчиво постоянство се увѣнча съ успѣхъ, и тѣ намѣриха прибѣжище върху гостолюбивитѣ брѣгове на Нидерландската република.

Въ бѣгството см тѣ бѣха изоставили своитѣ кѫщи, имоти и срѣдства за сѫществувание. Тѣ бѣха чужденци въ чужда земя, непознавайки нито езика, нито обичаитѣ й. Тѣ трѣбваше да търсятъ нови и непознати професии, за да изкарватъ хлѣба си. Мѫже въ напреднала възрасть, които бѣха прекарали живота си въ обработване на почвата, се намѣриха заставени да учатъ занаяти, но тѣ приеха това положение безропотно. Макаръ често да биваха притѣснявани отъ бѣднотия, тѣ благодарѣха на Бога за благословението, което, все пакъ, още имъ се даваше, и биваха радостни въ спокойното духовно общежитие. „Тѣ знаеха, че сѫ странници и не гледаха много на тѣзи нѣша ; издигайки очитѣ си къмъ небето, най-скѫпото имъ отечество, тѣ се успокояваха“.

Всрѣдъ изгнаничество и трудности любовьта и вѣрата имъ се усилваха. Тѣ се уповаваха на Божиитѣ обещания, и Богъ не ги остави въ време на нужда. Неговитѣ ангели бѣха на страната имъ, за да ги окуражатъ и да ги подкрепятъ. И когато Божията рѫка изглеждаше, че имъ сочи презъ морето една друга страна, където тѣ биха могли да си основатъ държава и да оставятъ на децата си скъпото наследство на религиозна свобода, тѣ се впуснаха напредъ, безъ да трепнатъ, по пѫтя, който Провидението имъ показваше.

Ако Богъ бѣше позволилъ да дойдатъ изпитания върху народа Му, това бѣше, за да ги приготви за изпълнението на Неговото милостиво намѣрение спрямо тѣхъ. Черквата [236] трѣбваше да бѫде смирена, за да бѫде следъ това възвишена. Богъ възнамѣряваше да открие Своята сила въ нейна полза и да даде на свѣта друго доказателство, че Той нѣма да остави онѣзи, които уповаватъ на Него. Той бѣ направлявалъ събитията тъй, че гнѣвътъ на сатана и съзаклятията на човѣцитѣ-неприятели да се обърнатъ за Негова прослава и да доведатъ Неговия народъ на сигурно мѣсто. Гонението и изгнанието приготвяха пѫтя за свободата.

Когато се видѣxa заставени да напуснатъ английската църква, пуританитѣ сключиха помежду си тържествено обе-щание, че като Божий свободенъ народъ тѣ „ще вървятъ заедно въ всички Негови пѫтища, които имъ бѣxa познати, или биха имъ се открили въ бѫдещето“. (Brown, „The Pilgrim Fathers“, p. 74.) Това бѣше истинскиятъ духъ на реформа, живиятъ принципъ на протестантизма. Съ това намѣрение странницитѣ напуснаха Холандия, за да намѣрятъ прибѣжище въ Новия Свѣтъ. Джонъ Робинзонъ, тѣхниятъ пастирь, който по Божие провидение бѣ задърѫанъ да не ги придружи, въ своята прощална речь къмъ изгнанницитѣ каза :

„Братя мои, ние скоро ще се раздѣлимъ, и Богъ знае, дали ще бѫда живъ, да ви видя нѣкога. Но безъ да гледаме, дали Богъ е опредѣлилъ или не това, азъ ви заклевамъ предъ Бога и Неговитѣ свети ангели, да не ме следвате по-нататъкъ, отколкото азъ съмъ следвалъ Христа. Ако Богъ ви открие нѣщо чрезъ другъ нѣкой Свой инструментъ, бѫдете готови да го приемете тъй, както бѣхте готови да приемете всѣка истина отъ моето проповѣдничество; защото азъ съмъ твърдо увѣренъ, че Господь има да изяви повече истина и свѣтлина отъ Своето свето слово“. (Martyn, Vol. V, p. 70.)

„Отъ моя страна, азъ не мога достатъчно да оплача състоянието на реформиранитѣ църкви, които сѫ се издигнали до известно стѫпало въ религията, и не искатъ да отидатъ по-нататъкъ отъ своитѣ водачи въ реформата. Лютеранитѣ не могатъ да бѫдатъ извлѣчени по-далечъ отъ това, което видѣ Лютеръ; ... а калвиниститѣ, както виждате, оставатъ тамъ, кѫдето ги бѣше оставилъ този великъ Божий мѫжъ, който, обаче, не виждаше тогава всички нѣща. Това е нещастие, което трѣбва да бѫде много оплаквано. Защото макаръ тѣзи мѫже да бѣxa въ своето време свѣтящи лампи, тѣ не познаваха пълния Божий съветъ; и ако живѣexa днесъ, тѣ биха приели възторѫено новата свѣтлина, както бѣxa готови да приематъ и първата“. (Neal, „History of the Puritans“, Vol. I, p. 269.)

„Помнете вашия църковенъ оброкъ, съ който се обещахте предъ Бога, да ходите въ пѫтищата Му, както ви бѣxa открити, или както ще ви се откриятъ. Помнете вашето обещание и оброкъ спрямо Бога и единъ къмъ другъ, [237] че ще приемете всѣка свѣтлина и истина, която ви бѫде открита отъ Неговото написано слово: но въ сѫщото време внимавайте, моля ви, да сравнявате и да преценявате съ други библейски стихове онова, което приемате като истина: защото не е възможно християнскиятъ свѣтъ да излѣзе изведнажъ отъ такава нехристиянска тъмнина или пъкъ съвършенството на знанието да се яви веднага“. (Martyn, Vol. V, pp. 70, 71.)

Желанието за свобода на съвѣстьта бѣше, което въоду-шевяваше странницитѣ да посрещнатъ смѣло опасноститѣ на дългото пѫтешествие презъ морето, да понесатъ трудноститѣ и опасноститѣ на пустинята, и съ Божието благословение да положатъ на Американскитѣ брѣгове началото на единъ мощенъ народъ. При това честни и богобоязливи, каквито бѣха, странницитѣ не схващаха великия принципъ на религиозната свобода. Тѣ не бѣха наклонни да преотстѫпятъ на други свободата, за извоюването на която бѣха пожертвували толкова много. „Много малко, даже отъ първитѣ мислители и моралисти на седемнадесетото столѣтие, имаха правилно понятие за този великъ принципъ, израстналъ отъ Ноевия заветъ, споредъ който Богъ е единствениятъ сѫдия на човѣшката вѣра“. (Martyn, Vol. V p. 207.) Учението, че Богъ е повѣрилъ на църквата право да кон-тролира съвѣстьта и да опредѣля и наказва всѣка ересь, е едно отъ най-дълбоко вкорененитѣ папски заблуждения. Когато реформаторитѣ отхвърлиха вѣрата на Римъ, тѣ не бѣха съвсемъ свободни отъ нейния духъ на нетърпимость. Дълбоката тъмнина, въ която папството бѣше обвило свѣта презъ време на своето дълговѣковно господство, не бѣше още разпръсната. Единъ отъ рѫководнитѣ проповѣдници въ колонията Масачузетъ-Бай казваше: „Толерантностьта направи свѣта противохристиянски, и черквата никога не си е причинявала вреда, когато е наказвала еретицитѣ“. (Martyn, Vol. V, p. 335.) Прието бѣ постановление отъ колониститѣ, че само черковни членове могатъ да иматъ гласъ въ гражданското управление. Образувана бѣ единъ видъ държавна черква, като всѣки трѣбваше да помага за издръжката на духовенствето, а на властитѣ бѣ възложено да потискатъ ереситѣ. Така гражданската власть бѣше въ рѫцетѣ на черквата. Не продължи дълго време, и тѣзи мѣрки доведоха до неминуемия резултатъ, който трѣбваше да се очаква — гонение.

Единадесеть години следъ основаване на първата колония, Роджеръ Уйлямъ дойде въ Новия Свѣтъ. Както първитѣ колонисти, той бѣ дошелъ, за да се радва на религиозната свобода. За различие отъ тѣхъ той, обаче, видѣ онова, което тъй малко други бѣха забелязали въ негово време, а именно, че тази свобода бѣше неотчуждимо право [238] на всички, каквато и да бѫде вѣрата имъ. Той бѣше усърденъ поклонникъ на истината. Както Робинзонъ, той смѣташе за невъзможно, щото всичката свѣтлина отъ Божието слово да е вече получена. Уйлямсъ „бѣше първата личность въ модерното християнство, която настояваше за учредяване гражданско управление върху принципа за религиозна свобода и равенство на мненията предъ закона“. (Bancroft, Part I, ch. 15, par. 16.) Той обяви, че длъжностьта на сѫдията е да наказва престѫпленията, но не и да господствува върху съвѣститѣ. „Народътъ или властитѣ могатъ да решатъ“, казваше той, „какви задължения има човѣкъ спрямо човѣка; но когато се опитатъ да предписватъ задължения на човѣка къмъ Бога, тѣ излизатъ изъ рамкитѣ на своитѣ длъжности и тогава не можемъ да имъ се довѣряваме съ сигурность. Ако тази власть е дадена въ рѫцетѣ на управлението, то може да установи днесъ едно вѣрую, а утре друго, както това се видѣ да става подъ различнитѣ крале и кралици на Англия, и както го бѣха правили различнитѣ папи и събори въ римската черква, обстоятелство, което хвърля всички вѣрвания въ бъркотия“. (Martyn, Vol. V, p. 340.)

Посещенията на религиознитѣ служби въ черквата бѣха задължителни подъ страхъ на глоба или затворъ. „Уйлямсъ порица този законъ; най-лошиятъ членъ отъ английския законъ бѣше този, който налагаше посещение на енорийската черква. Да се принуждава нѣкой да се съединява съ хора отъ друго вѣроизповѣдание, това бѣше, споредъ него, открито нарушение на естественитѣ права ; да се влачатъ въ публично богослужение нерелигиознитѣ и нежелающитѣ хора, му се виждаше, като да се упражнява лицемѣрие. . . Никой не трѣбва да бѫде задълженъ да се покланя, или да подърѫа съ срѣдства, противъ желанието си, богослужението. — Какво ?’ — викаха неговитѣ противници, изумени отъ неговото мнение, ,Исусъ не казва ли, че работникътъ заслужава да бѫде нахраненъ ?’ — ,Да’, отвърна той, но отъ тѣзи, които го наематъ’„. (Bancroft, Part I, ch. 15, p. 2.)

Роджеръ Уйлямсъ бѣ почитанъ и обичанъ като вѣренъ проповѣдникъ, като мѫжъ съ рѣдки дарби, съ непреклонна честность и истинска благость. Но сега неговото постоянно отричане правото на гражданската власть да началствува надъ черквата и неговото настояване за религиозна свобода не можеха да се търпятъ. Твърдѣше се, че прилагането на това ново учение „би прикатурило основата на управлението въ страната“. (Bancroft, par. 10.) Той бѣ осѫденъ на заточение. За да избѣгне ареста, той бѣ заставенъ да избѣга, и всрѣдъ зимнитѣ студове и бури да търси убѣжище въ девствената гора.

„Въ продължение на четиринадесеть „седмици“, казваше той, „въ люто годишно време, азъ болезнено се под- [239] мѣтахъ насамъ натамъ, безъ убѣжище и безъ хлѣбъ, храненъ отъ вранитѣ въ пустинята. Hѣкoe хралупесто дърво ми служеше най-често за подслонъ“. (Martyn, Vol. V, pp. 349, 350.) Така той продължи своето трудно бѣгство презъ снѣгъ и непозната гора, докато намѣри прибѣжище при едно индийско племе, чието довѣрие и любовь той спечели, трудейки се да ги научи на евангелскитѣ истини.

Следъ като бѣ скиталъ много месеци далечъ отъ се-мейството си и отъ областитѣ, населени отъ негови едновѣрци, Уйлямсъ пристигна до брѣговетѣ на Нараданзетъ-Бай, кѫдето основа колонията, която бѣ първата държава въ модернитѣ времена, признаваща напълно правото за свобода на съвѣстьта. Основниятъ принципъ на новата колония бѣ формулиранъ така : „Всѣки ще има свобода да служи на Бога споредъ свѣтлината на съвѣстьта си“. (Martyn, р. 357.) Неговата малка държава, островъ Роде, бѣше опредѣлена да стане убѣжище на угнетенитѣ. Нейното влияние трѣбваше да нарастне до такава степень, че основнитѣ ѝ принципи — гражданска и религиозна свобода — да останатъ краеѫгълеиъ камъкъ на американската република.

Въ този важенъ, старъ документъ, който тѣзи мѫже възвисиха като свой законъ за права,— декларацията за не-зависимость — тѣ казватъ : „Като съвсемъ естествени считаме следнитѣ истини : че всички хора сѫ създадени равни; че тѣ сѫ надарени отъ Създателя съ опредѣлени, неотчуждими права ; че между тѣзи права сѫ : животъ, свобода и стремежъ за щастие“. И конституцията гарантира въ най-ясни изрази ненарушимостьта на cовѣcтатa. Тя казва : „Никакъвъ религиозенъ изпитъ не трѣбва да се изисква, за да бѫде заета нѣкоя обществена, довѣрена служба на Съединенитѣ Щати“. „Конгресътъ не трѣбва да издава никакъвъ законъ относно въвеждането на държавна религия, или пъкъ за забраняване свободното изповѣдване на нѣкоя религия“.

„Съставителитѣ на конституцията оцениха великия добродетеленъ принципъ, споредъ който отношенията на човѣка спрямо Бога стоятъ надъ човѣшкото законодателство, и неговитѣ права на съвѣсть сѫ неотчуждими. He бѣшe нужно много мѫдруване за доказване на тази истина ; нея ние съзнаваме въ собственитѣ си сърдца. Това е онова съзнание, което въпрѣки човѣшкитѣ закони бѣ подкрепяно отъ толкова много мѫченици при пламъци и клади. Tѣ чувствуваха, че тѣxнитѣ задължения къмъ Бога стояха по-горе отъ човѣшкитѣ постановления, и че човѣкъ не може да упражнява никаква власть надъ тѣхната съвѣсть. Това е единъ вроденъ принципъ, който всѣки носи въ себе си и който никой не може да изкорени“. (Gong. Documents, serial № 200, Document № 271.) [240] Когато въ Европа научиха, че сѫществува страна, кѫдето всѣки може да се наслаждава на плодоветѣ отъ труда си и да живѣe споредъ своята съвѣсть, хиляди хора нахлуха по брѣговетѣ на Новия Свѣтъ. Колониитѣ бързо се увеличаваха. „Чрезъ единъ специаленъ законъ Масачузетъ предложи радушенъ приемъ и помощь на християни отъ всѣкаква народность, които бѣгаха оттатъкъ Атлантическия океанъ, за да се спасятъ отъ войни, отъ гладъ или отъ гнета на тѣxнитѣ преследвачи“. Така, бежанцитѣ и угнетенитѣ, чрезъ законъ, станаха гости на нацията“. (Martyn, Vol. V, p. 417.) Въ двадесеть години, които последваха първото пристигане на преселници въ Климутъ, двадесеть хиляди коло-нисти-странници се установиха въ Нова Англия.

За да постигнатъ идеала си, емигрантитѣ се задоволяваха да припечелватъ всѣкидневния си хлѣбъ чрезъ пестеливъ и трудолюбивъ животъ. „Tѣ искаха отъ почвата само сносна награда за своя трудъ. Не се оставяха да вървятъ следъ измамливото сияние на златни видения. . . Tѣ бѣха доволни отъ бавния, но системенъ напредъкъ на тѣхната обществена управа. Тѣ понасяха търпеливо лишенията на истинския животъ, и поливаха съ сълзитѣ и съ потьта на челото си дървото на свободата, което пущаше дълбоки корени въ почвата“.

Евангелието бѣше основата на вѣрата имъ, източникъ на мѫдростьта имъ, великата карта на тѣхнитѣ свободи, Принципитѣ на Свещеното Писание бѣха прилежно изучавани въ семейството, въ училището, въ църквата, а плодоветѣ му се откриваха въ преуспѣване, знание, чистота и трезвеность. Човѣкъ можеше да прекара съ години въ колониитѣ на пуританитѣ, „безъ да срещне нито единъ пияница, безъ да чуе нѣкоя клетва, безъ да види нѣкой просякъ“. (Bancroft, Part. 1 ch. 19, par. 25.) Това показваше, че принципитѣ на Библията сѫ най-сигурнитѣ гаранти за народното величие. Колониитѣ, изпърво слаби и уединени, въ последствие станаха една мощна федерация на държави, и ceѣтътъ видѣ съ очудване да се развива въ миръ и успѣхъ една „черква безъ папа и държава безъ краль“.

Но постоянно приидващитѣ множества преселници къмъ бpѣговетѣ на Америка бѣха движени отъ съвсемъ други мотиви, отколкото първитѣ колонисти. Вѣрата и добродетелитѣ на първитѣ времена продължаваха да упражняватъ върху масата едно благотворно влияние, но тѣ почваха толкова да отслабватъ, колкото повече нарастваше числото на новодошлитѣ, които търсѣха само материални предимства.

Принципитѣ на първитѣ колонии, че само членове на църквата могатъ да гласуватъ или да заематъ длъжность въ гражданското управление, донесоха най-пагубни резултати. Тази мѣрка, приета като срѣдство за запазване чис- [241] стотата на държавата, донесе гибель за църквата. Тъй като изповѣдването на религията бѣше първото условие за право на гласуване и получаване на длъжность, мнозина, подбудени изключително отъ свѣтски цели, се присъединиха къмъ църквата, безъ да сѫ промѣнили сърдцето си. По такъвъ начинъ, малко по малко, църквитѣ се напълниха съ непокаяни хора. Даже между проповѣдническото тѣло се виждаха лица, които не само представяха фалшиво учението, но бѣха невежи и въ обновяващата сила на Светия Духъ. Още единъ пѫть историята посочи печалнитѣ обстоятелства, които настѫпватъ, както бѣше и въ днитѣ на царь Константина, когато черквата се издига съ помощьта на държавата и прибѣгва до свѣтската власть за подкрепа евангелието на Този, Който бѣше казалъ : „Моето царство не е отъ този свѣтъ“. (Йоанъ 18: 36.) Съединението на църквата и държавата, колкото незначително и да е, макаръ повидимому да изглежда, че приближава свѣта по-близо до църквата, въ действителность то винаги отвежда църквата по-близо до свѣта.

Великиятъ принципъ, тъй благородно подържанъ отъ Робинзонъ и Роджеръ Уйлямсъ, че истината е прогресивна, че християнитѣ трѣбва да бѫдатъ готови да приематъ всѣки лжчъ свѣтлина, излизашъ отъ Божието слово, бѣ изгубенъ изъ предъ очитѣ на тѣхнитѣ потомци. Протестантскитѣ черкви въ Америка, както и тѣзи въ Европа, тъй много благоприятствувани чрезъ получаването благословенията отъ реформацията, не успѣха да напреднатъ въ пѫтя на реформата. Мѫже се издигаха отъ време на време да проповѣдватъ нови истини и да разкриятъ дългосъхранявани заблуди; но болшинството, следвайки примѣра на евреитѣ въ Христови дни и на папиститѣ въ времето на Лютера, не пожела да получи нѣщо друго, освенъ онова, което тѣхнитѣ бащи бѣха вѣрвали, и се отказа да живѣе другояче, освенъ както тѣ бѣха живѣли. Затова религията отново се изроди въ формализъмъ ; заблуждения и суевѣрия, които биха могли да бѫдатъ премахнати, ако черквата продължаваше да върви въ свѣтлината на Божието слово, сега се задърѫаха. Така духътъ на реформацията отпадаше значително, докато въ протестантскитѣ черкви се яви пакъ нужда за реформа, както и въ римскитѣ такива по времето на Лютера. Сѫществуваше сѫщиятъ свѣтски духъ и духовенъ сънь, сѫщото прекланяне предъ човѣшки мнения, и вмѣсто ученията на Божието слово се поставяха човѣшки теории.

Широкото разпространение на Библията въ началото на деветнадесетото столѣтие и голѣмата свѣтлина, излѣна върху свѣта, не дадоха съответния напредъкъ въ познанието на откритата истина или въ религиозния животъ. Сатана не можеше, както въ древни времена, да отдалечи Божието [242] слово отъ народа ; то бѣшe достѫпно за всички, но за да постигне цельта си, той лакара мнозина да не го ценятъ достатъчно. Хората небрежеха изследването на Писанията и затова продължаваха да приематъ фалшиви тълкувания и да подкрепятъ учения, които нѣмаха никаква библейска основа.

Виждайки неуспѣха на старанията си да изхвърли истината чрезъ гонение, сатана прибѣгна отново до плана на компромиси, планъ, който бѣ докаралъ голѣмото вѣpo-отстѫпничество и образуването на римокатолическата черква. Той подбуди християнитѣ да се сдружатъ сега не вече съ езичници, както стана въ времето на царь Константина, но съ тѣзи, които, поради голѣмата си привързаность къмъ благата на този свѣтъ, се показваха не по-малко идолопоклонци. Резултатитѣ отъ този съюзъ не бѣxa по-малко опасни, отколкото ония въ предшествуващитѣ вѣкове. Гордость и разточителность се запазваха подъ мантията на религия, и черквитѣ се поквариха. Сатана продължаваше да изопачава ученията на Библията, и традиции, които щѣxa да погубятъ милиони души, пуснаха дълбоки корени въ сърдцата. Черквата, вмѣсто да подърѫа примитивната вѣpa, „вѣрата, еднажъ завинаги предадена на свѣтиитѣ“ (Юдино 3), подърѫаше и защищаваше тѣзи традиции. По такъвъ начинъ бѣxa понижени принципитѣ, за които реформаторитѣ бѣxa толкова много работили и толкова много страдали. [243]

Епизод 17—Предвестници на утрото.

Една отъ най-славнитѣ и най-търѫественитѣ истини на християнството е тази, която известява второто идване на Христа, за да завърши великото дѣло на изкуплението. На Божия странствуващъ народъ, тъй дълго оставенъ да пребивава въ „долината на смъртната сѣнка“, е дадена скѫпа, създаваща радость надежда въ обещанието за завръщането на Оня, Който е „възкресението и живота“, и Който ще заведе въ „дома на Отца“ Своитѣ изгнаници. Учението за второто пришествие е основниятъ ключъ на Свещенитѣ Писания. Отъ деня, когато първата двойка на-пусна Едемъ съ тѫжни стѫпки, децата на вѣрата сѫ очак-вали идването на Обещания, за да съкруши силата на по-губителя и да ги възвърне отново въ изгубения рай. Свети мѫже, още отъ древностьта, сѫ очаквали идването на Месия въ слава, за да се реализира тѣхната надежа. Енохъ, сед-миятъ следъ Адама, „който ходи триста години по Бога“, можа да съзерцава отдалечъ идването на Освободителя. „Ето, каза той, иде Господь съ десетки хиляди Свои свети ангели, за да извърши сѫдъ надъ всички и да изобличи всички нечестивци между тѣхъ за всички дѣла, които сѫ извършили съ нечестието си, и за всички жестоки думи, които сѫ изрекли противъ Него нечестивитѣ грешници“. (Юдино 14.15.) Патриархътъ Йовъ, въ нощьта на своята скръбь, извиква съ непоколебима вѣpa : „Азъ зная, Изкупительтъ ми е живъ, и Той въ последния день ще издигне изъ праха тази моя скапваща се кожа, и азъ въ плътьта си ще видя Бога. Азъ самъ ще Го видя ; моитѣ очи, не очитѣ на другиго, ще Го видятъ“. (Йовъ 19:25—27.)

Идването на Христа,за да въведе властьта на правдата, е вдъхновявало свѣтитѣ писатели къмъ най възвишени изрази. Библейскитѣ поети и пророци сѫ посвещавали на него думи, горящи отъ небесенъ огънь. Псалмопѣвецътъ пѣeшe за силата и величието на Израилевия Царь така : „Отъ Сионъ, връхъ на красотата, се явява Богъ Иде нашиятъ Богъ, и не въ безмълвие... Отъ горе Той призо- [244] вава небе и земя, за да сѫди Своя народъ...“ (Псаломъ 49 : 2—4.) „Да се веселятъ небесата и да тържествува земята... предъ лицето на Господа, защото иде, защото Той иде да сѫди земята. Той ще сѫди вселенната по правда, и народитѣ — по Своята истина“. (Псаломъ 95 : 13.)

Пророкъ Исая казва : „Събудете се и тържествувайте вие, поваленитѣ въ прахъ ; защото Твоята роса е роса на растенията, и земята ще изригне мъртъвцитѣ“. „Твоитѣ мъртъвци ще оживѣятъ, мъртвитѣ тѣла ще възкръснатъ!“ „Смъртьта ща бѫде погълната навѣки, и ще отрие Господь Богъ сълзитѣ отъ всички лица, и ще снеме срама отъ Своя народъ по цѣла земя ; защото тъй казва Господь. И ще кажатъ въ оня день : ето, Този е нашиятъ Богъ ! Нему се уповахме, и Той ни спаси! Този е Господь; Нему се уповахме ; да се възрадваме и развеселимъ за спасението отъ Него !“ (Исая 26 : 19 ; 25 : 8. 9.)

И Авакумъ, унесенъ въ видение, гледаше Неговото явление : „Богъ иде отъ Теманъ, и Светиятъ — отъ планината Фаранъ. Величието Му покри небесата, и славата Му изпълни земята. Блѣсъкътъ Му е като слънчева свѣтлина“. „Той стана — и поклати земята; погледна — и въ трепетъ докара народитѣ ; вѣковни планини се разпаднаха, първобитни хълмове се срутиха ; Неговитѣ пѫтища сѫ вѣчни“. „Възседналъ си конетѣ Си, спасителнитѣ Си колесници“. „Като Те видѣха, планини затреперяха, . . . Бездната издаде гласа си, на високо дигна рѫцетѣ си. Слънце и мѣсечина се спрѣха на мѣстото си предъ блѣсъка на хвърчащитѣ Твои стрели, предъ сиянието на свѣткащитѣ Твои копия“. „Ти излизашъ за спасение на Твоя народъ, за спасение на Твоя помазанъ“. (Авакумъ 3 : 3—13.)

Когато Спасительтъ щѣше да се раздѣля отъ Своитѣ ученици, Той ги успокои въ скръбьта имъ чрезъ увѣрението, че ще дойде отново : „„ Да се не смущава сърдцето ви . . . въ дома на Отца Ми има много жилища. . . Отивамъ да ви приготвя мѣсто. И кога ида и ви приготвя мѣсто, пакъ ще дойда и ще ви взема при Мене Си, за да бѫдете и вие, дето съмъ Азъ“. (Йоанъ 14 : 1—3.) „А кога дойде Синъ Човѣчески въ славата Си, и всички свети Ангели съ Него, тогава ще седне на престола на славата Си, и ще се събератъ предъ Него всички народи“. (Матея 25 : 31. 32.)

Ангелитѣ, които присѫтствуваха на Елеонската планина следъ Христовото възнесение, повториха на ученицитѣ обещанието за Неговото завръщане: „Този Исусъ, Който се възнесе отъ васъ на небето, ще дойде по сѫщия начинъ, както Го видѣхте да отива на небето“. (Деяния 1 : 11.) И апостолъ Павелъ, говорейки по Божие вдъхновение, пише на солунцитѣ : „Защото— самь Господь, съ повеление, при гласъ на архангелъ и при трѫба Божия ще слѣзе отъ не- [245] бето“. (1 Солун. 4: 16.) Пророкътъ отъ Патмосъ казва : „Ето, иде съ облацитѣ, и ще Го види всѣко око“. (Откр. 1 : 7.)

Ето, отъ това славно идване зависи „възстановяването на всичко, що бѣ говорилъ Богъ чрезъ устата на всички Свои свѣти пророци отъ века“. (Деян. 3:21.) Тогава продължителното господство надъ злото ще се съкруши; „царствата на свѣта“ ще станатъ „царство на Господа нашего и на Неговия Христосъ, и Той ще царува въ вѣки вѣковъ“. (Откр. 11:15.) „Ще се яви славата Господня, и всѣка плъть ще види спасението Божие“. „Господь ще прояви правда и слава предъ всички народи“. Той ще бѫде „красивъ вѣнецъ и славна корона за остатъка отъ Своя народъ“. (Исая 40 : 5 ; 61:11; 28:5.) Тогава ще се възстанови онова мирно и дългожелано царство на Месия подъ цѣлото небе. „Господь ще утеши Сионъ, ще утеши всичкитѣ му развалини и ще направи пустинитѣ му като рай и степитѣ му като градина Господня“. „Славата на Ливанъ ще ѝ се даде, великолепието на Кармилъ и Саронъ.“ „Нѣма вече да те наричатъ изоставенъ, нита земята ти ще наричатъ пустиня, но ще те наричатъ Мое благоволение къмъ Него, а земята ти — омѫжена“. „Както младоженецъ се радва на невѣста, тъй ще се радва за тебе Богъ Твой“. (Исая 51 : 3 ; 35 : 2 ; 62 : 4.5.)

Презъ всички времена идването на Господа е било на-деждата на Неговитѣ истински последователи. Прощалното обещание на Спасителя, че ще дойде отново, дадено на Еле-онския хълмъ, освѣтли бъдещето за Неговитѣ ученици, като изпълни сърдцата имъ съ радость и надежда, така щото скърбитѣ и изпитнитѣ не можеха да ги отслабятъ. Всрѣдъ страдания и гонения „явлението на великия Богъ и нашия Спаситель Исусъ Христосъ“ си оставаше „блажената надежда“ на църквата. Когато солунскитѣ християни бѣxa изпълнени съ скръбь при погребението на свои мили сѫщества, които се бѣxa надѣвали, че ще преживѣятъ идването на Господа, апостолъ Павелъ ги утеши, говорейки имъ за възкресението, което ще стане при връщането на Спасителя. Тогава мъртвитѣ въ Христа ще възкръснатъ, и заедно съ живитѣ ще бѫдатъ грабнати, за да срещнатъ Господа въ въздуха. „И така, каза той, винаги съ Господа ще бѫдемъ“. (1 Солун. 4 :16-18.)

Върху пуститѣ бpѣговe на Патмосъ любимиятъ ученикъ на Исуса чу обещанието: „Да, ида скоро“, и неговиятъ копнеющъ отговоръ изразява молитвата на църквата презъ всичкото ѝ странствуване: „Да, дойди, Господи Исусе!“ (Откр. 22:20.)

Отъ дълбочината на тъмницитѣ, отъ висотата на кладитѣ и ешафодитѣ, кѫдето светиитѣ и мѫченицитѣ бѣха свидетелствували за истината, се долавя презъ всички вѣкове все сѫщиятъ викъ на вѣра и надежда. „Увѣрени въ [246] Неговото лично възкресение, а значи и своето собствено при Неговото идване“, единъ отъ тѣзи християни казва, че тѣ „презираха смъртьта и се издигаха надъ нея“. (Taylor, „The Voice of the Church p. 33.) Tѣ бѣxa готови да слѣзатъ въ гроба, за да могатъ да излѣзатъ отъ тамъ свободни при възкресението. Tѣ очакваха „идването на Господа въ облацитѣ, въ славата на Отца Му, когато ще настѫпи времето на царството за праведнитѣ“. Валдензитѣ съхраняваха сѫщата вѣpa. (Pp. 129—132.) Викливъ очакваше явлението на Избавителя като надежда на църквата. (Pp. 132—134.)

Лютеръ казваше: „Азъ съмъ убеденъ, че нѣмa да изтекатъ и три вѣкa преди сѫдния день. Богъ не ще търпи, не може да търпи повече този нечестивъ свѣтъ. Наближава великиятъ день, въ който царството на умразата ще се свърши“. (Pp. 158, 134.)

„Този остарѣлъ свѣтъ не е далечъ отъ края си“, казваше Меланхтонъ. Калвинъ моли християнитѣ „да не се колебаятъ и да желаятъ горещо деня на Христовото идване като най-благоприятенъ отъ всички дни“ ; и прибавя, че „цѣлото се-мейство на вѣрнитѣ щѣшe да отправя очитѣ си къмъ този день, като казва: „Ние трѣбва да гладуваме за Христа, да Го търсимъ, изследваме, до настѫпването на оня великъ день, въ който нашиятъ Господь ще открие напълно славата на Своето царство“. (Pp. 158, 134.)

„Не се ли възнесе Господь Исусъ въ нашата плъть на небето?“, казва Кноксъ, шотландскиятъ реформаторъ, „и не ще ли се върне пакъ ? Ние знаемъ, че Той ще дойде втори пѫть, и то много скоро“. Ридлей и Лайтимъръ, които и двамата пожертвуваха живота си за истината, съ вѣра поглеждаха къмъ идването на Господа. Ридлей пише: „Cвѣтътъ, несъмнено — това азъ вѣрвамъ, и затова го казвамъ — отива къмъ края си. Нека извикаме заедно съ Йоана, Христовия рабъ: Ела скоро, Господи Исусе !“ (Pp. 151, 145)

Бъкстеръ казваше : „Мисъльта за идването на Господа ми е извънредно скѫпа и радостна“. (Baxter, „Works“, Vol. XVII, p. 555.) „Да се обича Неговото явление и да се очаква блажената надежда — това е дѣлото на вѣрата и отличава Неговитѣ светии“. „Щомъ смъртьта е последниятъ врагъ, който трѣбва да бѫде унищоженъ при възкресението, тогава ние можемъ да разберемъ, защо сериозно вѣрващитѣ трѣбва да копнѣятъ и да се молятъ за Христовото пришествие, когато Той ще спечели пълна и окончателна победа“. (Р. 500.) „Този е деньтъ, който всички вѣрующи трѣбва да очакватъ и да ожидатъ като осѫществяване цѣлото дѣло на тѣхното изкупление и изпълнение на всички тѣзи желания и стремежи. . . Ускори, о Господи, този носящъ благословения день!“ (Pp. 182, 183.) Тази [247] бѣше надеждата на апостолската църква, на „църквата въ пустинята“ и на реформаторитѣ.

Пророчеството предсказва не само начина и цельта на Христовото идване, но представя и знамения, по които човѣцитѣ могатъ да познаятъ, когато то наближава. Исусъ казва : „И ще бѫдатъ поличби по слънцето и мѣсечината и по звездитѣ“ (Лука 21:25.) „Слънцето ще потъмнѣе и месечината не ще даде свѣтлината си, и звездитѣ небесни ще изпадатъ, и силитѣ, които сѫ на небето, ще се разклатятъ. Тогава ще видятъ Сина Човѣчески да иде на облаци, съ сила и слава голѣма“. (Марко 13:24—26.) Йоанъ описва въ Откровението първия отъ знацитѣ, които ще предшествуватъ второто идване, и казва : „Стана голѣмъ трусъ, и слънцето стана черно като струнно вретище и мѣсечината стана като кръвь“. (Откр. 6:12.)

Тѣзи знамения бѣха видени преди започването на де-ветнадесетото столѣтие. Въ изпълнение на това пророчество, въ 1755 г. сл. Хр., се яви най-ужасното отъ докладванитѣ нѣкога земетресения. Макаръ, обикновено, то да е познато като земетресение въ Лисабонъ, но въ сѫщность то се разпрострѣ надъ по-голѣмата часть отъ Европа, Африка и Америка. То се почувствува въ Гренландия, въ Западна Индия, въ островитѣ Майдера, въ Норвегия и Швецйя, въ Велико-Британия и Ирландия. То обхвана едно пространство, не по-малко отъ четири милиона квадратни английски мили или 10,360,000 квадр. клм. Въ Африка ударътъ бѣше почти така силенъ, както и въ Европа. Градътъ Алжиръ бѣше въ голѣмата си часть разушенъ : а въ Мароко едно село съ осемь до десетъ хиляди жители бѣ изчезнало. Огромна морска вълна помете брѣговетѣ на Испания и Африка, поглъщайки градове и причинявайки голѣми разру-рушения.

„Въ Испания и Португалия сътресението се разви въ най-висока степень. Твърди се, че въ Кадиксъ нахлуващата вълна е била висока 60 стѫпки (18 метра). Нѣколко отъ най-високитѣ планини въ Португалия бѣха силно поклатени, тъй да се каже, отъ самитѣ имъ основи ; върховетѣ на нѣкой се отвориха, разпукаха се и се разкѫсаха по чуденъ начинъ, като огромни маси отъ тѣхъ бидоха хвърлени въ съседнитѣ долини. Разказва се, че отъ тѣзи планини изкочили и пламъци“. (Lyell, Principle of Geology 495.)

Въ Лисабонъ „подъ земята се чу гръмъ, и веднага следъ това силенъ ударъ съсипа по-голѣмата часть отъ града. Въ продължение на около шесть минути загинаха шестдесеть хиляди човѣци. Морето най-първо се оттегли, като остави пѣсъчния брѣгъ сухъ ; после то нахлу навѫтре въ сушата, издигащо се до петдесеть стѫпки, а даже и повече, надъ обикновеното си ниво“. Между другитѣ не- [248] обикновени събития, докладвани като случили се въ Лисабонъ презъ време на катастрофата, бѣше и потъването на единъ новъ кей, съграденъ изключително отъ мраморъ, който е струвалъ огромни разходи. Много народъ се бѣ събралъ на този кей като на сигурно мѣсто, за да бѫде извънъ опасностьта отъ падащитѣ развалини; но внезапно кеятъ пропадна съ всички хора на него, и нито единъ мъртъвъ трупъ не изплава на повърхностьта“. (Сѫщо тамъ.)

„Ударътъ на земетресението веднага бѣ последванъ отъ разрушението на всички черкви и монастири, на почти всички голѣми обществени здания, и на повече отъ една четвърть отъ частнитѣ кѫщи. Около два часа следъ удара избухнаха пожари въ разнитѣ квартали и почти три дни вилнѣеха съ голѣма сила, така че градътъ бѣ съвършено опустошенъ. Земетресението стана въ праздниченъ день, когато църквитѣ и монастиритѣ бѣха пълни съ народъ, и много малко хора се избавиха“. (Encyclopedia Americana, art. Lissabon.) Ужасътъ на народа бѣше неописуемъ. Никой не плачеше ; нещастието парализираше сълзитѣ. Смаяни отъ ужасъ, всички тичаха насамъ-натамъ, като удряха лицата и гърдитѣ си, викайки: „Мизерикордия ! Дойде краятъ на свѣта !“ Майки, забравяйки децата си, обикаляха улицитѣ съ кръстове на разпятието. За нещастие, мнозина отъ тѣхъ потърсиха закрила въ черквитѣ, обаче напразно се издигаше причастието ; напразно беднитѣ сѫщества пригръщаха олтаритѣ : икони, свѣщници и народъ бѣха погребени въ общата развалина. Изчислено бѣ, че въ онзи фаталенъ день бѣха погинали надъ деветдесеть хиляди души.

Двадесеть и петь години по-късно се яви следующиятъ споменатъ въ пророчеството знакъ: затъмнението на слънцето и на луната. Най-удивителното нѣщо бѣше фактътъ, че времето на неговото изпълнение бѣше точно посочено. Въ разговора на Спасителя съ Неговитѣ ученици върху Елеонския хълмъ, следъ като бѣше описалъ дългия периодъ на изпитание за църквата — хиляда двеста и шестдесеттѣ години на папското преследване, за който Той бѣше обещалъ, че днитѣ на скръбьта ще се съкратятъ — Той спомена и известни събития, които щѣха да предшествуватъ Неговото идване. При това, Спасительтъ опредѣли времето, когато ще бѫдатъ видени първитѣ събития: „Въ ония дни, следъ оная скръбь, слънцето ще потъмнѣе, и месечината не ще даде свѣтлината си“. (Марко 13:24.) Хиляда двеста и шестдесеттѣ дни или години свършиха въ 1798 година сл. Хр. Четвърть столѣтие по-рано гонението бѣше почти съвър-шено престанало. Следъ това гонение, съгласно думитѣ на Христа, слънцето трѣбваше да потъмнѣе. Това пророчество се изпълни на 19 май 1780 година.

Почти едничъкъ между феноменитѣ отъ този родъ [249] стои таинствениятъ феноменъ, необясненъ и до днесъ, и из-вестенъ подъ името „тъмниятъ день на 19 май 1780 год.“ — който бѣ затъмнение по всичкото видимо небе и атмосфера въ Нова Англия“ (Devens, R. М., Our first Century, p. 89.) Ето какъ единъ очевидецъ, който се намиралъ въ Масачузетъ, описва този день:

„Сутриньта слънцето изгрѣ ясно, обаче скоро бѣ по-мрачено. Гѫсти облаци се събираха, и отъ тѣхъ скоро про-блеснаха свѣткавици: гръмотевици се чуваха, завалѣ дъждъ. Къмъ деветь часа облацитѣ просвѣтнаха и добиха меденъ оттенъкъ, който се отрази на земята, върху скалите, дърветата, кѫщитѣ, водата и хората. Нѣколко минути по-късно тежъкъ черъ облакъ се прострѣ по цѣлото небе, съ изключение на единъ тѣсенъ обръчъ на хоризонта. Бѣше толкова тъмно, както бива обикновено около деветь часа вечерь презъ лѣтна нощь . . .

„Страхъ, тѫга, ужасъ постепенно обхващаха хората. Жени стояха на вратитѣ, гледайки мрачния пейзажъ; мѫже работници се връщаха отъ полската си работа; дърводѣлцитѣ напущаха своитѣ инструменти, ковачитѣ ковачницитѣ си, търговцитѣ конторитѣ си; ученицитѣ бѣха разпуснати и децата, треперяйки, бѣгаха въ кѫщи. Пѫтницитѣ търсѣха прибѣжище при първата кѫща, която бѣше на пѫтя имъ. „Какво ще стане?“ този въпросъ бѣше върху всички устни и въ всички сърдца. Изглеждаше, като че това бѣше краятъ на всички нѣща.

„Запаленитѣ свѣщи блѣщеха съ такава жива свѣтлина, като презъ есенна нощь, когато нѣма луна . . . Птицитѣ се прибраха по своитѣ пръте и заспаха; добитъкътъ, мучейки, се събра при изхода на пасбищата; жабитѣ крѣкаха; птицитѣ пѣеха вечернитѣ си пѣсни, а прилепитѣ хвърчаха наоколо. Обаче хората знаеха, че не бѣ дошла още нощьта . . . Д-ръ Натанаилъ Уайтакеръ, пасторъ на черквата Табернакълъ въ Салемъ, устрои религиозна служба, презъ време на която той подърѫаше, че тѣзи тъмнини съ свърхествени. Събрания станаха и на много други мѣста. Въ тѣзи импровизирани проповѣди се разглеждаха ония библейски текстове, които изглеждаха да потвърдяватъ, че тъмнината бѣ напълно съгласна съ библейскитѣ пророчества. Тъмнината бѣше най-гѫста малко следъ единадесеть часа“. (The Essex Antiquarian, Vol. Ill № 4 pp. 53,54.) Въ почти цѣлата страна тя бѣ тъй голѣма презъ цѣлия день, че хората не можеха да видятъ безъ лампа, колко е часътъ, нито да обѣдватъ, нито да извършватъ домашнитѣ си работи.

„Тази тъмнина се разпрострѣ твърде надалечъ. На изтокъ тя се наблюдаваше до Фалмутъ. На западъ достигна най-далечната часть на Конектикутъ и Албани. На югъ се забеляза по цѣлия морски брѣгъ, а на северъ се разпро [250] стрѣ до американскитѣ колонии“. (Cordon, „History of the Rise“, Vol. III. p. 57.)

Гѫстата тъмнина презъ деня бѣ последвана, единъ или два часа преди вечерьта, отъ частично ясно небе, слънцето се яви, макаръ все още да бѣше помрачено отъ черна, тежка мъгла. „Следъ залѣзъ слънце облацитѣ отново се издигнаха по-високо, и много бързо се стъмни“. „Тъмнината презъ нощьта бѣ сѫщо тъй необикновена и ужасна, както и презъ деня. Макаръ да имаше пълнолуние, никакъвъ предметъ не можеше да се различи безъ запалена свѣтлина, която, гледана отъ съседнитѣ кѫщи или други отдалечени мѣста, се виждаше като презъ единъ видъ египетска тъмнина, тъмнина почти непроницаема за лѫчитѣ“. (Massachusetts Spy, 25 May 1780)

Свидетель-очевидецъ пише : „Не можехъ да се освободя отъ мисъльта, че ако всѣко свѣтлинно тѣло на вселената би се закрило въ непроницаема сѣнка, или пъкъ престанѣше да сѫществува, едва ли и тогава тъмнината можеше да бѫде по гѫста“. (Letter by Dr. Samuel Tenney, Dec. 1785.) Макаръ въ деветь часа на онази нощь месецътъ да бѣ изгрѣлъ пъленъ, „това не оказа ни най-малко влияние за разсѣване на мъртвешкия мракъ“. Следъ полунощь тъмнината се разпръсна и месецътъ стана видимъ, като отначало изглеждаше кървавъ.

19 май 1780 година е записанъ въ историята подъ името „Тъмниятъ день“. Отъ времето на Мойсея никога не е зарегистриранъ другъ случай на мракъ, толкова гѫстъ, на такова протежение и съ такава продължителность. Описанието на това събитие, както ни се дава отъ очевидецъ, е само ехо отъ думитѣ на Господа, докладвани отъ пророкъ Йоилъ две хиляди и петстотинъ години преди тѣхното изпълнение : „Слънцето ще се превърне въ тъмнина, и месечината — въ кръвь, преди да настѫпи деньтъ Господенъ, великъ и страшенъ“. (Йоилъ 2 : 31.)

Христосъ бѣше помолилъ народа Си да бди върху зна-менията на Неговото идване и да се радва, когато види белезитѣ на Своя идвашъ царь. „Когато почне това да се сбѫдва, изправете се тогава и подигнетѣ главите си“, каза Той, „защото се приближава избавлението ви“. Исусъ обърна вниманието на ученицитѣ Си върху напѫпващитѣ дървета презъ пролѣтьта, и каза : „Кога вече покаратъ, и вие виждате това, сами знаете, че е вече близо лѣто. Тъй и кога видите това да се сбѫдва, знайте, че е близо царството Божие“. (Лука 21:28. 30. 31.)

Уви ! Духътъ на смирението и преданностьта въ църквата бѣше отстѫпилъ мѣсто на гордостьта и формализма, като любовьта къмъ Христа и вѣрата въ Неговото идване бѣха охладнѣли. Погълнати отъ свѣтовность и търсене удо- [251] волствия, изповѣдващитѣ се като Божий народъ бѣха слѣпи за наставленията на Спасителя, отнасящи се за знаменията преди Неговото явление. Учението за второто Му идване бѣше небрежено ; библейскитѣ стихове, които се отнасяха за него, бѣха затъмнявани чрезъ погрѣшни тълкувания, докато, най-сетне, то бѣ напълно игнорирано и забравено. Точно такъвъ бѣ случаятъ на черквитѣ въ Америка. Свободата и удобството, на които се радваха всички класи отъ обществото, амбициозниятъ копнежъ за богатство и разкошъ, който предизвика пагубната страсть за пари, алчниятъ стремежъ за популярность и мощь, изглеждащи постижими за всички, увлѣкоха хората да съсрѣдоточатъ интереситѣ и надеждитѣ си къмъ нѣщата отъ този животъ, а да изтласкатъ далечъ въ бѫдещето тържествения день, когато сегашниятъ редъ на нѣщата ще премине.

Когато Спасительтъ сочеше на Своитѣ последователи знаменията за връщането Си, Той предсказа положението на упадъкъ, който ще цари непосрѣдствено преди Неговото връщане. Както въ Ноеви дни, ще се забелязва жива деятелность въ свѣтски предприятия и стремежъ къмъ удоволствия—купуване, продаване, садене, градене, женене и мѫжене—а Богъ и бѫдещиятъ животъ ще бѫдатъ забравени. За тѣзи, които ще живѣятъ по онова време, Христовото предупреждение гласи : „Прочее, внимавайте надъ себе си, да не би сърдцата ви да бѫдатъ отегчавани съ преядане, пиянство и житейски грижи, и да ви застигне оня день внезапно“. „И тъй, бѫдете будни въ всѣко време и се молете, за да можете избѣга всичко онова, което има да стане, и да се изправите предъ Сина Човѣчески“. (Лука 21 : 34. 36.)

Положението на черквата по онова време е изяснено съ думитѣ на Спаситаля въ Откровението : „Носишъ име, че си живъ, а си мъртъвъ“. На тѣзи, които отказватъ да излѣзатъ отъ своето безразличие, е отпразено сериозното предупреждение : „Ако ли не бѫдешъ буденъ, ще дойда върху тебе като крадецъ, и нѣма да узнаешъ, въ кой часъ ще дойда върху тебе“. (Откр. 3: 1. 3.)

Нужно е, човѣцитѣ да бѫдатъ събудени, за да се приготвятъ за важнитѣ събития, свързани съ края на бла-годатното време. Божиятъ пророкъ обявява : „Великъ е деньтъ Господенъ и твърде страшенъ, и кой ще го изтърпи?“ Кой ще устои, когато се яви? Този, за Когото се казва : „„ На чиститѣ Твои очи не е свойствено да гледатъ злодейство, и да гледашъ на притѣснение Ти не можешъ“. (Йоилъ 2: 11 ; Авакумъ 1 : 13.) На тѣзи, които викаха: „Боже мой! ние Те познаваме“, а нарушаваха Неговия заветъ и тичаха къмъ чужди богове (Осия 8 : 21 ; Псаломъ 15 : 4), криещи нечестие въ сърдцата си и обичащи пѫтищата на неправдата, Господниятъ день ще бѫде „мракъ, а не свѣтлина; [252] той е тъма и нѣма въ него блѣсъкъ“. (Амосъ 5 : 20.) „И въ онова време“, казва Господъ „Азъ ще огледамъ Йерусалимъ съ свѣтило и ще накажа ония, които седятъ на дрождието си и казватъ въ сърдцето си: Господь не прави ни добро, ни зло“. (Софония 1 : 12.) „Азъ ще накажа свѣта за злото, и нечестивцитѣ — за тѣхнитѣ беззакония ; ще премахна високоумието на горделивитѣ и ще унижа нацутостьта на притѣснителитѣ“. (Исая 13: 11.) „Ни среброто имъ, нито златото имъ ще може да ги спаси“. „Богатствата имъ ще станатъ плячка, и кѫщитѣ имъ ще запустѣятъ“. (Софония 1 : 18. 13.)

Съзерцавайки отдалечъ това ужасно време, пророкъ Йеремия извиква : „Скърбя въ дънъ-сърдце си... не мога да мълча ; защото Ти чувашъ, душо моя, звукъ отъ трѫба, шумъ отъ битка. Беда следъ беда се прогласява“. (Йеремия 4:19.20.)

„День на гнѣвъ е този день, день на скръбь и на тѣснотия, день на опустошение и на разорение, день на тъма и на мракъ, день на облакъ и на мъгла, день на трѫба и на боенъ викъ“. (Софония 1 : 15. 16.) „Ето, деньтъ Господенъ иде . . . за да обърне земята въ пустиня и да изтрѣби отъ нея крепоститѣ й“.(Исая 13 : 9)

Предъ видъ на този великъ день словото Божие съ най-търѫественъ и внушителенъ езикъ призовава Неговия народъ да стане отъ своята духовна летаргия и да търси лицето Му съ покаяние и смирение : „Трѫбете съ трѫба на Сионъ и бийте тревога на светата Ми планина ; нека треперятъ всички жители земни, защото настѫпва деньтъ Господенъ, понеже е близо той“. „Наредете постъ и обявете тържествено събрание, съберете народа, свикайте събрание, поканете старци, съберете деца . . . Нека излѣзе младоженецъ отъ своя чертогъ, и невѣста — отъ своята горница. Между притвора и жертвеника нека плачатъ свещеницитѣ“. „Обърнете се къмъ Мене отъ все сърдце съ постъ, плачъ и ридания. Раздирайте сърдцата си, а не дрехитѣ си, и се обърнете къмъ Господа, вашия Богъ; защото Той е благъ и милосърденъ, дълготърпеливъ и многомилостивъ“. (Йоилъ 2 : 1. 15-18. 12—13.)

За да се приготви народъ, който да устои въ деня Господенъ, трѣбва да се извърши голѣмо дѣло на реформация. Богъ видѣ, че много отъ изповѣдващия се Неговъ народъ не градѣше за вѣчностьта, и въ Своята милость Той се готвѣше да изпрати предупредителна весть, за да ги събуди отъ тѣхното безчувствие и да ги накара да се приготвятъ за идването на Господа.

Предупреждението е дадено въ четиринадесетата глава на Откровението. Тамъ е представена една тройна весть, разнасяна отъ небесни сѫщества и последвана непосрѣдствено отъ идването на Сина Човѣчески, „за да пожъне земната [253] жетва“. Първото отъ тѣзи предупреждения съобщава за на-ближаващия сѫдъ. Пророкътъ вижда единъ ангелъ, летящъ „посрѣдъ небето, който имаше вѣчно евангелие, за да благо-вести на жителитѣ земни, на всѣко племе и колѣно, езикъ и народъ ; той говорѣше съ високъ гласъ : Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава, защото настѫпи часътъ на Неговия сѫдъ, и поклонете се на Оногова, Който е сътворилъ небето и земята, морето и воднитѣ извори“. (Откров. 14: 6, 7.)

Тази весть е обявена като часть отъ „вѣчното евангелие“. Дѣлото за проповѣдване евангелието не е предадено на ангелитѣ, но е повѣрено на човѣцитѣ. Свети ангели сѫ употрѣбявани, за да направляватъ това дѣло, на тѣхъ е възложено рѫководството на голѣмитѣ движения за спасение на хората; обаче действителното проповѣдване на евангелието се извършва посрѣдствомъ Христовитѣ служители на земята.

Вѣрни мѫже, които бѣха покорни на внушенията на Божия Духъ и на ученията на Неговото Слово, трѣбваше да проповѣдватъ това предупреждение на свѣта. Тѣ внимаваха на по-достовѣрното нѣщо — пророческото Слово — като на „свѣтило, което свѣти на тъмно мѣсто, докле се день развидели и зорница изгрѣе“. (2 Петрово 1 : 19.) Тѣ търсѣха познанието за Бога повече, отколкото скрито съкровище, считайки го за „по-добро, отколкото сребро да придобиешъ, и печалбата отъ него за повече отъ злато“. (Притчи 3 : 14.) И Богъ откри на тѣхъ великитѣ нѣща отъ царството Си. „Тайната Господня е за ония, които Му се боятъ: тѣмъ открива Той Своя заветъ“. (Псаломъ 24:14.)

Не бѣха ученитѣ-теолози, които разбраха тази истина и които я разпространиха по свѣта. Ако бѣха вѣрни пазачи, изследвайки съ молитва Писанието, тѣ биха познали, кой часъ на нощьта е ; тѣ биха научили, чрезъ пророчеството, събитията, които имаше да станатъ. Но тѣ бѣха индиферентни и по тази причина вестьта бѣ довѣрена на по-скромни хора. Исусъ каза : „Ходете, докле имате свѣтлината, за да ви не обгърне мракъ“. (Йоанъ 12 : 35.) Тѣзи, които се отвръщатъ отъ свѣтлината, която Богъ имъ е далъ, или които небрежатъ да я търсятъ, когато тя е близо до тѣхъ, оставатъ въ тъмнина. И обратно, Спасительтъ казва : „Който Ме последва, той не ще ходи въ мракъ, а ще има свѣтлината на живота“. (Йоанъ 8 : 12.) Ако нѣкой търси искрено да узнае волята на Бога и употрѣбява всичката свѣтлина, която притежава, той ще получи още по-голѣма свѣтлина; на тази душа ще се изпрати нѣкоя звезда съ специаленъ блѣсъкъ, за да я води въ пълната истина. По време на първото идване на Христа свещеницитѣ и книжницитѣ на свѣтия градъ, на които бѣха повѣрени Божиитѣ предсказания, биха могли да различатъ знаменията на времето и да известятъ идването на обещания [254] Месия. Пророчеството на Михей посочва мѣстото на Неговото раждане, а Даниилъ обозначава точното време на идването Му. (Михей 5:2; Даниилъ 9 : 25.) Богъ бѣше врѫчилъ тѣзи пророчества на юдейскитѣ водители; нѣмаше за тѣхъ извинение, ако тѣ пренебрегваха и не проповѣдваха на народа близкото идване на Месия. Тѣхното невежество бѣше резултатъ на грѣшна небрежность. Юдеитѣ градѣха паметници за Божии пророци ; но чрезъ снизхождението си къмъ великитѣ мѫже на земята тѣ отдаваха почить на служителитѣ на сатана. Погълнати отъ амбициозната си борба за служба и власть между човѣцитѣ, тѣ изгубиха отъ очи божественитѣ почести, предлагани имъ отъ Царя на небето.

Старейшинитѣ на израиля би трѣбвало да изучаватъ съ дълбокъ и благоговѣенъ интересъ мѣстото, времето и обстоятелствата на най-великото събитие въ свѣтовната история : идването на Божия Синъ за спасението на човѣцитѣ. Всичкиятъ народъ трѣбваше да бѫде въ бдително очакване, за да може пръвъ да приветствува съ „Добре дошелъ“ Изкупителя на свѣта. Обаче, какво виждаме ? Въ Витлеемъ два морни пѫтника отъ хълмоветѣ на Назаретъ преминаватъ презъ дължината на тѣсната улица чакъ до източния край на града, и напразно търсятъ мѣсто за отмора и подслонь презъ нощьта. Никоя порта не се отваря, за да ги приеме. Най-сетне, тѣ намиратъ подслонъ въ мизеренъ оборъ, предназначенъ за добитъкъ, и тамъ именно се роди Спасительтъ на свѣта.

Небесни ангели бѣха видѣли славата, която Синътъ Божий сподѣляше съ Отца, преди сѫществуването на свѣта, и тѣ бѣха чакали съ нетърпение Неговото идване на земята като събитие, което трѣбваше да бѫде голѣма причина за радость на цѣлия народъ. Множество ангели бѣха опредѣлени да донесатъ благата весть на тѣзи, които бѣха готови да я приематъ, и които радостно биха я известили на земнитѣ жители. Христосъ се бѣше смирилъ до тамъ, че прие човѣшка природа. Давайки душата Си въ жертва за грѣха, Той трѣбваше да се натовари съ безпредѣлна тяжесть отъ страдания ; при това ангелитѣ желаеха, щото даже и въ смирението Си Синътъ на Всемогѫщия да се яви предъ човѣцитѣ съ благородство и слава, присѫщи на Неговия характеръ. Щѣха ли великитѣ мѫже на земята да се събератъ въ Израилевата столица, за да поздравятъ Неговото идване? Дали легиони ангели щѣха да Го представятъ на очакващата група ?

Единъ ангелъ обикаля земята, за да види, кои сѫ готови да приематъ Спасителя. Но той не може да различи белези на очакване. Той не чува никакъвъ гласъ на хвала и триумфъ, който да известява, че идването на Месия е наближило. Ангелътъ се носи за известно време надъ избра- [255] ния градъ и надъ храма, кѫдето съ вѣкове се е откривало божественото присѫтствие. Уви! и тамъ царува сѫщото равнодушие, както и другаде. Свещеницитѣ въ великолепие и гордость предлагаха все още сѣнковитѣ жертви въ храма. Фарисеигѣ все още се обръщаха къмъ народа съ високи гласове и повтаряха по ѫглитѣ на улицитѣ суетни молитви. Въ палатитѣ на царетѣ, въ събранието на философитѣ, въ училищата на равинитѣ — навсѣкѫде всички сѫ невнимателни къмъ чудния фактъ, който изпълваше цѣлото небе съ радость и хвала, за това, че Спасительтъ на човѣцитѣ се готви да се яви на земята.

Нѣма никакъвъ белегъ, че се очаква Христосъ; нѣма никакво приготовление за Княза на живота. Въ очудването си небесниятъ веститель се готви да полети обратно къмъ небето и да отнесе тамъ позорната весть, когато отведнажъ той открива една група овчари, която прекарваше нощьта въ пазене на стадата си: съзерцавайки звездното небе, тѣ размишляваха по пророчествата за Месия и копнѣеха за идването на свѣтозния Изкупитель. Очевидно тѣзи хора бѣxa готови да приематъ божествената весть. Внезапно Божиятъ ангелъ имъ се яви, за да имъ донесе добрата весть на голѣма радость. Цѣлата равнина е залѣна съ небесна слава; безбройно множество ангели се явяватъ, и като не бѣ достатъчно само единъ отъ тѣхъ да изрази небесната радость, безбройни гласове избухватъ въ пѣсень, която единъ день ще пѣятъ избранитѣ отъ всички народи : „Слава въ висинитѣ Богу, и на земята миръ, между човѣцитѣ благоволение!“ (Лука 2:14.)

О, какъвъ урокъ е този чуденъ разказъ за Витлеемъ! Какъ порицава той нашето невѣрие, нашата гордость и самодоволство ! Какво предупреждение да се пазимъ, да не би съ нашето престѫпно равнодушие да пропустнемъ и да не различимъ знаменията на времето, и следователно, да не познаемъ деня, когато и ние ще бѫдемъ посетени!

Небеснитѣ пратеници намѣриха не само върху хълмоветѣ на Юдея, между скромнитѣ овчари лица, очакващи идването на Месия. Въ страната на езичницитѣ сѫщо имаше нѣкои, които Го очакваха. Философи отъ изтокъ, наречени мѫдреци, мѫже богати и благородни, изучаваха природата и бѣxa открили Бога по Неговитѣ творения, Отъ еврейскитѣ писания тѣ бѣха научили, че звезда ще излѣзе отъ Якова, и съ усърденъ копнежъ очакваха идването на Този, Който щѣше да бѫде не само „утехата Израилева“ но и „свѣтлина за просвѣтата на езичницитѣ“ и за „спасение до край земя. (Лука 2:25.32; Деян. 13:17). Tѣ търсѣха cвѣтлинaтa, и небесната свѣтлина отъ Божия тронъ осия пѫтя имъ. Докато свещеницитѣ и равинитѣ на Йерусалимъ, опредѣленитѣ пазачи и тълкуватели на истината бѣха потъ- [256] нали въ мракъ изпратената отъ небето звезда водѣше тѣзи езичници-чужденци къмъ родното мѣсто на новородения царь.

Сѫщо и „на ония, които Го очакватъ“, Христосъ „ще се яви втори пѫть за спасение, безъ да става жертва за грѣхъ“. (Ереемъ 9 : 28.) Подобно вестьта за раждането на Спасителя, и вестьта за второто Му идване не се повѣри на народнитѣ религиозни водители. Тѣ бѣха скѫсали връзката си съ Бога и бѣха отхвърлили небесната свѣтлина : затова тѣ не принадлежаха къмъ числото на тѣзи, за които Павелъ казва : „А вие, братя, не сте въ тъмнина, та деньтъ да ви завари като крадецъ. Защото всички вие сте синове на свѣтлината и синове „на деня ; ние не сме синове на нощьта, нито на тъмнината“. (1 Солун. 5 : 4. 5.)

Стражитѣ на Сионовитѣ стени трѣбваше да бѫдатъ първи въ приемане новината за идването на Спасителя ; първи въ съобщаване близостьта Му ; първи въ предупреждаване хората да се приготвятъ за него. Но тѣ живѣеха охолно, мечтаейки за миръ и безопасность, докато народътъ спѣше въ грѣховетѣ си. Прониквашъ презъ вѣковетѣ, Исусъ виждаше църквата си, подобна на безплодно смокинено дърво, покрито съ горди листа, обаче лишено отъ плодове. Сѫществуваше суетно спазване на религиознитѣ форми, а липсваха духъ на истинско смирение, покаяние и вѣра, които въ сѫщность съставляватъ приятната служба Богу. Вмѣсто добродетелитѣ на Духа се откриваха гордость, формализъмъ, щестлавие, себелюбие и гнѣвъ. Една охладнѣла църква затваряше очитѣ си за знаменията на времето. Господь не бѣ изоставилъ, нито бѣ намалилъ вѣрностьта Си ; но църквата бѣ отпаднала отъ Него, и тя се отдѣли отъ любовьта Му. Като отказа да се съобразява съ даденитѣ ѝ отъ Него условия, тя не получи и Божиитѣ обещания.

Такъвъ е неминуемиятъ резултатъ отъ небрежностьта въ оценяване и използване свѣтлината и привилегиитѣ, които Господь дава. Отъ когато църквата престане да върви въ свѣтлината, отъ като тя небрежи използването на всичкитѣ лѫчи и престане да изпълнява всичкитѣ си задължения, религията се изражда въ формализъмъ, а живото благочестие изчезва. Тази истина е потвърдена многократно въ историята на църквата. Богъ иска отъ народа Си дѣла на вѣра и послушание, които да съответствуватъ на полученитѣ благословения. Но послушанието изисква жертва и включва кръстъ ; затова тъй много отъ изповѣдващитѣ се за Христови последователи отказватъ да приематъ свѣтлината отъ небето, и, както нѣкога юдеитѣ, не познаватъ времето на посещението си. (Лука 19 : 44.) Поради тѣхната гордость и невѣрие Господь ги отминава, за да открие истината Си на тѣзи, които, подобно на Витлеемскитѣ овчари и на мѫдрецитѣ отъ изтокъ, биха обърнали внимание на всичката свѣтлина, която биха получили. [257]

Епизод 18—Единъ мѫжъ на вѣрата отъ последното време.

Единъ честенъ и добъръ земедѣлецъ, доведенъ до тамъ, да се усъмни въ авторитета на Свещеното Писание, но все пакъ искрено копнѣющъ да познае истината, бѣ особено избранъ отъ Господа да заеме едно важно мѣсто при проповѣдването на Христовото пришествие. Подобно на многото други реформатори, и Вилхелмъ Миллеръ въ своята младость се е борилъ съ бедностьта и по такъвъ начинъ се бѣ научилъ да бѫде усърденъ и себеотрицателенъ. Членоветѣ на семейството, къмъ което той принадлежеше, се отличаваха съ независимъ, свободолюбивъ духъ и съ трайна и гореща любовь къмъ родината— черти, които изпъкваха и въ неговия характеръ. Неговиятъ баща бѣше началникъ на американската революционна армия, и жертвитѣ, които той принесе въ борбитѣ и страданията въ онова бурно време, сигурно сѫ били причината за лошитѣ условия въ първитѣ години на Миллеровия животъ.

Той бѣше съ здраво, силно тѣлосложение и още отъ детинство показваше необикновени умствени способности. А когато стана по-възрастенъ, това пролича още по-ясно. Духътъ му бѣше деятеленъ, добре развитъ и жадуваше за знания. Макаръ че той не се радваше на преимуществата на едно академическо образование, все пакъ любовьта му къмъ учението и привичката му на усърдно мислене и рѣзко различаване го развиха като единъ мѫжъ съ здравъ разсѫдъкъ и широкъ мирогледъ. Той притежаваше непороченъ нравственъ характеръ, завидно прозвище и отъ всички бѣше уважаванъ поради своята честность, пестеливость и благотворителность. Чрезъ трудъ и постоянство той още отъ ранна възрасть започна да си печели издръжката, макаръ че продължаваше, по обичая си, да се учи. Той изпълняваше съ успѣхъ различни граждански и военни служби и изглеждаше, че му бѣше отворенъ пѫтьтъ къмъ богат-ства и почести.

Неговата майка бѣше една истински набожна жена, а [258] и самъ той въ детинството си бѣше много възприемчивъ къмъ религиозни впечатления. Но въ своето юношество той изпадна въ едно общество отъ деисти, които упражниха още по-голѣмо влияние върху него, тъй като повечето отъ тѣхъ бѣxa добри граждани, човѣколюбиви и благодетелни хора, чийто характеръ до известна степень бѣше изразъ християнската срѣда. въ която тѣ се движеха. За добритѣ качества, които имъ печелѣха уважението и довѣрието на другигѣ, тѣ трѣбваше да благодарятъ на Библията; и все пакъ тѣзи добри свои дарби тѣ използваха тъй погрѣшно, че упражняваха едно противно на Божието слово влияние. Сношението съ тѣхъ застави Миллера да приеме тѣхнитѣ възгледи. Приетото тогава тъклувание на Писанието изглеждаше, че представляваше за него непреодолими трудности, и все пакъ неговата нова вѣpa, при която той отхвърли Библията на страна, не му предлагаше нищо по-добро, което би могло да я замѣсти, и той съвсемъ не бѣшe задоволенъ. Той, обаче, продължи да се придърѫа о тѣзи възгледи около дванадесеть години. Но на 34-та му година Св. Духъ му внушава убеждението, че е грѣшникъ. Въ своята по-предишна вѣpa той не намира увѣрение за едно блаженство оттатъкъ гроба. Бѫдещето му се вижда тъмно и неприятно. Говорейки за чувствата си презъ онова време, ето какво казва той по-късно:

„Мисъльта за унищожение бѣшe смразяваща, грозна, а да се отдаде смѣтка за живота — това би значило сигурна погибель за всички. Небето надъ главата ми се виждаше като стомана, а земята подъ нозетѣ ми като желѣзо. Вѣчностьта — какво бѣшe тя? И смъртьта — защо бѣше тя? Колкото повече се опитвахъ да разбера тия нѣща, толкова по-не ми се удаваше. Опитвахъ се да не мисля по това, но не можехъ да огранича мислитѣ си. Азъ се чувствувахъ наистина жалъкъ, но не разбирахъ причината. Азъ роптаехъ и се оплаквахъ, безъ да зная отъ кого. Увѣренъ бѣхъ, че имаше нѣкаква грѣшка, но не знаехъ, кѫде бѣшe тя и какъ би могла да се поправи. И азъ изпаднахъ въ скръбь, безъ всѣка надежда“.

Въ това състояние той преживява нѣколко месеци. „Внезапно“, казва той, „въ духа ми се представи живо ха-рактерътъ на Спасителя. Стори ми се, че трѣбваше да има едно сѫщество, тъй добро и състрадателно, че само да се предлага като изкупителна жертва за нашитѣ прѣстъпления, и по такъвъ начинъ да ни избавя отъ наказанието за гpѣxa. Азъ веднага почувствувахъ, колко любвеобилно трѣбва да е едно такова сѫщество, и си представихъ, че бихъ могълъ да се хвърля въ обятията му и да се доверя на неговата милость. Но повдигна се въпросъ: Какъ може да се докаже, че има такова сѫщество? Разбрахъ, че вънъ отъ Библията не би [259] могло да се намѣри никакво доказателство за съществуването на единъ такъвъ Спаситель или на единъ бѫдещъ животъ. . .

Азъ видѣхъ, че Библията представяше единъ тъкмо такъвъ спаситель, отъ какъвто се нуждаехъ, и се чудѣхъ, какъ една небоговдъхновена книга би могла да изложи принципи, които тъй добре отговаряха на нуждитѣ на единъ падналъ свѣтъ. Азъ се видѣхъ принуденъ да призная, че Светото Писание трѣбва да е откровение отъ Бога. То ме очарова, а въ Исуса азъ намѣрихъ единъ приятель. Спасительтъ стана за мене избраникъ между многото хиляди, и Светото Писание, което по-рано ми бѣше тъмно и пълно съ противоречия, стана свѣтилникъ на нозетѣ ми и свѣтлина по пътя ми. Духътъ ми се успокои и задоволи. Азъ познахъ Господа Бога като една скала всрѣдъ океана на живота. Сега азъ започнахъ да изучавамъ сериозно Библията, и мога, наистина, да кажа, че я изучавахъ съ голѣма радость. Намѣрихъ, че отъ нея не ми е било познато нито половината. Азъ се очудвахъ, че по-рано не съмъ виждалъ нейната красота и слава и недоумѣвахъ, какъ нѣкога съмъ могълъ да я отхвърля. Открито ми бѣше всичко, за което копнѣеше сърдцето ми: намѣрихъ спасително срѣдство за всѣка повреда на душата ми. Азъ изгубихъ охотата да чета други книги и се заехъ да търся мѫдрость отъ Бога“. (Bliss „Memoirs of Wm. Miller“, p. p. 65—67.)

Тъй Миллеръ изповѣдва открито вѣрата си въ религията, която нѣкога презираше. Но неговитѣ невѣрващи другари не се забавиха да му представятъ ония доказателства, които самъ той по-рано често привеждаше противъ божествения авторитетъ на Библията. Той тогава не бѣше още въ състояние да имъ отговори, но заключи, че, ако Библията е Божие откровение, тя не ще си противоречи. Той реши самъ да изследва Светото Писание и да се увѣри, дали привиднитѣ противоречия не биха могли да се доведатъ въ съгласие помежду си.

Като се стремѣше да се освободи отъ всички свои по-раншни възгледи, той сравняваше, безъ да си послужи съ каквито и да е обяснения, библейски стихъ съ библейски стихъ, при което си служеше съ даденитѣ паралелни мѣста и съ библейски речникъ. Той продължи изследванията си по единъ правиленъ и планомѣренъ начинъ, започвайки съ първата книга на Мойсея, четейки стихъ по стихъ и не отивайки по-напредъ, докато значението на различнитѣ стихове не му ставаше тьй ясно, че да не му остава никаква неясность по тѣхъ. Биваше ли му нѣкое мѣсто тъмно, той го сравняваше съ всички други текстове, които изглеждаха да се намиратъ въ каквото и да е отношение къмъ разглеждания предметъ. Той изпитваше всѣка дума относно [260] нейното мѣсто въ съдърѫанието на библейския стихъ, и когато виждаше, че всички парарелни стихове сѫ въ съгласие, трудностьта биваше надвита. По такъвъ начинъ той винаги намираше въ нѣкоя друга часть на Писанието обяснение за трудноразбираемото мѣсто. Тъй като той търсѣше божественото просвѣтление съ сериозна молитва, онова, което по-рано му се виждаше тъмно, сега му ставаше ясно за разума. Той изпитваше истинностьта на думитѣ на псалмиста : „Изяснението на Твоето слово просвѣщава, вразумява проститѣ“. (Пс. 119:130.)

Съ необикновена любознателность изучаваше той книгата на Даниила и Откровението, при което, за да разбере тѣзи книги, си служеше съ сѫщата метода, както при изучаването на другитѣ части на Писанието. За голѣма своя радость той намира, че пророческитѣ символи могатъ да бѫдатъ разбрани. Той вижда, че изпълненитѣ вече предсказания сѫ се сбѫднали буквално, че всички различни образи, сравнения, изрази и др. или сѫ направо обяснени, или пъкъ думитѣ, съ които тѣ сѫ изразени, сѫ на други мѣста по-точно обяснени, и че, ако се обяснѣха по този начинъ, тѣ можеха да се разбератъ буквално. Той казва : „Тъй азъ бѣхъ убеденъ, че Библията е една верига отъ разкрити истини, дадени тъй ясно и просто, че и най-прос-тиятъ човѣкъ не би се заблудилъ“. (Bliss, р. 70.) Разбирането на една истина чрезъ друга възнагради неговитѣ старания, когато той стѫпка по стѫпка проследи голѣмитѣ пророчески периоди. Ангели отъ небето направляваха неговитѣ мисли и разкриваха за разума му словото Божие.

Сѫдейки за предсказанията, които имаше да се изпълнятъ, споредъ това, какъ сѫ се изпълнили пророчествата въ миналото, той се убеждава, че общоприетиятъ възгледъ за духовното Христово управление — едно земно хилядогодишно царство преди края на свѣта — не намира подкрепа въ словото Божие. Това учение, което посочваше на едно хилядилѣтие на правда и миръ преди личното пришествие на Господа, отхвърляше страха отъ деня Господенъ далечъ въ бѫдещето. Макаръ, може би, че това се харесваше на мнозина, все пакъ то е въ пълно противоречие съ ученията на Христа и на Неговитѣ апостоли, понеже тѣ обясняваха, че пшеницата и плѣвелитѣ ще растатъ заедно до времето на жетвата, до края на свѣта ; че „нечестивитѣ и измамливи човѣци ще се влошаватъ все повече и повече“, тъй че „въ последнитѣ дни ще настанатъ усилни времена“, и че царството на тъмнината ще продължава да сѫществува до идването на Господа, когато Той ще го унищожи „съ дишането на устата Си“, и ще го „изтрѣби съ явлението на пришествието Си“. (Мат. 13:30. 38—41 ; 2 Тим. 3:1. 13 : 2 Сол. 2 : 8.) [261]

Дпостолската църква не е вѣрвала въ обръщането на цѣлия свѣтъ и въ духовното Христово царуване. Това учение се е явило едва въ началото на 18-то столѣтие. Както всѣка заблуда, и тази е имала своитѣ лоши последици. Тя учи хората да очакватъ пришествието на Господа едва въ далечното бѫдеще и ги кара да не обръщатъ внимание на знаменията, които предвестяватъ неговото приближаване. Тъй тя е създала едно чувство на безгрижность и сигурность, обаче съвсемъ неоснователно, и е станала причина, мнозина да пренебрегнатъ нужното приготовление, за да могатъ да посрещнатъ своя Господь.

Миллеръ намира, че Светото Писание ясно учи за буквалното, лично идване на Христа. Павелъ казва: „Самъ Господь ще слѣзе отъ небето съ повелителенъ викъ, при гласъ на архангелъ и при трѫба Божия“. (1 Сол. 4:16.) И Спасительтъ обяснява, че последниятъ родъ ще види „Човѣшкия Синъ, идещъ на небеснитѣ облаци съ сила и голѣма слава“. „Защото както свѣткавицата излиза отъ изтокъ и се вижда дори до западъ, така ще бѫде пришествието на Човѣшкия Синъ“. (Мат. 24:30.27.) Той ще бѫде придруженъ отъ всички небесни множества. Синътъ Човѣшки ще дойде „въ славата Си и всичкитѣ свети ангели съ Него“ и „ще изпрати Своитѣ ангели съ силенъ трѫбенъ гласъ, и тѣ ще събератъ избранитѣ Му“. (Мат. 25:31.32; 24:31.)

При Неговото идване праведнитѣ мъртви ще бѫдатъ възкресени и праведнитѣ живущи ще бѫдатъ преобразени. Павелъ казва : „Всинца нѣма да умремъ, ала всинца ще се измѣнимъ изведнажъ, въ единъ мигъ, при последната трѫба ; ще затрѫби, и мъртвитѣ ще възкръснатъ нетлѣнни, а ние ще се измѣнимъ ; защото това тлѣнното трѣбва да се облѣче въ нетлѣние, а това смъртното — да се облѣче въ безсмъртие“. (1 Кор. 15 : 51—53.) А въ посланието си до солунцитѣ той казва : „Мъртвитѣ въ Христа ще възкръснатъ първомъ ; после ние, останалитѣ живи, заедно съ тѣхъ ще бѫдемъ грабнати на облаци, за да срешнемъ Господа въ въздуха, и така винаги съ Господа ще бѫдемъ“. (1 Сол. 4:16. 19.)

Христовиятъ народъ не може да наследи царството Му преди Неговото лично пришествие. Спасительтъ каза: „А кога дойде Синъ Човѣчески въ славата Си, и всички свети ангели съ Него, тогава ще седне на престола на славата Си, и ще се събератъ предъ Него всички народи ; и ще отдѣли едни отъ други, както пастирь отлѫчва овци отъ кози; и ще постави овцитѣ отъ дѣстната Си страна, а козитѣ — отъ лѣвата. Тогава Царьтъ ще каже на ония, които сѫ отъ дѣсната Му страна: Дойдете вие благословенитѣ отъ Отца Ми, наследете царството, приготвено вамъ отъ създание мира“. (Мат. 25:31-34.) Отъ приведенитѣ по- [262] горе библейски текстове ние видѣхме, че при пришествието на Сина Човѣчески мъртвитѣ ще бѫдатъ възкресени нетленни и живущитѣ ще бѫдатъ преобразени. Чрезъ това голѣмо преобразяване тѣ ще бѫдатъ приготвени да наследятъ царството ; понеже Павелъ казва : „Плъть и кръвь не могатъ да наследятъ царството Божие, нито тлѣнието може да наследи нетлѣние“.(1 Кор. 15:50). Човѣкътъ въ своето естествено състояние е смъртенъ, тлѣненъ ; а царството Божие, напротивъ, ще бѫде непреходно, вѣчно. Затова човѣкъ въ своето естествено състояние не може да наследи това царство. Но когато дойде Исусъ, Той ще даде на Своя народъ безсмъртие; и тогава ще ги повика да приематъ царството, на което до тогава сѫ били само наследници.

Tѣзи и други такива библейски текстове бѣxa за Миллера ясни доказателства, че събитията, за които въобще се приемаше, че щѣxa да настѫпятъ преди Христовото пришествие, като напр. общото царство на мира и възстановяването царството Божие на земята, трѣбваше да последватъ следъ Христовото пришествие. По-нататъкъ той намѣри, че всички знамения за времето и за състоянието на свѣта отговаряха на пророческото описание на последните дни. Само чрезъ изучаването на Свещеното писание той дойде до заключението, че времето, опредѣлено за сѫществуванието на земята въ настоящето ѝ състояние, трѣбва да е близо къмъ края си.

„Друго едно доказателство, което ме сѫществено повлия,“ казва той, бѣшe лѣточислението въ Свещеното Писание. . . Азъ намѣрихъ, че предсказани отнапредъ събития, които сѫ се изпълнили въ миналото, често спадаха въ едно опредѣлено време. 120-тѣ години на потопа (Битие 6:3), седемтѣ дни, които трѣбваше да го предшествуватъ съ предсказания 40 дни преди това дъждъ (Бит. 7 : 4), 400-тѣ години на престояването на Авраамовото потомство въ чужда страна (Бит. 15:13), тритѣ дни въ сънищата на виночерпеца и на хлѣбопекаря (Бит. 40 : 12-20), седемтѣ години за фараона (Бит. 41 : 28-54), 40-тѣ години въ пустинята (Числа 14 : 34), тритѣ години и половина гладъ (3 Царе 17 : 1: Яковъ 5 : 17; вижъ и Лука 4 : 25), 70-тѣ години на робство (Йер. 25 : 11), седемтѣ времена на Навуходоносора (Дан. 4 : 13-16) и седемтѣ седмици, 62-тѣ седмици и едната седмица, които заедно правятъ 70 седмици, които бѣxa определени за юдеитѣ (Дан. 9 : 24-27) —всички тия ограничени въ тѣзи времена събития нѣкога сѫ били само предсказания, и сѫ се изпълнили най-точно, споредъ както сѫ били предсказани“. (Bliss pp. 75. 75).

Затова, когато при изучаването на Библията той намираше различни периоди време, които, споредъ както той [263] разбираше, се простираха до Христовото пришествие, той можеше да ги счита само като „предсказани отнапредъ времена“, които Богъ бѣше разкрилъ на Своитѣ раби. Мойсей казва: „Което е тайно, принадлежи на Господа, нашия Богъ, а което е явно — намъ и на синоветѣ ни до вѣка“. (Втор. 29:29.) И Господь обяснява чрезъ пророкъ Амоса: „Господь Богъ нищо не прави, безъ да открие тайната Си на Своитѣ раби — пророцитѣ“. (Амосъ 3:7.) Затова изследвателитѣ на словото Божие могатъ съ сигурность да очакватъ да налѣрятъ ясно предсказани въ писанията на истината най-великитѣ събития, които е трѣбвало да се изпълнятъ въ човѣшката история.

Миллеръ казва: „Тъй като азъ бѣхъ напълно убеденъ, че „Всичкото Писание е боговдъхновено“ и полезно, че „никога по човѣшка воля не е изречено пророчество, но отъ Духъ Свети просвѣтявани сѫ говорили светитѣ Божии човѣци“, и че то е „писано по-преди за наша поука, та чрезъ търпението и чрезъ утехата отъ Писанията да имаме надежда“ (2 Тим. 3:16; 2 Петр. 1:21; Римл. 15:4), азъ можехъ да считамъ последователнитѣ части на Библията сѫщо тъй достойни за сериозно изучване отъ наша страна, както и коя да е друга часть отъ Светото Писание. Затова азъ считахъ, че въ старанието си да разбера онова, което Богъ бѣше намѣрилъ за добре да ни открие, азъ въ никой случай нѣмахъ право да пренебрегна пророческитѣ данни“. (Bliss, р. 75.)

Пророчеството, което най-ясно представяше времето на Христовото пришествие, бѣше това въ Дан. 8:14: „Две хиляди и триста вечери и утрини, и тогава светилището ще се очисти“. Следвайки вѣрно своето правило, да тълкува словото Божие чрезъ самото него, Миллеръ откри, че въ символичното предсказание единъ день означава една година. (Лев. 14 : 34 ; Йез. 4 : 6.) Той видѣ, че периодътъ отъ 2300 пророчески дни или буквални години се простираше далечъ надъ юдейското благодатно време, и затова не можеше да се отнася за свѣтилището на оня заветъ. Миллеръ сподѣляше разпространеното тогава гледище, че презъ християнската епоха земята била светилището, и затова разсѫди, че освещаването или очистването на светилището, за което се говори въ Дан. 8 : 14, представлява очистването на земята чрезъ огънь при Христовото пришествие. Значи, ако можеше да бѫде намѣрена вѣрната изходна точка на тѣзи 2300 дни, тогава, мислѣше си той, лесно би могло да се опредѣли времето на Христовото пришествие. По такъвъ начинъ би се открило времето на онзи великъ завършекъ, времето, когато настоящето положение „съ всичката му гордость и мощь, съ всичкитѣ му характерности и суета, съ безбожието и потисничествата му, ще се свърши“ ; [264] когато проклятието „ще бѫде отнето отъ земята, смъртьта ще бѫде унищожена, Божиитѣ раби, пророцитѣ, свѣтиитѣ и всички, които сѫ се бояли отъ Неговото име, ще бѫдатъ възнаградени, а ония, които сѫ осквернявали земята, ще бѫдатъ погубени“. (Bliss, р. 76.)

Съ новъ и по-голѣмъ интересъ продължи Миллеръ из-следванията на пророчествата и посвѣти дни и нощи на изу-чаването на онова, на което му се виждаше отъ такава голѣма важность и такова огромно значение. Въ Даниилъ 8 той не можеше да намѣри изходната точка на 2300-та дни. Макаръ че ангелъ Гавриилъ бѣше натоваренъ да обясни на Даниила видението, той му даде само едно частично обяснение. Когато пророкътъ гледаше ужаснитѣ преследвания, които щѣха да сполетятъ църквата, силитѣ му го напуснаха. „И азъ, Даниилъ, изнемогнахъ и бѣхъ боленъ нѣколко дни... Бѣхъ изуменъ отъ това видение и не го разбирахъ“. (Дан. 8 : 27.)

Но Богъ бѣ заповѣдалъ на Своя пратеникъ : „Гаврииле, обясни му това видение!“ (Дан. 8 : l6.) Тази порѫчка трѣбваше да бѫде изпълнена, и затова ангелътъ по-късно пакъ се върна при Даниила и каза : „Сега излѣзохъ, за да те науча да разберешъ. .. И тъй, вникни въ словото и разбери видението“. Въ отбелязаното въ осмата глава видение една важна точка не бѣше разяснена, а именно, периодътъ отъ 2300 дни ; затова при повторното подхващане на обяснението ангелътъ започва съ този предметъ.

„Седемдесеть седмици сѫ опредѣлени за твоя народъ и за свѣтия твой градъ... И тъй, знай и разбери:оть времето, кога излѣзе заповѣдь за възстановяване на Йерусалимъ, до Христа Владика сѫ седемь седмици и шестдесеть и две седмици, и ще се върне народътъ, и отново ще се съградятъ улици и стени, но въ усилни времена. И подиръ шестдесеть и дветѣ седмици Христосъ ще бѫде предаденъ на смърть. .. И една седмица ще утвърди завета за мнозина, а въ половината на седмицата ще престане жертва и приносъ“. (Дан. 9 : 22. 23. 25—27.)

Ангелътъ бѣ изпратенъ при Даниила съ особена цель, да му обясни онова отъ видението въ осмата глава, което той не разбра, а именно,сведенията относно времето. „Две хиляди и триста вечери и утрини ; и тогава свѣтилището ще се очисти“. Следъ като ангелътъ бѣ поканилъ Даниила : „И тъй, вникни въ Словото и разбери видението“, неговитѣ първи думи по-нататъкъ бѣха : „Седемдесеть седмици сѫ опредѣлени за твоя народъ и за свѣтия твой градъ“. Преведената тукъ съ „опредѣлени“ дума значи буквално „отрѣзани“. Ангелътъ обяснява, че седемдесеть седмици, значи 490 години, били отрѣзани специално за юдеитѣ. Но отъ какво бѣха тѣ отрѣзани ? Тъй като 2300-та дни сѫ един- [265] ствениятъ споменатъ въ 8 глава периодъ, то седемдесеттѣ седмици трѣбва да бѫдатъ отрѣзани отъ този периодъ, значи да образуватъ часть отъ 2300-та дни, и то тъй, че тѣзи два отрѣзъка да започватъ отъ едно и сѫщо мѣсто. Седемдесеттѣ седмици, споредъ обяснението на ангела, трѣбваше да започнатъ отъ времето на издаването заповѣдьта за повторното съграждане на Йерусалимъ. Можеше ли да се намѣри датата на тази заповѣдь, би могла да се установи и изходната точка на голѣмия периодъ отъ 2300 дни.

Тази заповѣдь е отбелязана въ книгата Ездра. (Ездра 7:12—16.) Напълно и завършено тя е била издадена отъ Артаксеркса, царя на Персия, въ 457 г. пр. Христа. Въ Ездра 6:14 се казва, че домътъ Господенъ въ Йерусалимъ е билъ съграденъ споредъ заповѣдьта на Кира, Дария и Артаксеркса, царе персийски“. Тѣзи три царе съчиниха, потвърдиха и допълниха указа, който тогава получи необходимото споредъ предсказанието съвършенство, за да отбележи началната точка на 2300-та дни. Като се приеме 457 г. пр. Христа, въ която година бѣ завършенъ указътъ, за времето, когато е излѣзла заповѣдьта, явствува, че всѣка подробность отъ пророчеството относно седемдесетьтѣ седмици се е изпълнила.

„Отъ времето, кога излѣзе заповѣдь за възстановяване на Йерусалимъ, до Христа Владика сѫ седемь седмици и шестдесеть и две седмици“ — значи всичко 69 седмици или 483 години. Заповѣдьта на Артаксеркса е влѣзла въ сила презъ есеньта на 457 г. пр. Хр. Пресмѣтнати отъ тази точка, 483-тѣ години се простиратъ до 27 г. сл. Хр. Въ онова време се е изпълнило и пророчеството. Презъ есеньта на 27-та година сл. Хр. Христосъ е билъ кръстенъ отъ Йоана и получилъ помазването на Светия Духъ. Апостолъ Петъръ свидетелствува,: че „Богъ помаза съ Духъ Свети и съ сила Исуса отъ Назаретъ“ (Деян. 10:38). И самъ Спасительтъ обясни: „Духъ Господенъ е върху Мене ; затова Ме помаза да благовестя на беднитѣ.“ (Лука 4:18). Следъ кръ-щението Му въ р. Йорданъ отъ Йоанъ Кръстителя „Исусъ дойде въ Галилея и, проповѣдвайки благовестието за царството Божие, казваше: Времето се изпълни“. (Марко 1:14.15.)

„И въ една седмица ще утвърди завета за мнозина“. Споменатата тукъ седмица е последната отъ седемдесеттѣ ; това сѫ последнитѣ седемь години отъ специално опредѣления за юдеитѣ периодъ време. Презъ това време, простиращо се отъ 27 до 34 г. сл. Хр., Исусъ отначало лично, а после и чрезъ ученицитѣ Си отправяше поканата на евангелието специално до юдеитѣ. Когато апостолитѣ отиваха съ благата весть за царството, напѫтванията на Спасителя бѣха : „По пѫть на езичници не ходете и въ самарянски [266] градъ не влизайте; а отивайте най-вече при загубенитѣ овци на дома Израилевъ’’. (Мат. 10:5.6.)

„Въ половината на седмицата ще престане жертва и приносъ“ Въ 31 г. сл. Хр., три години и половина следъ неговото кръщение, Господь бѣ разпнатъ. Съ тази велика, принесена на Голгота жертва, преставаха жертвоприношенията, които въ течение на четири хиляди години посочваха на Божия Агнецъ въ бѫдещето. Сѣнката бѣ превърната въ същность. и сега трѣбваше да престанатъ всички жертви и приноси споредъ церемониалния законъ.

Специално опредѣленитѣ за юдеитѣ седемдесеть седмици или 490 години изтичаха, както видѣхме, въ 34-та година сл. Хр. По онова време този народъ, чрезъ решението на юдейския Синедрионъ, запечата отхвърлянето на евангелието, като уби Стефана съ камъни и преследваше Христовитѣ последователи. Тогава спасителната весть, която отсега нататъкъ не щѣше да се ограничава само между избрания народъ, започна да се проповѣдва по свѣта. Ученицитеѣ които поради гоненията бѣха принудени да бѣгатъ отъ Йерусалимъ, „ходѣха и благовестѣха словото. А Филипъ слѣзе въ единъ самарийски градъ и проповѣдваше тамъ Христа“. (Деян. 8:4.5.) Рѫководениятъ отъ Бога Петъръ разкри на началника на Цезарея, богобоязливия Корнелий, евангелието, а спечелениятъ за вѣрата въ Исуса ревностенъ Павелъ бѣ натоваренъ да занесе благата весть „далеко при езичницитѣ“ (Деян. 22:21).

Тъй всѣко предсказание е било най-очевидно изпълнено, и седемдесеттѣ седмици, несъмнено започващи въ 458 г. пр. Хр., изтичаха въ 34 г. сл. Хр., както това е очевидно потвърдено. Посрѣдствомъ тѣзи данни не е трудно да се намѣри краятъ на 2300-та дни. Тъй като седемдесеттѣ седмици или 490 дни съ отрѣзани отъ 2300-та дни, оставатъ още 1810 дни. Значи следъ изтичането на 490-тѣ дни оставаха да изминатъ още 1810 дни. Пресмѣтнати отъ 34 г. сл. Хр., останалитѣ 1810 години достигатъ до 1844 г. сл. Хр. Следователно, 2300-та дни отъ Дан. 8:14 свършватъ въ 1844 г. Следъ изтичането на този голѣмъ пророчески периодъ, споредъ свидетелството на Божия ангелъ, светилището трѣбваше да „се очисти“. По такъвъ начинъ вре-мето на освещението или очистването на свѣтилището, което, както почти всички вѣрваха, трѣбваше да стане въ времето на пришествието, бѣ най-точно опредѣлено.

Миллеръ и неговитѣ сътрудници вѣрваха въ началото, че 2300-та дни трѣбваше да изтекатъ презъ. пролѣтьта на 1844 г., когато пророчеството посочва есеньта на сѫщата година. Недоразумението относно тази точка донесе разочарование и тревога на ония, които бѣха приели първата дата за времето на идването на Господа. Но това съвсемъ [267] не бѣше въ ущърбъ на силата на доказателството, че 2300-та дни се свършваха въ 1844 г., и че великото събитие, обелязано като очистване на светилището, трѣбваше да стане тогава.

Като се бѣше отдалъ на изучаване Свещеното Писание, за да докаже, че то е откровение отъ Бога, Миллеръ ни най-малко не предполагаше, че щѣше да дойде до такъвъ край, до какъвто дойде. Той самъ едва можеше да вѣрва на резултатитѣ на своитѣ изследвания ; но доказателството споредъ Писанието бѣше твърде ясно и твърде силно, за да може да го отхвърли.

Той бѣше употрѣбилъ две години за изучаване на Библията, когато въ 1818 г. дойде до тържественото убеждение, че въ разстояние на около 25 години Христосъ щѣше да се яви за избавлението на Своя народъ. „Нѣма нужда“, казваше Миллеръ, „да говоря за радостьта, която изпълни сърдцето ми предъ видъ възхитителнитѣ изгледи, или пъкъ за горещия копнежъ на душата ми, да имамъ и азъ часть въ радоститѣ на изкупенитѣ. Библията стана за мене сега една нова книга. Тя ми стана наистина единъ приятенъ, мѫдъръ разговорникъ ; всичко, което въ нейнитѣ учения ми бѣше неясно, тайнствено и тъмно, бѣ разпръснато отъ силната свѣтлина, която сега ме огрѣ отъ нейнитѣ свещенни страници. О, какъ блестяща и славна се яви истината! Всички противоречия и несвързаности, които по-рано намирахъ въ Писанията, изчезнаха ; и макаръ и да имаше още много текстове, за които, както виждахъ, ми липсваше пълно разбиране, все пакъ ми бѣше изгрѣла толкова много свѣтлина за освѣтлението на неясноститѣ, въ които дотогава се намирахъ, че при изучаването на Свещеното Писание сега азъ чувствувахъ единъ възторгъ, какъвто никога не вѣрвахъ, че бихъ постигналъ, като го изучавамъ“. (Bliss, р.р. 76, 77.)

„При тържественото убеждение, че тъй величествени събития, каквито бѣха предсказани въ Свещеното Писание, трѣбваше да се изпълнятъ въ разстояние на едно тъй кратко време, предъ менъ изпъкна съ голѣма настойчивость въпросътъ, какъвъ е моятъ дългъ къмъ свѣта предвидъ доказателствата, които бѣха запленили моята душа“. (Bliss, р. 81.) Миллеръ чувствуваше, че неговъ дългъ бѣше, да предаде и на другитѣ свѣтлината, която той бѣше получилъ. Той очакваше да срещне противоречия отъ страна на безбожнитѣ, но бѣше напълно увѣ-ренъ, че всички християни щѣха да се зарадватъ за надеждата да посрещнатъ Спасителя, Когото обичаха. Единственото му опасение бѣше, че много, въ голѣмата радость за славното освобождение, което тъй скоро щѣше да настане, биха приели учението, безъ да изпитатъ достатъчно тексто- [268] ветѣ отъ Писанието, които доказваха тази истина. Той все още се бавѣше да ги изнесе публично, да не би, ако самъ се заблуждаваше, да стане причина за заблуждението и на други. Това го застави да провѣри още еднажъ доказателствата за своитѣ заключения и да изследва грижливо всѣка трудность, която му се изпрѣчваше. Той намѣри, че всички възражения изчезваха предъ свѣтлината на Божието слово, както мъглата предъ слънчевитѣ лжчи. Следъ петь прекарани по такъвъ начинъ години той бѣшe напълно убеденъ въ вѣрностьта на това, което подърѫаше.

Сега съ нова сила започна да му се налага дългътъ, да запознае и другитѣ съ онова, което, както той вѣрваше, Свещеното Писание ясно учеше. Той казва: „Като отивахъ по работата си, въ ушитѣ ми постоянно звучеше: Иди и разкажи на свѣта за опасностьта, въ която се намира. Следниятъ библейски текстъ ми изпъкваше винаги въ ума: ,Кога кажа на беззаконния: Беззаконнико, безъ друго ще умрешъ, а ти не кажешъ нищо, за да предпазишъ беззаконника отъ пѫтя му — тоя беззаконникъ ще умре за своя грѣхъ, но кръвьта му ще изискамъ отъ рѫката ти. Ако пъкъ си предпазилъ беззаконника отъ пѫтя му, за да се отвърне отъ него, но той не се е отвърналъ отъ пѫтя си — той ще умре за своя грѣхъ, а ти ще спасишъ душата си“. (Йез. 33:8. 9.) Азъ чувствувахъ, че много безбожни, ако можеха да бѫдатъ предупредени, биха се покаяли; и че, ако не бѫдѣxa предупредени, тѣхната кръвь щѣше да бѫде изисквана отъ моята рѫка“. (Bliss р. 92.)

Миллеръ започна да разпространява възгледитѣ си тихо, при удадени случаи, и се молѣше, поне единъ проповѣдникъ да съзнае необходимостьта и да се посвети на тѣхното разпространение. Но той не можеше да изтръгне изъ сърдцето си убеждението, че при проповѣдването на вестьта той самъ лично трѣбваше да изпълни своя дългъ. Въ мисъльта му постоянно изпъкваха думитѣ: Иди и кажи това на свѣта; неговата кръвь Азъ ще изисквамъ отъ рѫката ти. — Деветь години чака той, и на душата му винаги тежеше това бреме, докато въ 1831 г. той за пръвъ пѫть изложи публично основанията на своето вѣрване.

Както Елисей бѣ призованъ да остави воловетѣ си на нивата, за да получи кожуха, който го посвещаваше въ про-роческа служба, тъй и Вилхелмъ Миллеръ бѣ призованъ да напусне ралото и да разкрие предъ народа тайнитѣ на царството Божие. Съ трепетъ поде той дѣлото си, като водѣшe слушателиттѣ си стѫпка по стѫпка презъ пророческитѣ периоди къмъ пришествието Христово. Съ вcѣки опитъ той печелѣше сила и куражъ, понеже забелязваше широко-разпространеното внимание, което неговитѣ думи събуждаха.

Само поради това, че неговитѣ събратя по вѣpa, въ [269] чиито думи той чуваше Божия зовъ, го подърѫаха, Миллеръ се реши да изложи публично възгледитѣ си. Той бѣше петдесетгодишенъ, но не свикналъ да говори публично. Гне-тѣше го едно чувство на неспособность за предстоящето му дѣло. Но още отъ началото неговитѣ старания за спасението на души бѣxa по забележителенъ начинъ благословени. Следъ първата му сказка последва едно религиозно пробуждане, при което бѣxa обърнати тринадесеть цѣли семейства, съ изключение на две личности отъ тѣхъ. Той бѣ веднага помоленъ да говори и на други мѣста, и почти навсѣкѫде последва живъ интересъ къмъ Словото Божие. Грѣшници се обръщаха, християни бѣxa подвижени къмъ по-голѣма преданность и деисти и вѣрующи биваха заставени да признаятъ библейскитѣ истини и християнската религия. Ония, между които той работѣше, свидетелствуваха: „Той спечелва една класа хора, които не се поддаватъ на влиянието на други мѫже“. (Bliss р. 138.) Неговата проповѣдь бѣше нагласена да събуди всеобщо разбиране на главнитъ нѣща въ религията и да обуздава преодоляващия по онова време свѣтски и плътски духъ.

Почти въ всѣки градъ като резултатъ отъ неговата проповѣдь се обръщаха много хора, а на нѣкои мѣста дори стотици. На много мѣста протестантскитѣ черкви почти отъ всички вѣроизповѣдания бѣxa отворени за него. Обикновено поканитѣ до Миллера идваха отъ проповѣдницитѣ на различнитѣ църкви. Той си направи за правило да не говори никѫде, кѫдето не бѣшe поканенъ; и все пакъ той се видѣ въ невъзможность да отговори дори и на половината отъ молбитѣ, съ които го отрупваха.

Много, които не приемаха неговитѣ възгледи относно точното време на второто Христово пришествие, все пакъ бѣxa убедени въ близостьта на Неговото идване и въ не-обходимостьта за едно приготовление. Въ нѣкои голѣми градове дейностьта на Миллера правѣшe явно впечатление. Кръчмари напущаха търговията си и обръщаха кръчмитѣ си въ салони за събрания; премахнати бѣxa игрални заведения; невѣрващи, деисти, универсалисти и дори най-пропаднали злодейци, нѣкои отъ които съ години не бѣxa стѫпвали въ черква, се бѣxa преобразили. Различнитѣ църковни общества въ всички градски квартали държаха почти всѣки часъ отъ деня молитвени събрания. Хора на работата се събираха по обѣдъ за молитва и славословие. Тамъ не владѣeшe никакво сантиментално възбуждение, обаче една всеобща тържественость бѣ обхванала духоветѣ на народа. Дейностьта на Миллера, подобно на онази на реформаторитѣ, убеждаваше повече разума и пробуждаше повече съвѣрстата, отколкото чувствата.

Въ 1833 г. Миллеръ получи отъ баптистката църква, [270] къмъ която принадлежеше, позволение да проповѣдва. Много проповѣдници отъ неговото общество одобряваха дѣлото му, и по силата на тѣхното формално одобрение той продължаваше да върши дѣлото си. Той пѫтуваше и проповѣдваше непрекѫснато, макаръ и личната му дейность да се ограничаваше главно въ Нова Англия и срѣднитѣ щати. Дълги години подредъ той покриваше всички разноски отъ своята собствена каса, а и по-късно не получаваше дори толкова, за да покрива пѫтнитѣ разноски до различнитѣ мѣста, кѫдето биваше поканенъ. Тъй неговата публична работа, вмѣсто да му донесе печалба, бѣше за смѣтка на онова, което той притежаваше, тъй че презъ този откѫслекъ отъ неговия животъ то постоянно намаляваше. Той бѣше баща на голѣмо семейство; но тъй като всички се задоволяваха съ малко и бѣха трудолюбиви, неговитѣ имоти бѣха достатъчни както за тѣхната, тъй и за неговата издръжка.

Въ 1833 г., две години следъ като Миллеръ бѣ започналъ да проповѣдва публично доказателствата за скорошното Христово пришествие, се яви последното отъ ония знамения, които Спасительтъ бѣше обещалъ като предвестници за Своето пришествие. Исусъ бѣше казалъ: „Звездитѣ ще изпадатъ отъ небето“, а Йоанъ, като видѣ въ видение събитията, които трѣбваше да предвестяватъ Божия день, обяснява въ Откровението : „Звездитѣ небесни паднаха на земята, както смоковница, разлюляна отъ силенъ вѣтъръ, хвърля незрѣлитѣ си смокини“. (Мат. 24:29 ; Откр. 6:13.) Това предсказание се изпълни ясно и очебийно чрезъ голѣмия метеоренъ дъждъ на 13 ноемврий 1833 г. Тоза бѣше най-разпространената и най-чудесната сцена на падащи звезди, каквато нѣкога е била известна. „Цѣлиятъ небосводъ надъ Съединенитѣ Щати бѣше по онова време въ продължение на нѣколко часа въ огнено движение. Още никога, отъ самото заселване въ тази страна, не се е явявало подобно природно явление, което да бѫде разглед-вано съ такава голѣма почуда отъ едната часть отъ населението, и съ такъвъ ужасъ и суматоха отъ другата часть“. „Онова величие и великолепенъ разкошъ и днесъ още живѣятъ прѣсни въ паметьта на нѣкои. Никога на земята не е падалъ дъждъ, по-гѫстъ отъ ония метеори ; и сѫщото явление се виждаше по всички небесни посоки. Съ една дума, цѣлиятъ небосводъ изглеждаше да е въ движение . . . Това представление, както списанието на професоръ Силманъ го описва, е било наблюдавано въ цѣла Северна Америка. . . При съвършено чисто и ясно небе, отъ 2 часа срѣднощь до настѫпването на дневната свѣтлина се извършваше непрекѫснато падане на ослѣпително блестящи небесни тѣла по цѣлото небе“. (Davens, American Progress, ch. 28.) [271]

„Никой езикъ не може да опише достатъчно великолепието на онова величествено представление. . . Никой, който не го е видѣлъ самъ, не може да си състави подходяща представа за неговото великолепие. Изглеждаше, като че ли цѣлото звездно небе се бѣ съединило въ една точка близо до зенита и съ свѣткавична бързина стреляше напредъ своитѣ звезди по всички посоки на хоризонта ; и все пакъ тѣ не се изчерпваха : хиляди отъ тѣхъ бързо следваха пѫтя, който вече хиляди бѣха изминали, като че ли бѣха. създадени само за това“. („ Christian Advocat and Journal“, 13 Dec. 1833.) „Една по-точна картина на едно смокиново дърво, което хвърля своитѣ смокини, когато бѫде разклатено отъ силенъ вѣтъръ, не би могла да се види“. („ Portland Advertiser“, 26 Nov. 1833.)

Въ Ню-Йоркския „Journal of Commerce“ отъ 14 ноемврий 1833 г. се яви една подробна статия върху това чудно природно явление, въ която се казва: „Никой мѫдрецъ или ученъ, доколкото зная, не е съобщавалъ нито писмено, нито устно за такова явление, като вчерашното. Преди 1800 години единъ пророкъ го бѣше точно предсказалъ, стига да се постараемъ да разбираме подъ звездопадане падане на звезди. . . въ единствено възможния смисълъ, въ който то може да бѫде буквално истинно“.

Тъй се яви последното отъ ония знамения за Неговото идване, за които Исусъ бѣше казалъ на ученицитѣ Си: „Тъй и вие, кога видите всичко това, знайте, че е близо, при вратата“. (Мат. 24:33.) Като следующе голѣмо събитие, което ставаше следъ това знамение, Йоанъ видѣ, че „небето се дръпна и се нави като свитъкъ, докато земята се затресе, и всѣка планина и островъ се отмѣстиха отъ мѣстата си, и безбожнитѣ търсѣха да се скриятъ, ужасени отъ присѫтствието на Сина Човѣшки“. (Откр. 6:12—17.)

Много очевидци на звездопадането гледаха на него като на предвестникъ за идващия сѫдъ, като на „единъ страшенъ образецъ, единъ сигуренъ предшественикъ, единъ милостивъ знакъ за оня великъ и ужасенъ день“. (Portland Advertiser, 26 Nov. 1833.) По този начинъ вниманието бѣ насочено върху изпълнението на предсказанието, и по такъвъ начинъ мнозина бѣха подбудени да обърнатъ внимание на вестьта за Христовото пришествие.

Въ 1840 год. друго едно забележително изпълнение на пророчеството обърна голѣмо внимание. Две години преди това Йосия Личъ, единъ отъ рѫководящитѣ проповѣдници, които проповѣдваха Христовото пришествие, бѣше публикувалъ едно тълкувание на Откровение 9 глава, въ която бѣ предсказано падението на Османското царство. Споредъ неговитѣ пресмѣтания тази мощь трѣбваше да бѫде съборена отъ престола презъ августъ 1840 год., и само малко [272] дни преди това събитие той писа : „Ако приемемъ, че първиятъ периодъ отъ 150 години се е точно изпълнилъ, преди Константинъ XI да стѫпи на престола съ позволението на турцитѣ, и че 391 години и 15 дни започваха съ свършването на първия периодъ, то тѣ трѣбва да свършватъ на 15 августъ, когато може да се очаква, че османската мощь въ Константинополъ ще бѫде сломена. И азъ вѣрвамъ сигурно, че това ще бѫде тъй“. (Signs of fhe Times and Еxpositors of Prophecy, Aug. 1840.)

Тъкмо въ отбелязаното време Турция прие чрезъ своя пълномощникъ закрилата на съюзенитѣ велики европейски сили и по такъвъ начинъ бѣ поставена подъ надзора на християнскитѣ народи. Това събитие изпълни точно предска-занието. Когато това бѣ оповестено, мнозина получиха убеж-дението, че принципитѣ на тълкуването на пророчествата, както ги бѣха приели Миллеръ и неговитѣ съмишленици, сѫ вѣрни, и по такъвъ начинъ адвентното движение получи чудесенъ тласъкъ напредъ. Учени и уважавани мѫже се съединиха съ Миллера, за да проповѣдватъ и провъзгласяватъ вестьта. За това отъ 1840 до 1844 дѣлото се разпространи бързо.

Вилхелмъ Миллеръ притежаваше голѣми духовни дарби ; тѣ бѣха развити още повече чрезъ обмисляне и изучаване. Къмъ тѣхъ той прибави мѫдростьта на Небето, като влѣзе въ връзка съ Източника на мѫдростьта. Той бѣше мѫжъ съ истинска стойность и бѣше уважаванъ и цененъ навсѣкѫде, кѫдето се ценѣше честностьта на характера и нравственитѣ преимущества. Той притежаваше истинска сърдечна любезность, свързана съ християнско смирение и мощно самообладание, бѣше внимателенъ и любезенъ къмъ всички, готовъ да изслуша мненията на другитѣ и да обсѫжда привежданитѣ отъ тѣхъ доказателства. Безстрастно и безъ възбуждение провѣряваше той всички теории и учения съ словото Божие ; и неговата здрава мисъль, както и основното му познание на Светото Писание му помагаха да оборва заблудитѣ и да изобличава лъжитѣ.

И все пакъ той продължи дѣлото си не безъ тежка съпротива. Съ него се случи, както съ реформаторитѣ преди него ; истинитѣ, които той проповѣдваше, не бѣха бла-госклонно приети отъ обичнитѣ на народа учители. Тъй като не можеха да подърѫатъ своето становище чрезъ Писанията, тѣ бѣха принудени да търсятъ подкрепа въ изразитѣ и ученията на човѣци, въ преданията на отцитѣ. Но словото Божие бѣше единственото приемано.отъ проповѣдницитѣ на адвентната истина свидетелство. „Библията и само Библията !“ — бѣше тѣхниятъ лозунгъ. Липсата на библейски доказателства отстрана на тѣхнитѣ противници бѣ замѣстена съ присмѣхи и подигравки. Време, срѣдства и та- [273] ланти се употрѣбяваха, за да се опозорятъ ония, които ги предизвикваха само чрезъ това, че съ радость очакваха връщането на своя Господь и се стремѣха да водятъ единъ святъ животъ и да напомнятъ на другитѣ да се приготвятъ за Неговото явление.

Полагани бѣха сериозни старания, за да се отклони вниманието на народа отъ Христовото пришествие. Считаше за грѣхъ, за нѣщо, отъ което хората трѣбваше да се срамуватъ, изследването на предсказанията, които се отнасяха за Христовото идване и за края на свѣта. По такъвъ начинъ обичанитѣ отъ народа проповѣдници подкопаха вѣрата въ словото Божие. Тѣхнитѣ учения правѣха чочѣцитѣ невѣрващи, и мнозина се чувствуваха свободни да постѫпватъ споредъ собственитѣ си безбожни похоти. А причинителитѣ на това зло набедиха адвентиститѣ като виновни за това зло.

Докато Миллеровото име привличаше къмъ себе си множество разумни и внимателни слушатали, то рѣдко бѣ споменавано въ религиозната преса, съ изключение на случаитѣ, когато го представяха смѣшенъ или го обвиняваха. Равнодушнитѣ и безбожнитѣ, които бѣха останали смѣли поради държането на нѣкои религиозни учители, се заеха старателно да натрупатъ позоръ върху него и неговото дѣло, служейки си съ безсрамни изрази, съ неприлични и богохулни остроумия и шеги. Побѣлѣлиятъ мѫжъ, който бѣше напусналъ удобствата на своето домашно огнище, за да пѫтува на собствени разноски отъ градъ въ градъ, отъ мѣсто на мѣсто, като непрекѫснато се стараеше да проповѣдва на свѣта тържественото предупреждение за предстоящия сѫдъ, бѣ позорно хуленъ като фантазьоръ, лъжецъ и дързъкъ хитрецъ.

Натрупанитѣ върху него подигравки, клевети хули и предизвикаха дори въ свѣтската преса негодуваща съпротива.

„Да се отнасяме тъй лекомислено и шеговито къмъ единъ предметъ съ такава голѣма важность и страшни последствия“, обясняваха свѣтски мѫже, „значи не само да се подиграваме съ чувствата на неговия представитель и защитникъ, но и да осмиваме деня на сѫда, дори самото Божество, и да се забавляваме съ ужаситѣ на оня сѫдъ“. (Bliss, р. 183.)

Причинительтъ на всичкото зло се опитваше не само да работи противъ действието на адвентната весть, но дори да погуби самия веститель. Миллеръ прилагаше на практика библейската истина върху сърдцата на слушателитѣ си, изобличаваше грѣховетѣ имъ и обезпокояваше тѣхното самодоволство, и неговитѣ прости, умѣстни думи възбуждаха тѣхната враждебность. Когато църковнитѣ чле- [274] нове възставаха явно противъ него, по-долнитѣ класи отъ народа бѣxa насърдчени да отидатъ още по-далечъ, и враговетѣ му крояха планове, да отнематъ живота му на излизане отъ събранието. Но свети ангели се намираха между тълпата, и единъ отъ тѣхъ, въ образа на единъ мѫжъ, хвана подъ рѫка този Божий рабъ и го изведе безопасно посрѣдъ разгнѣвената народна тълпа. Неговото дѣло още не бѣше завършено, и сатана и неговитѣ пратеници бѣха разочаровани въ намѣренията си.

Въпрѣки всичката съпротива, обаче, адвентната весть бѣше направила дълбоко впечатление. Дузинитѣ и стотици събрания дотогава, сега бѣха се обърнали въ толкова хиляди. Различнитѣ общества бѣxa значително нарастнали; но следъ известно време, духътъ на съпротивата се откри и противъ тѣзи обърнати, и църквитѣ започнаха да мъмрятъ и наказватъ ония, които сподѣляха Миллеровитѣ възгледи. Това техно отнасяне предизвика единъ писменъ отговоръ отъ негова страна въ форма на мемоаръ (паметописание) до християнитѣ отъ всички общества, въ което той настояваше да му се докаже заблуждението му отъ Библията, въ случай, че ученията му били фалшиви.

„Какво сме повѣрвали ние“, казваше той, „безъ да ни е предложено да вѣрваме отъ Словото Божие, което, както сами вие признавате, е правилото, и то единственото, за нашата вѣра и за живота ни ? Какво сме направили, който е могло да предизвика такива горчиви обвинения отъ амвона и отъ пресата противъ насъ и да ви даде справедливъ поводъ да ни изключвате отъ вашитѣ черкви и вашитѣ общества ?“ „Ако не сме прави, посочете, въ що се състои нашата неправда ; посочете ни отъ Словото Божие, че сме въ заблуждение. Подигравки понесохме достатъчно ; чрезъ тѣхъ ние никога не ще бѫдемъ убедени, че нѣмаме право; само Словото Божие може да промѣни нашитѣ възгледи. Нашитѣ заключения бѣха извлѣчени съ обмисляне и молитва, тъй като ние намѣрихме доказателствата въ Свещеното Писание“. (Bliss, р. 250—252.)

Отъ столѣтие на столѣтие предупрежденията, които Богъ е изпращалъ чрезъ рабитѣ Си на свѣта, сѫ били посрѣщани отъ сѫщото съмнение и нѣверие. Когато безбожието на предпотопнитѣ хора Го застави да нанесе потопъ надъ земята, Той най-напредъ имъ съобщи намѣрението Си, за да можеха тѣ да иматъ възможность да се отвърнатъ отъ лошитѣ си пѫтища. Сто и двадесеть години звучеше въ ушитѣ имъ предупредителниятъ зовъ да се покаятъ, за да не се открие Божиятъ гнѣвъ въ погубването имъ. Но тази весть имъ се виждаше като суетна приказка, и тѣ не ѝ вѣрваха. Одързостени въ безбожието си, тѣ се подиграваха на Божия пратеникъ, презираха умоленията му и [275] дори го обвиняваха въ дързость. Какъ може да се осмѣли единъ човѣкъ да застане противъ голѣмцитѣ на земята ? Ако Ноевата весть бѣше вѣрна, защо цѣлиятъ свѣтъ да не я познае и повѣрва ? Какво е твърдението на единъ човѣкъ спрямо мѫдростьта на хиляди ? — Тѣ нито поискаха да повѣрватъ предупреждението, нито да потърсятъ прибѣжище въ ковчега.

Подигравателитѣ посочваха на нѣщата въ природата, на неизмѣнното редуване на годишнитѣ времена, на синьото небе, което още никога не бѣше изпращало дъждъ, на зеленитѣ ливади, които нѣжна роса освежаваше нощемъ, и викаха : Не говори ли той басни ? — Съ презрение обявиха тѣ проповѣдника на правдата за дивъ фантазьоръ, продължаваха още по-ревностно да тичатъ следъ удоволствия и останаха по-упорити отъ всѣкога въ лошитѣ си пѫтища. Но тѣхното невѣрие не попрѣчи да се изпълни предсказаното събитие. Богъ дълго търпѣ тѣхното безбожие и имъ даде доволно случай за покаяние; но въ опредѣленото време Неговитѣ сѫдби се изсипаха надъ отхвърлилитѣ Неговата благодать.

Христосъ обяснява, че и при Неговото пришествие ще владѣе подобно невѣрие. Човѣцитѣ въ Ноевото време „не узнаха, докле дойде потопътъ и изтрѣби всички — тъй ще бѫде и пришествието на Сина Човѣчески“, както самъ Спасительтъ бѣше казалъ. (Мат. 24:39.) Когато официалниятъ Божий народъ се съедини съ свѣта, живѣе, както той живѣе и участвува въ забраненитѣ му удоволствия ; когато разкошътъ въ свѣта се обърне въ черковенъ разкошъ; когато свадбенитѣ камбани биятъ и всички очакватъ за дълги години да продължава свѣтското сѫществувание — тогава тъй внезапно, както пада свѣткавицата отъ небето, ще настане краятъ на тѣхнитѣ блестящи мечти и на измамливитѣ имъ надежди.

Както изпрати служителя Си да предупреди свѣта за предстоящия потопъ, тъй Богъ е изпратилъ и избрани пра-теници, за да обявятъ приближаването на последния сѫдъ. И както Ноевитѣ съвременници осмиваха подигравателно предсказанията на проповѣдника на правдата, тъй и въ времето на Миллера много, дори такива, които претендираха да сѫ отъ Божия народъ, се подиграваха на предупреждението.

Защо учението и проповѣдьта за Христовото пришествие бѣха тъй недобре посрещнати въ черквитѣ ? Докато идването на Господа носи гибель и ужасъ за безбожнитѣ, за праведнитѣ то носи радость и надежда. Тази велика истина е служила на вѣрнитѣ Богу презъ всичкитѣ времена за утеха. Защо сега тя, както и авторътъ ѝ, бѣха станали за Неговия народъ камъкъ на препъване и канара на съб- [276] лазънь ? Нали самъ Спасительтъ бѣше далъ на ученицитѣ Си обещанието: „.И когато ида и ви приготвя мѣсто, пакъ ще дойда и ще ви взема при Мене си, за да бѫдете и вие,, дето съмъ Азъ“ (Йоанъ 14:3) ? Виждайки отнапредъ изоставеностьта и мѫката на последователитѣ Си, състрадателниятъ Изкупитель натовари ангели да ги утешаватъ съ увѣрението, че Той щѣше лично да дойде втори пѫть, и то точно тъй, както се бѣше възнесълъ на небето. Докато ученицитѣ стояха тамъ и гледаха къмъ небето, за да видятъ последното сияние отъ Онзи, когото обичаха, вни-манието имъ бѣ обърнато къмъ думитѣ : „Мѫже галилейци, какво стоите и гледате къмъ небето ? Този Исусъ, Който се възнесе отъ васъ на небето, ще дойде по сѫщия начинъ, както Го видѣхте да отива на небето“. (Деян. 1:11.) Тази весть на ангелитѣ раздуха въ тѣхъ отново огъня на надеждата. „Ученицитѣ се върнаха въ Йерусалимъ съ голѣма радость. И бѣxa винаги въ храма, като славѣxa и благославяха Бога“. (Лука 24:52.53.) Тѣ се радваха не, задето Исусъ се бѣше отдѣлилъ отъ тѣхъ и сега тѣ оставаха сами въ борбата съ изпитанията и изкушенията на свѣта, но поради увѣрението на ангела, че Исусъ пакъ щѣшe да дойде.

И сега известието за Христовото идване, както тогава, когато то бѣше донесено на пастиритѣ отъ ангелитѣ, трѣбваше да бѫде една весть на голѣма радость. Всички, които наистина обичатъ Спасителя, само съ радость могатъ да поздравятъ основаната на Словото Божие весть, вестьта, че Оня, Който е главниятъ предметъ на тѣхната надежда за вѣченъ животъ, ще дойде пакъ — и не както при първото Си идване, за да бѫде подиграванъ, презиранъ и отхвърленъ, но въ сила и слава, за да избави народа Си. Всички, които не обичатъ Спасителя, желаятъ Той да не дойде, и не може да се даде по-основателно доказателство за отпадъка на черквитѣ отъ Бога и за огорчението и враждебностьта, които тази изпратена отъ Бога весть предизвиква у тѣхъ.

Който приемаше вестьта за Христовото пришествие съзнаваше необходимостьта отъ покаяние и смирение предъ Бога. Мнозина дълго се клатушкаха насамъ-натамъ между Христа и свѣта, но сега чувствуваха, че бѣше време да заематъ едно твърдо становище. „Всичко, що се отнася до вѣчностьта, взе за тѣхъ необикновена важность. Небето имъ бѣ приближено, и тѣ се почувствуваха виновни предъ Бога“. (Bliss, р. 146.) Християни се пробуждаха за новъ духовенъ животъ. Tѣ схващаха, че времето е кратко, и че онова, което тѣ искаха да направятъ за своитѣ съчовѣци, трѣбваше скоро да се направи. Земното остана на заденъ планъ, вѣчностьта като че се разкриваше предъ тѣхъ, и [277] отнасящитѣ се за вѣчното блаженство или мѫки на душата нѣща засѣнчаваха всички временни въпроси. Божиятъ Духъ почиваше на тѣхъ и даваше голѣма сила на сериозния имъ позивъ къмъ братя и къмъ грѣшници, да се приготвятъ за Божия день. Мълчаливото свидетелство на тѣхния всѣкидневенъ животъ бѣше за привидно благочестивитѣ и непокаянитѣ черковни членове единъ постояненъ упрѣкъ. Тѣ искаха да не имъ се прѣчи на ламтежа имъ за удоволствия, на наклонностьта имъ да трупатъ пари и на стремежа имъ за свѣтски почести. По такъвъ начинъ произлѣзе враждебность и съпротива противъ адвентната истина и нейнитѣ водители.

Тъй като доказателствата отъ пророческитѣ периоди се оказаха непоклатими, противницитѣ се стараеха да оставятъ на страна изследването на този предметъ, като учеха, че пророчествата били запечатани. Тъй протестантитѣ тръгнаха по стѫпките на римокатолицитѣ. Докато папската черква задърѫаше Библията отъ мирянитѣ, протестантските черкви твърдѣха, че една важна часть отъ Светото Слово, и то онази часть, която особено представя истини, отнасящи се за нашето време, не можела да бѫде разбрана.

Проповѣдници и народъ обясняваха, че Данииловитѣ пророчества и Откровението били неразбираеми тайни. Но Христосъ бѣше обърналъ вниманието на ученицитѣ Си относно събитията, които щѣха да се сбъднатъ въ тѣхното време, върху думитѣ на пророкъ Даниила, казвайки : „Който чете, нека разбира“. (Мат. 24 : 15.) На твърдението, че Откровението било една тайна, която не можела да бѫде разбрана, противоречи вече самото заглавие на тази книга: „Откровение на Исуса Христа, що му даде Богъ, за да покаже на рабитѣ Си онова, което трѣбва да стане скоро. . . Блаженъ е оня, който чете, и ония, които слушатъ думитѣ на пророчеството и пазятъ писаното въ него : защото времето е близо“. (Откр. 1 : 1—3.)

Пророкътъ казва : „Блаженъ е оня, който чете“. Има такива, които не искатъ да четатъ ; за такива и не се отнася блаженството. „И които слушатъ“ : има нѣкои, които избѣгватъ да слушатъ каквото и да е относно пророчествата ; тъй благословението не се отнася и за тази класа хора. „И пазятъ писаното въ него“ : Мнозина не искатъ да обръщатъ внимание на съдърѫащитѣ се въ Откровението предупреждения и наставления ; и тѣ не могатъ да претендиратъ за обещаното благословение. Всички, които осмиватъ предсказанията и се подиграватъ съ даденитѣ въ тѣхъ важни символични образи, всички, които не искатъ да преобразятъ живота си и да се приготвятъ за идването на Човѣшкия Синъ, ще останатъ безъ благословение.

Какъ човѣци, противъ божественото свидетелство, се [278] осмѣляватъ да учатъ, че Откровенито било тайна, която стояла надъ постиженията на човѣшкото разбиране? То е една разкрита тайна, една отворена книга. Изучването на Откровението насочва мислитѣ къмъ Данииловитѣ пророчества ; и дветѣ книги съдърѫатъ извънредно важни указания, които Богъ е далъ на човѣцитѣ относно събитията, които ще, настанатъ въ края на свѣтовната история.

На Йоана бѣ разкрита дълбока и поразителна гледка въ опитноститѣ на църквата. Той видѣ положението, опасноститѣ, борбитѣ и окончателното освобождение на Божия народъ. Той чу последнитѣ вести, които трѣбваше да причинятъ узрѣването на земната жетва, или като снопове за небеснитѣ житници, или като снопове за огъня на унищожението. Извънредно важни нѣща, особено за последната църква, му бѣха разкрити, за да могатъ ония, които биха се обърнали отъ заблудата къмъ истината, да бѫдатъ осведомени относно предстоящитѣ имъ опасности и борби. Никой не бива да остане въ тъмнина относно идващитѣ събития на земята.

А защо е това всеобщо разпространено невежество относно една тъй важна часть отъ Писанията ? Откѫде е това всеобщо отвръщане отъ изследването на тѣхнитѣ учения ? Това е резултатъ отъ единъ добре пресмѣтнатъ планъ на княза на тъмнината, да скрие отъ човѣцитѣ онова, чрезъ което биха били разкрити неговитѣ измами. Отъ тѣзи съображения и Христосъ, Авторътъ на Откровението, като предвиждаше борбата противъ изучването на Откровението, изговори едно благословение за всички, които четатъ, слушатъ и пазятъ думитѣ на пророчеството. [279]

Епизод 19—Свѣтлина всрѣдъ тъмнината.

Презъ всички столѣтия Божието дѣло на земята се повтаря въ всѣка голѣма реформация или религиозно пробуждане съ очевидна еднаквость. Богъ постѫпва съ хората винаги по сѫщитѣ принципи. Важнитѣ движения въ настоящето време намиратъ своитѣ паралели въ ония на миналото, и опитноститѣ на църквата въ по-раншни времена представляватъ ценни поуки за нашето днешно време.

Че Богъ движи чрезъ Светия Си Духъ Своитѣ раби на земята по съвсемъ особенъ начинъ въ голѣмитѣ движения за продължаване на Неговото спасително дѣло, това ни показва най-ясно Библията. Човѣцитѣ сѫ инструменти въ Божията рѫка; Той си служи съ тѣхъ, за да изпълни Своитѣ планове на благодать и милость. Всѣки има своята задача, всѣкиму е дадена известна мѣрка свѣтлина, която отговаря на изискванията на неговото време и е достатъчна, за да го направи способенъ за извършване на дѣлото, което Богъ му е възложилъ. Но никой човѣкъ, колкото и много да е билъ поученъ отъ небето, не е постигналъ едно пълно разбиране на великия изкупителенъ планъ, или пъкъ напълно позналъ божественото намѣрение въ дѣлото за неговото време. Човѣцитѣ не разбиратъ напълно онова, което Богъ би искалъ да извърши чрезъ дѣлото, което имъ е възложилъ; тѣ не разбиратъ пълното значение на вестьта, която тѣ проповѣдватъ въ Неговото име.

„Межешъ ли ти съ изследване намѣри Бога? Можешъ ли съвършено постигна Вседърѫителя?“ „Моитѣ мисли не сѫ ваши мисли, нито вашитѣ пѫтища сѫ Мои пѫтища, казва Господь. Но както небето е по-високо отъ земята, тъй моитѣ пѫтища сѫ по-високо отъ вашитѣ пѫтища, и мислитѣ Ми — по-високо отъ вашитѣ мисли“. „Азъ съмъ Богъ, и нѣма другъ богъ, нѣма подобенъ на Мене. Азъ възвестявамъ онова, което ще бѫде въ края, и отъ старо време — онова, което още не е станало“. (Йовъ 11:7; Исая 55:8.9; 46:9.10.)

Дори и пророцитѣ, които бѣха облагодетелствувани съ [280] особено освѣтление отъ Бога, не схващаха напълно значението на повѣренитѣ имъ откровения. Тѣхниятъ смисълъ трѣбваше да бѫде постепенно разбиранъ, споредъ това, доколкото Божиятъ народъ се нуждаеше отъ съдърѫащитѣ се въ тѣхъ поуки.

Петъръ писа за изявеното чрезъ евангелието изкупление: „За това спасение направиха издирвания и изследвания пророцитѣ, които предсказаха за дадената вамъ благодать, като изследваха, кое и какво време е посочвалъ Христовиятъ Духъ, що бѣше въ тѣхъ, когато Той е предвестявалъ Христовитѣ страдания и идещата следъ тѣхъ слава; тѣмъ бѣ открито, че не на тѣхъ самитѣ, а намъ служеше онова“. (1 Петр. 1:10-12.)

Но макаръ че пророцитѣ нѣмаха привилегията да разбиратъ напълно онова, което имъ биваше открито, все пакъ тѣ сериозно се стараеха да получатъ всѣка свѣтлина, която Богъ намираше за добре да имъ посочи. Тѣ търсѣха и изследваха, кое и какво време е посочвалъ Христовиятъ Духъ, който бѣше въ тѣхъ. Каква поука за Божиитѣ чада въ християнската епоха, за чиято полза бѣха дадени тѣзи предсказания на Неговитѣ раби! И то не за самитѣ тѣхъ, а за да могатъ тѣ да ни ги предадатъ. Погледнете тѣзи свети Божии мѫже, които бѣха търсили и изследвали относно даденитѣ имъ откровения за поколѣния, които още не бѣха родени! Съпоставете тѣхната свещена ревность съ безгрижното равнодушие, съ което привилегированитѣ по-късни столѣтия се отнасяха къмъ тази небесна дарба! Какъвъ упрѣкъ за търсещото удобства, обичащото свѣтското безгрижие човѣчество, което се задоволява съ обяснението, че пророчествата не били разбираеми!

Макаръ че ограничениятъ човѣшки разсѫдъкъ не е достатъченъ да изследва плана на Вѣчния или напълно да разбере крайната цель на Неговитѣ намѣрения, все пакъ на заблуда или на небрежность отъ страна на човѣка се дължи, че за тѣхъ сѫ тъй тъмни веститѣ отъ небето. Често умоветѣ, дори на Божиитѣ раби, биватъ тъй заслѣпени чрезъ човѣшки възгледи, постановления и фалшиви учения, че тѣ само отчасти могатъ да разбиратъ великитѣ мисли, които Богъ е изявилъ въ Словото Си. Тъй бѣше и съ Христовитѣ ученици, дори докато Спасительтъ лично бѣше съ тѣхъ. Тѣхниятъ разсѫдъкъ бѣше повлиянъ отъ общеприетитѣ понятия за Мессия като свѣтски князъ, който трѣбваше да въздигне израиля въ едно свѣтовно царство, и тѣ не можеха да схванатъ значението на думитѣ Му, които предсказваха Неговитѣ страдания и смъртьта Му.

Самъ Христосъ ги бѣше изпратилъ съ вестьта : „Времето се изпълни и наближи царството Божие ; покайте се и вѣрвайте въ Евангелието !“ (Марко 1 : 15.) Тази весть се [281] основаваше върху Даниилъ 9. Тамъ ангелътъ обясни, че 69-тѣ седмици трѣбваше да достигнатъ до Христа, Владика, и съ голѣми надежди и радостно очакване поглеждаха ученицитѣ напредъ къмъ въздигането на месиянското царство въ Йерусалимъ, което трѣбваше да владѣе цѣлата земя.

Тѣ проповѣдваха повѣрената имъ отъ Христа весть, макаръ че сами не разбираха нейното значение. Докато проповѣдването ѝ се основаваше върху Даниилъ 9 : 25, тѣ не виждаха, че споредъ следния стихъ отъ сѫщата глава Помазаникътъ трѣбваше да бѫде предаденъ на смърть. Още отъ най-ранна младость тѣхнитѣ сърдца хранѣха предчувствия за славата на едно земно царство, и чрезъ това разсѫдъкътъ имъ бѣше заслѣпенъ както относно даннитѣ на пророчеството, тъй сѫщо и относно Христовитѣ думи.

Тѣ изпълняваха своя дългъ, като предлагаха на юдейския народъ поканата на милостьта, и тогава, тъкмо въ времето, когато очакваха, че тѣхниятъ Господь ще заеме Давидовия тронъ, тѣ Го видѣха хванатъ като злодеецъ, бичуванъ, подиграванъ, осѫденъ и възвисенъ на кръстъ на Голгота. Какво отчаяние и душевна скръбь измѫчваха сърдцата на ученицитѣ презъ днитѣ, докато тѣхниятъ Господь спѣше въ гроба !

Христосъ бѣше дошелъ точно на опрѣделеното време и по предсказания начинъ. Свидетелството на Писанието бѣше изпълнено въ всѣка подробность на Неговото учение. Той бѣ проповѣдвалъ вестьта за спасение, и словото Му „бѣше съ власть“. (Лука 4 : 32.) Неговитѣ слушатели бѣха опитали въ сърдцата си, че то бѣше отъ небето. Словото и Духътъ Божий потвърдиха божествената мисия на Неговия Синъ.

Ученицитѣ още продължаваха да бѫдатъ преданни на своя любимъ учитель ; и все пакъ тѣхнитѣ духове бѣха обхванати отъ несигурность и съмнение. Въ своя душевенъ страхъ тѣ не си спомняха Христовитѣ думи, които посочваха на Неговитѣ страдания и Неговата смърть. Ако Исусъ отъ Назаретъ бѣше истинскиятъ Мессия, щѣха ли тѣ по такъвъ начинъ да бѫдатъ тласнати въ разочарование и мѫки ? Този въпросъ измѫчваше душитѣ имъ, докато Спасительтъ презъ време на безнадежднитѣ часове на оная сѫбота, която лежеше между Неговата смърть и възкресението Му, почиваше въ гроба Си.

Макаръ че тъмната нощь на грижитѣ се спусна надъ тѣзи Христови последователи, тѣ, все пакъ, не бѣха изоставени. Пророкътъ бѣше казалъ: „Макаръ да съмъ въ мракъ, но Господь е свѣтлина за мене... Той ще ме изведе на свѣтло, и азъ ще видя правдата Му“. „Но и тъмата не ще е тъма за тебе : нощьта за тебе е свѣтла като день, и тъмата — като свѣтлина“. Богъ бѣше казалъ : „Въ тъмнина изгрева свѣтлината на правитѣ“. „И ще поведа слѣ- [282] питѣ по пѫть, който тѣ не знаятъ, ще ги водя по незнайни пѫтеки ; тъмата ще направя свѣтлина предъ тѣхъ, и кривитѣ пѫтеки — прави; ето, какво ще направя Азъ за тѣхъ, и нѣма да ги оставя“. (Михей 7 : 8. 9 ; Пс. 138 : 12 ; 111 : 4; Ис. 42 : 16.)

Вестьта, която ученицитѣ бѣха проповѣдвали въ името на Господа, бѣше въ всѣко отношение вѣрна, и събитията, на които тѣ посочваха, се разиграха тъкмо на време. „Времето се изпълни и наближи царството Божие!“ (Марко 1:15) —това бѣше тѣхната весть. При изтичането на времето на 69-тѣ седмици отъ Дан. 9, които трѣбваше да достигнатъ до Месия, „Помазаника“ — Христосъ следъ кръщението Си отъ Йоана въ р. Йорданъ получи помазването съ Светия Духъ. И царството небесно, за което тѣ възвестяваха, че е наближило, бѣ възстановено при смъртьта на Христа. Това царство не бѣше, както тѣ бѣха поучавани, едно земно царство. То не бѣше и бѫдещето непреходно царство, което ще настане, когато „царството и властьта и царственото величие по цѣлото поднебесие ще се даде на народа отъ светиитѣ на Всевишния, Чието царство е царство вѣчно, и всички властници ще служатъ и ще се покоряватъ Нему“. (Дан. 7 : 27.) Въ библейския езикъ съ израза „царство небесно“ се отбелязватъ дветѣ: царството на благодатьта и царството на славата. Царството на благодатьта ни е представено отъ Павла въ посланието му къмъ евреитѣ. Следъ указанието на Христа, състрадателниятъ Ходотай, Който съчувствува на нашата слабость, апостолътъ продължава : „И тъй, нека дързновено пристѫпваме къмъ престола на благодатьта, за да получимъ милость и да намѣримъ благодать“. (Евр. 4 : 16.) Престолътъ или тронътъ на благодатьта представлява царството на благодатьта, понеже сѫществуването на единъ тронъ предполага сѫществуването и на едно царство. Въ много отъ своитѣ притчи Христосъ употрѣбява израза „царството Божие“, за да изрази дѣлото на божествената благодать въ сърдцата на човѣцитѣ.

Тъй престолътъ на славата представлява царството на славата; и за това царство се отнасятъ думитѣ на Спасителя: „А кога дойде Синъ Човѣчески въ славата Си, и всички свети ангели съ Него, тогава ще седне на престола на славата Си, и ще се събератъ предъ Него всички народи“. (Мат. 25 : 31. 32.) Това царство е още бѫдеще. То ще бѫде възстановено едва при Христовото пришествие.

Царството на благодатьта бѣ възстановено непосрѣдствено следъ грѣхопадането, като бѣ съставенъ единъ планъ за изкупление на съгрѣшилия човѣшки родъ. Той се състоеше тогава въ намѣрението и обещанието на Бога, и чрезъ вѣра човѣцитѣ можеха да станатъ негови поданици. Обаче фактически то бѣ възстановено при смъртьта на Христа. [283] Още следъ започването на мисията Си, Спаситалъть, изне-могналъ отъ коравосърдечието и неблегодарноглъта на чо-вѣцитѣ, би могълъ да се освободи отъ Голготската жертва. Въ Гетсимания чашата на страданията трепѣреше въ рѫката Му. Още тамъ Той можеше да избърши кървавия потъ отъ челото Си и да остави виновния човѣшки родъ да погине въ грѣха си. Тогава не би имало никакво изкупление за падналия човѣкъ. Но когато Спасительтъ отдаде живота Си и съ последното Си дихание извика: „Свърши се !“, прокарването на спасителния планъ бѣше осигурено. Даденото на съгрешилата двойка въ Едемъ обещание за спасение бѣше потвърдено. Царството на благодатьта, което до тогава се състоеше въ Божието обещание, сега бѣ въздигнато.

Съ това Христовата смърть — тъкмо събитието, което ученицитѣ считаха за пълно проваляне нз надеждитѣ имъ— послужи да ги утвърди во-вѣки. Докато Исусовата смърть имъ бѣше причинила жестоко разочарование, все пакъ тя бѣше най-големото доказателство, че вѣрата имъ е била истинска. Събитието, което ги бѣше изпълнило съ скръбь и отчаяние, отваряше за всѣко Авраамово чадо вратата на надеждата, и въ него се корѣнеше бѫдещиятъ животъ и вѣчното блаженство на вѣрнитѣ Богу отъ всички времена.

Въпрѣки разочарованието на ученицитѣ въ очакванията имъ, плановетѣ на Безкрайната Милость се изпълняваха. Докато сърдцата имъ бѣха спечелени чрезъ божествената прелесть и мощь на учението на Оня, Който говореше както „никога човѣкъ не е говорилъ“ (Йоанъ 7:45), все пакъ съ чистото злато на тѣхната любовь къмъ Исуса бѣ размѣсена и сгурията на свѣтска гордость и себелюбиво честолюбие. Още въ горницата, опредѣлена за пасхалното агне, въ оня тържественъ часъ, когато Спасительтъ навлизаше въ сѣнката на Гетсимания, „имаше и препирня помежду имъ“ кой отъ тѣхъ да се смѣта за по голѣмъ“ (Лука 22:24). Тѣ виждаха въ фантазията си картината на трона, на короната и на славата, когато предъ тѣхъ стояха позорътъ и душевнитѣ мѫки въ Гетсиманската градина, сѫдилището и кръстътъ на Голгота. Гордостьта на сърдцата имъ и жаждата за свѣтски почести бѣха, които ги караха да се държатъ упорито за фалшивитѣ учения на тѣхното време и да не обръщатъ внимание на думитѣ на Спасителя, които описваха истинското естество на Неговото царство и посочваха на Неговитѣ страдания и на смъртьта Му. И тѣзи заблуждения имаха за последица тежкото, но нужно изпитание, което бѣ допуснато за тѣхно поправление. Макаръ че ученицитѣ бѣха разбрали погрѣшно значението на своята весть и не видѣха осъществени очакванията си, все пакъ тѣ разгласяваха повѣреното имъ отъ Бога предупреждение, и Господь искаше да възнагради вѣрата имъ и да почете послу- [284] шанието имъ.. На тѣхъ трѣбваше да бѫде повѣрено дѣлото да разпространяватъ между всички народи славното евангелие за тѣхния възкръсналъ Господь. И за да бѫдатъ направени способни за това, допуснато бѣ, тѣ да направятъ тази тъй горчива опитность.

Следъ възкресението Си Исусъ се яви на ученицитѣ Си по пѫтя за Емаусъ и „като начена отъ Мойсея и отъ всичкитѣ пророци, обясняваше имъ казаното за Него въ цѣлото Писание“ (Лука 24 : 27). Сърдцата на ученицитѣ се развълнуваха. Вѣрата бѣ разгорена. Тѣ бѣха възродени „за жива надежда“ (1 Петр. 1 : 3), още преди Исусъ да имъ се бѣше открилъ. Той искаше да просвѣтли разсѫдъка имъ и да обоснове вѣрата имъ въ твърдото пророческо слово. Той желаеше истината да хване здравъ коренъ въ сърдцата имъ, не само защото тя бѣше подкрепена отъ Неговото лично свидетелство, но и поради неоспоримото доказателство, което лежеше въ символитѣ и сѣнкитѣ на церемониалния законъ, както и въ пророчествата на Стария Заветъ. Необходимо бѣ за Христовитѣ последователи да иматъ една разбираема вѣра, не само заради самитѣ тѣхъ, но и за да могатъ да проповѣдватъ на свѣта Христовото познание. И за най-първа стѫпка въ даването на това познание Исусъ посочи на ученицитѣ Мойсея и пророцитѣ. По такъвъ начинъ възкръсналиятъ Спаситель свидетелствува за стойностьта и важностьта на старозаветнитѣ писания.

Каква промѣна се извърши въ сърдцата на ученицитѣ, когато тѣ още единъ пѫть съгледаха обичнитѣ черти на своя Учитель ! (Лука 24 : 32.) Въ по-голѣма пълнота и съвършенство отъ всѣкога бѣха намѣрили тѣ Оня, „за Когото писа Мойсей въ закона и говориха пророцитѣ“ (Йоанъ 1 :45). Несигурностьта, страхътъ, съмнението изчезнаха предъ пълната увѣреность, предъ разкритата вѣра. Затова не е чудно, че следъ Неговото възкресение тѣ „бѣха винаги въ храма, като славѣха и благославяха Бога“ (Лука 24 : 53). Народътъ, който знаеше само за позорната смърть на Спасителя, очакваше въ погледитѣ имъ изразъ на скръбь, объркване и поражение ; а вмѣсто това той виждаше радость и чувство на победа. Каква подготовка бѣха получили тия ученици за предстоящето имъ дѣло ! Тѣ бѣха преминали, може би, презъ най-тежкото изпитание, което би могло да ги постигне, и бѣха видѣли, че словото Божие се изпълваше победоносно, когато по човѣшки всичко изглеждаше изгубено. И какво можеше отсега нататъкъ да разклати вѣрата имъ или да потуши горещата имъ любовь ? Въ най-горчивитѣ си страхове тѣ имаха една „твърда утеха“, една надежда, „една непоклатна и яка котва“ за душата. (Лука 6 : 18.19.) Тѣ бѣха свидетели на мѫдростьта и мощьта на Бога и бѣха увѣрени, че „ни смърть, нито животъ, ни ан- [285] гели, ни власти, нито сили, ни настояще, нито бѫдеще, ни височина, ни дълбочина, нито друга нѣкоя тварь“ би могла да ги отлжчи „отъ любовьта Божия въ Христа Исуса, нашия Господь“. „Въ всичко това“, казваха тѣ, „одърѫаме преголѣма победа чрезъ Оногова, Който ни възлюби“. (Римл. 8 : 37—39.) „Но Словото Господне пребѫдва довѣки“. (1 Петр. 1 : 25.) „Кой е, който ще осѫжда ? Христосъ Исусъ, Който умрѣ, но още и възкръсна, Който е и отдѣсно на Бога, Който и ходатайствува за насъ“. (Римл. 8 : 34.)

Господь казва: „Нѣма да се посрами Моятъ народъ во-вѣки“. (Йоилъ 2 : 26.) „Вечерь настѫпва плачъ, а сутринь— радость“. (Пс. 29 : 6.) Когато тѣзи ученици срещнаха Спаситаля въ деня на възкресението Му и сърдцата имъ загорѣхз въ тѣхъ, докато слушаха думитѣ Му ; когато гледаха главата, рѫцетѣ и нозетѣ, които бѣха наранени заради тѣхъ; когато преди възнесението Си Исусъ ги изведе вънъ до Витания, вдигна благославящъ рѫцетѣ Си и имъ заповѣда: „Идете по цѣлъ свѣтъ и проповѣдвайте евангелието на всички твари“ (Марко 16 : 15), и после добави: „Ето, Азъ съмъ съ васъ презъ всички дни“ (Мат. 28 : 20); когато въ деня на Петдесятницата обещаниятъ Утешитель слѣзе, силата отъ свише бѣ дадена и душитѣ на вѣрующитѣ бѣха изпълнени съ чувствуващето се присѫтствие на тѣхния възнесълъ се Господь, дали тогава тѣ, макаръ че „пѫтьтъ имъ трѣбваше да води презъ жертви и мѫченическа смърть, би ха размѣнили службата на евангелието на Неговата благодать и „вѣнеца на правдата“ (2 Тим. 4:8), който щѣха да получатъ при Неговото явление, съ славата на земенъ тронъ, която бѣше надеждата на тѣхното по-раншно ученичество? Но, Оня, „Който може, споредъ действуващата въ насъ сила, да извърши несравнено повече отъ всичко, що просимъ или за каквото помисляме“ (Ефес. 3 : 20), имъ бѣше далъ заедно съ съучастието въ страданията Си и съучастие въ радостьта Си — въ радостьта, да привеждатъ „въ слава много синове“ (Евр. 2 : 10); това е една неизказана радость, една „пълна вѣчна слава“ (2 Кор. 4 : 17), и „кратковременното наше леко страдание“ не е „нищо въ сравнение съ оная слава“ (Римл. 8 : 18), както Павелъ казва.

Опитностьта на ученицитѣ, които при първото Христово идване проповѣдваха „евангелието за царството“, има своето отражение въ опитностьта на тия, които разпространяватъ вестьта за Неговото второ пришествие. Както ученицитѣ излѣзоха и проповѣдваха: „Времето се изпълни и царството Божие наближи“, тъй и Миллеръ и неговитѣ съработници възвестяваха, че най-дългиятъ и последниятъ пророчески периодъ, за който Библията говори, е почти въ края си, че сѫдътъ предстои непосрѣдствено и че вѣчното царство скоро ще настѫпи. Проповѣдьта на ученицитѣ от- [286] носно времето бѣ основана върху 70-тѣ седмици въ деветата глава отъ книгата на пророкъ Даниила. Разпространяваната отъ Миллера и неговитѣ съмишленици весть съобщаваше изтичането на 2300-та дни, отъ които 70-тѣ седмици сѫ една часть. По такъвъ начинъ и дветѣ проповѣди имаха за основа изпълнението на единъ и сѫщъ пророчески периодъ, макаръ и въ различнитѣ му части.

Подобно на първитѣ ученици, и Вилхелмъ Миллеръ и приятелитѣ му сами не разбираха напълно съдържанието на вестьта, която проповѣдваха. Отдавна подхранвани отъ черквата заблуди имъ прѣчеха да дойдатъ до правилно тълкувание на една важна точка отъ пророчеството, и макаръ че тѣ проповѣдваха вестьта, която Богъ имъ бѣше поверилъ да разнесатъ на свѣта, все пакъ тѣ бѣха разочаровани поради погрѣшното схващане на нейното значение.

При обяснението на Дан. 8 : 14: „Две хиляди и триста вечери и утрини, и тогава свѣтилището ще се очисти“, Миллеръ сподѣляше всеобщо възприетото гледище, че земята е свѣтилището, и вѣрваше, че очистването на светилището е очистването на земята чрезъ огънь въ деня на идването на Господа. Затова, когато намѣри, че изтичането на 2300-та дни бѣше точно опредѣлено, той заключи, че това открива времето на пришествието. Неговото заблуждение произлизаше отъ това, че относно светилището той сподѣляше общоприетия възгледъ.

Въ сѣнковото богослужение, което бѣше едно указание върху жертвата и свещенството на Христа, освещаването или очистването на светилището съставляваше последната служба, която се извършзаше отъ първосвещеника въ годишния цикълъ на неговата служба. Това бѣше последното дѣло на примирението, едно премахване на грѣха отъ израиля, и символизираше последното дѣло въ службата на нашия Първосвещеникъ въ небето, при което Той отнема или премахва грѣховетѣ на Своя народъ, които стоятъ отбелязани въ небеснитѣ книги. Тази служба изисква едно изследване, една присѫда, и предшествува непосрѣдствено Христовото пришествие въ небеснитѣ облаци съ голѣма слава и сила ; понеже когато Той се яви, сѫдбата на всѣкиго вече ще бѫде разрешена. Исусъ казва : „Отплата Ми е съ Мене, за да въздамъ всѣкиму споредъ дѣлата му“. (Откр. 22: 12.) Този сѫдъ преди пришествието е съобщенъ въ първата ангелска весть въ Откровението 14 : 7 : „Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава, защото настѫпи часътъ на Неговия сѫдъ!“

Всички, които проповѣдваха това предупреждение, дадоха истинската весть на нужното време. Но както първитѣ ученици възъ основа на Даниилъ 9 обясняваха: „Времето се изпълни и царството Божие наближи“, а все пакъ не [287] виждаха, че въ сѫщия текстъ отъ Писанието бѣше писано и за смъртьта на Мессия, тъй и Миллеръ и неговитѣ съработници проповѣдваха основаната на Дан. 8:14 и Откр. 14:7 весть, безъ да виждатъ, че въ Откр 14 бѣха изложени и други вести, които сѫщо трѣбваше да бѫдатъ проповѣдвани преди пришествието на Господа. Както ученицитѣ се заблудиха относно царстзото, което трѣбваше дя бѫде възстановено въ края на 70-тѣ седмици, тъй и адвентиститѣ се заблудиха относно събитието, което трѣбваше да се случи въ края на 2300-та дни. И въ двата случая придържането о общоприети заблуди бѣше причината за заслѣплението относно истината. И ония, както и тия, изпълняваха Божията воля, като проповѣдваха вестьта, която трѣбваше да бѫде разгласена, и дветѣ групи бѣха разочаровани вследствие своитѣ собствени погрѣшни схващания за вестьта.

Все пакъ Богъ постигна Своята добра цель, и Той допусна, щото преупреждението за сѫда да бѫде разгласено по споменатия начинъ. Великиятъ день бѣше наближилъ, и споредъ Божието провидение човѣцитѣ бѣха изпитани относно точното време, за да имъ се открие, какво бѣше въ сърдцата имъ. Вестьта бѣше опредѣлена за изпитание и очистване на църквйтѣ. Тѣ трѣбваше да бѫдатъ доведени до тамъ, да познаятъ, дали тѣхнитѣ сърдца бѣха насочени къмъ този свѣтъ, или къмъ Христа и небето. Тѣ заявяваха, че обичатъ Спасителя; сега тѣ трѣбваше да докажатъ любовьта си. Бѣха ли тѣ готови да напуснатъ своитѣ свѣтски надежди и честолюбиви планове и съ радость да очакватъ идването на своя Господь? Вестьта трѣбваше да ги направи да познаятъ своето истинско духовно състояние; тя бѣ изпратена отъ милость, за да ги накара да потърсятъ Господа съ разкаяние и смирение.

И заблудата — макаръ и последица отъ тѣхното лично погрѣшно разбиране на вестьта — която тѣ проповѣдваха, трѣбваше да послужи за добро. Тя поставяше сърдцата, които бѣха заявили, че приемаха предупреждението, на проба: Щѣха ли тѣ, предвидъ разочарованието си, безъ друго да се откажатъ отъ своята опитность и да отхвърлятъ довѣрието си въ Словото Божие? Или щѣха да се опитатъ съ смирение и молитва да разкриятъ, кѫде бѣха погрѣшили въ правилното разбиране на пророчеството? Колко бѣха действували отъ страхъ, слѣпо подбуждение и вълнение? Колко бѣха полусърдечни и невѣрващи? Хиляди изповѣдваха, че обичатъ идването на Господа. Щѣха ли тѣ да се откажатъ отъ вѣрата си поради подигравкитѣ и хулитѣ на свѣта, поради закъснението и разочарованието ? Щѣха ли тѣ, като не можеха веднага да разбератъ Божията постѫпка съ тѣхъ, да отхвърлятъ истинитѣ, които почиваха върху най-точни изявления на Неговото слово ? [288]

Тази проба трѣбваше да открие устойчивостьта на ония, които въ вѣрата бѣха послушни къмъ онова, което тѣ бѣха приели като учение на словото Божие. Тази опитность трѣбваше, както никоя друга не би могла да направи това, да имъ покаже свързанитѣ съ това опасности, когато се приематъ човѣшки теории и тълкувания, вмѣсто да се остави Библията сама да тълкува себе си. Въ чадата на вѣрата появилитѣ се поради тѣхното заблуждение трудности и грижи щѣха да издействуватъ нужното подобрение; тѣ щѣха да ги накаратъ да изучатъ по-основно пророческото слово, щѣха да ги научатъ да изпитватъ съ по-голѣма грижливость основнитѣ принципи на вѣрата си и да отхвърлятъ всичко небиблейско, колкото и да е разпространено то въ христянския свѣтъ.

Тѣзи вѣрующи, подобно на първитѣ ученици, трѣбваше да бѫдатъ по-късно освѣтлени относно онова, което бѣше тъмно за разбиранията имъ въ часа на изпитанията имъ Ако биха видѣли „сетнината отъ Господа“, тѣ биха знаяли, че въпрѣки произлѣзлитѣ поради тѣхнитѣ заблуждения трудности, Неговитѣ милостиви намѣрения къмъ тѣхъ сѫ се постепенно изпълнявали. Чрезъ една носяша благословение опитность тѣ биха познали, че всички пѫтеки на Господа сѫ милосърдие и вѣрность (Пс. 25:10). [289]

Епизод 20—Религиозно пробуждане.

Въ пророчеството относно първата ангелска весть въ Откр. 14 подъ проповѣдването на скорошното Христово пришествие е предсказано едно голѣмо религиозно пробуждане. Йоанъ вижда да хвърчи посрѣдъ небето единъ ангелъ, който имаше вѣчно евангелие, за да благовести на жителитѣ земни, на всѣко племе и колѣно, езикъ и народъ“. „Съ високъ гласъ“ проповѣдваше той вестьта: „Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава, защото настъпи часътъ на Неговия сѫдъ; и поклонете се на Оногова, който е сътворилъ небето и земята, морето и воднитѣ извори“. (Откр. 14:6. 7.)

Фактътъ, че единъ ангелъ е отбелязанъ като веститель на това предупреждение, е отъ особено значение. Угодно е било на божествената мѫдрость, да представи величието на извършваното чрезъ вестьта дѣло и мощьта и славата, които трѣбваше да го придружаватъ, чрезъ чистотата, славата и мощьта на единъ небесенъ пратеникъ. А летенето на ангела „посрѣдъ небето“, „силниятъ гласъ“, съ който се проповѣдва вестьта, и нейното разпространение между всички „жители земни“, между „всѣко племе и колѣно, езикъ и народъ“ изразяватъ бързината и всесвѣтското разпространение на това движение.

Самата весть дава свѣтлина относно времето, въ което ще настане това движение. Казва се, че то е една часть отъ „вѣчното евангелие“; и то възвестява откриването на сѫда. Спасителната весть е била проповѣдвана въ всички епохи; но тази весть е една часть отъ евангелието, което щѣше да бѫде проповѣдвано само въ последнитѣ дни, понеже само тогава можеше да бѫде истина, че часътъ на сѫда е нсстѫпилъ. Пророчествата посочватъ една редица събития, които достигатъ до откриването на сѫда. Такъвъ е особено случаятъ съ книгата Даниилъ. Онази часть отъ неговото пророчество, обаче, която се отнасяше до последнитѣ дни, Даниилъ трѣбваше да скрие и запечата „до последно време“. Едва тогава, когато това време настѫпи, можеше да бѫде проповѣдвана вестьта за сѫда, която се основава върху из- [290] пълнението на това пророчество. Но въ последно време, казва пророкътъ „мнозина ще я прочитатъ, и знанието ще се умножи“ (Дан. 12 : 4).

Апостолъ Павелъ предупреждаваше църквата, да не очаква Христовото пришествие въ неговитѣ дни: „Защото оня день не ще настѫпи, докле първомъ не дойде отстѫплението и се не открие човѣкътъ на грѣха, синътъ на погибельта“. (2. Сол. 2 : 3.) Едва следъ голѣмия отпадъкъ и следъ дългото властвуване на „човѣка на грѣха“ ние можемъ да очакваме идването на нашия Господь. „Човѣкътъ на грѣха“, „тайната на злото“, синътъ на погибельта“ и нареченъ още „лукавиятъ“, представлява папството, което, споредъ пророчеството, трѣбваше да властвува въ продължение на 1260 години. Това време се свърши въ 1798 г. Христовото идване не можеше да бѫде преди това време. Павловото предупреждение се простира надъ дългото време, презъ което християнството щѣше да бѫде вързано, до 1798 год. И вестьта за Христовото пришествие трѣбваше да бѫде проповѣдвана едва следъ това.

Такава весть никога не е била проповѣдвана въ миналитѣ времена. Павелъ, както сме видѣли, не я е проповѣдвалъ, той обясняваше на своитѣ братя, че пришествието на Господа щѣше да стане въ едно далечно за тѣхнитѣ дни бѫдеще. Реформаторитѣ сѫщо не я проповѣдваха. Мартинъ Лютеръ очакваше сѫда около 300 години следъ своето време. Но следъ 1798 години книгата на пророкъ Даниила бѣ разпечатана, разбирането на пророчествата се увеличи и мнозина започнаха да проповѣдватъ тържествената весть за близкия сѫдъ.

Както великата реформация въ 16-то столѣтие, тъй и адвентното движение се появи едновременно въ различни християнски страни. И въ Европа, и въ Америка мѫже на вѣра и молитва бѣха доведени до изучаване на Словото Божие и, изследвайки боговдъхновенитѣ доклади, тѣ намѣриха убедителни доказателства, че краятъ на всичко е наближилъ. Въ различни страни се явиха обединени групи християни, които само чрезъ изучаване на Свещеното Писание бѣха повѣрвали, че идването на Спасителя е близко.

Въ 1821 год., три години следъ като Миллеръ получи разбирание за пророчествата, които посочваха времето на сѫда, Д-ръ Йозефъ Волфъ, „мисионерътъ за цѣлия свѣтъ“, започна да проповѣдва скорошното идване на Господа. Волфъ бѣше родомъ отъ Германия, а по произходъ евреинъ; неговиятъ баща бѣше равинъ. Още въ ранната си възрасть той се убедилъ въ истиностьта на християнската религия. Съ деятелень и изследващъ разсѫдъкъ. той внимателно се всушвалъ въ воденитѣ въ родителската му кѫща разговори, когато тамъ всѣки день се събирали набожни евреи, за да [291] разговарятъ за надеждитѣ си и за очакванията на народа си, за славата на идващия Мессия и за възстановяването на израиля. Като чуло единъ день името на Исуса отъ Назаретъ, момчето запитало, кой е той. Отговорътъ билъ: „Единъ извънредно даровитъ юдеинъ; но понеже претендиралъ, че билъ Мессия, еврейскиятъ сѫдъ го осѫдилъ на смърть“. — „А защо“, продължилъ запитвачътъ, „Йерусалимъ е разрушенъ и защо ние сме въ пленъ?“ — „Ахъ, ахъ“, отговорилъ башата, «защото юдеитѣ избиваха пророцитѣ“. У детето веднага се явила мисъльта : Може би и Исусъ отъ Назаретъ е билъ единъ пророкъ, и юдеитѣ го убиха, макаръ и невиненъ. (Travels and Adventures of the Rev. Juseph Wolff, Vol. 1 p. 6.) Това чувство било тъй силно, че той, макаръ и да му било забранено да влиза въ християнска черква, все пакъ често стоялъ предъ вратата, за да слуша проповѣдьта.

Когато билъ едва на седемь години, той се хвалѣлъ на единъ възрастенъ съседъ-християнинъ за бѫдещия триумфъ на израиля при идването на Мессия, на което стариятъ човѣкъ му казалъ любезно: „Мило момче, азъ ще ти кажа, кой е истинскиятъ Мессия: Той е Исусъ отъ Назаретъ. . . Когото твоитѣ предшественици разпнаха, както въ древность избиваха пророцитѣ. Иди си у дома и чети 53-та глава отъ Исая, и ти ще се убедишъ, че Исусъ Христосъ е Божиятъ Синъ“. Той веднага се убедилъ, че това трѣбва да е тъй, отишелъ си у дома, прочелъ посочения откѫслекъ и останалъ очуденъ отъ това, какъ съвършено той е билъ сбѫднатъ въ Исуса отъ Назаретъ. Наистина ли бѣха вѣрни думитѣ на християнина? Момчето помолило баща си да му обясни пророчеството; този, обаче, му отвърналъ съ едно такова мрачно мълчание, че то никога вече не посмѣло да го запита повторно. По такъвъ начинъ у него постепенно започнало да се усилва желанието, да узнае нѣщо повече за християнската религия.

Познанието, което той търсѣлъ, се криело грижливо отъ него въ неговия юдейски домашенъ крѫгъ; но като станалъ на единадесеть години, той напусналъ дома на баща си, за да отиде въ свѣта, да получи образование и да си избере религия и призвание. Известно време той намѣрилъ подслонъ при роднини, скоро, обаче, билъ изпѫденъ отъ тѣхъ като отцепникъ, и трѣбвало самъ и безъ срѣдства да си проправи пѫть между чуждитѣ. Той отивалъ отъ мѣсто на мѣсто, сѫщевременно училъ трудолюбиво и печелѣлъ издръжката си, като преподавалъ уроци по еврейски. Чрезъ влиянието на единъ католически учитель той билъ подвиженъ да приеме папската вѣра и взелъ решение да стане мисионеръ между своя собственъ народъ. Съ това намѣре-ние нѣколко години по-късно той постѫпилъ въ учител- [292] ския институтъ за пропаганда въ Римъ, за да продължи тамъ учението си. Тукъ неговата привичка да мисли независимо и да говори открито станала причина да го упрѣкнатъ въ ерегичество. Той явно нападалъ злоупотрѣбленията на черквата и наблѣгалъ на необходимостьта отъ едно преобразование. Макаръ че отначало папскитѣ кардинали се отнасяли къмъ него съ особено благоволение, все пакъ следъ известно време той трѣбвало да напусне Римъ. Подъ надзора на черквата той отивалъ отъ мѣсто на мѣсто, докато се убедили, че той никога не би могълъ да бѫде заставенъ да се подчини на игото на романизма. Той билъ обявенъ за непоправимъ и го оставили да върви, кѫдето иска. Тогава той заминалъ за Англия, и следъ като приелъ протестанската вѣра, преминалъ къмъ мѣстната черква. Следъ двегодишно изучавене, въ 1821 год. той встѫпилъ въ своята мисия.

Докато Волфъ приемаше великата истина за първото идване на Христа като „презрѣнъ и унизенъ предъ людетѣ, мѫжъ на скърби и изпиталъ недѫзи“, той видѣ, че проро-чествата съ сѫщо такава яснота представяха предъ очи и второто Му пришествие въ сила и слава. И докато искаше да покаже на народа си Исуса отъ Назаретъ като Обещаниятъ и явяването Му въ униженъ видъ като една жертва за човѣдитѣ, той сѫщевременно обръщаше вниманието имъ и на Неговото второ идване, като Царь и Освободитель.

Той казваше: „Исусъ отъ Назаретъ, истинскиятъ Мессия, чиито рѫце и нозе бѣха прободени, Оня, Който бѣ поведенъ като агнецъ на заколение, Който бѣ известенъ като човѣкъ на болки и на страдания, Който дойде първи пѫть, следъ като скиптърътъ и жезълътъ на владичеството бѣха отнети отъ юда, ще дойде втори пѫть въ облацитѣ небесни съ трѫба на архангелъ“. (Wolff, „Researches and Missionary Labors“, p. 62), и ще застане на Елеонската планина: и онова владичество надъ творението, което нѣкога бѣ повѣрено на Адама и изгубено отъ него (Бит. 1:26; 3:17), ще бѫде дадено на Исуса. Той ще бѫде царь надъ цѣлата земя. Стенането и оплакването на творението ще престане, и ще се чуватъ хвалебни и благодарствени пѣсни. . . Когато Исусъ дойде въ славата на Отца Си съ Своитѣ свѣти ангели. . . ще възкръснатъ най-напредъ умрѣлитѣ вѣрующи. (1 Сол. 4:16; 1 Кор. 15:23.) Това ние, християнитѣ, наричаме първото възкресение. Тогава животинскиятъ свѣтъ ще промѣни характера си (Ис. 11:6—9) и всички ще се подчинятъ на Исуса (Journal of Wolff, pp. 378, 379). Ще владѣe всеобщъ миръ. (Псаломъ 8.) „Господь отново ще погледне на земята и ще каже: Ето, всичко е много добро!“ (Journal of Wolff, p. 294.)

Волфъ вѣрваше, че идването на Господа е близо. Него- [293] вото тълкуване на пророческитѣ данни се отклоняваше самосъ нѣколко години отъ времето, въ което Миллеръ очакваше великия завършекъ. На ония, които възъ основа на текста: „Но за оня день и часъ никой не знае“ (Мат. 24:36), се опитваха да докажатъ, че чозѣцитѣ не трѣбвало да знаятъ нищо за близостьта на Христовото пришествие, Волфъ отговаряше: „Казалъ ли е нашиятъ Господь, че оня день и часъ никога не ще бѫдатъ обявени? Не ни ли е далъ Той знамения на времето, щото поне да мождмъ да познаемъ приближаването на Неговото идване, както по смокиновото дърво, кога дава листа, знаемъ, че лѣтото е близо? (Мат. 24:32.) Трѣбва ли ние завинаги да останемъ въ незнание относно онова време, когато Самъ Той ни напомня, не само да четемъ пророка Даниила, но и да го разбираме? Тъкмо въ Даниила се казва, че тѣзи думи трѣбва да останатъ скрити до последно време (какъвто бѣше случаятъ въ неговото време) и че „мнозина ще я прочетатъ“ (на еврейски: разгледатъ и обмислятъ върху времето), и „знанието ще се умножи“ относно времето. (Дан. 12:4). Тъй че съ това Господь не иска да каже, че приближаването на времето не трѣбва да бѫде познато, но само, че за точния „день и часъ никой не знае“. Той казва, че чрезъ знаменията на времето ще ни стане достатъчно ясно, за да се заемемъ да се подготвимъ за Неговото пришествие, както Ной направи ковчега. (Wolff „Researches and Missionary Labors“, pp. 404, 405.)

Относно общеприетото тълкуване или изкривяване на Светото Писание Волфъ писа : „По-голѣмата часть отъ хри-стиянската черква се е отклонила отъ ясния смисълъ на Св. Писание и се е обърнала къмъ будисткото учение и фалшиви представи, като заявява, че бѫдещето щастие на човѣцитѣ се състояло въ едно блуждаене изъ въздуха; тѣ приематъ, че като четатъ юдеи, подъ това трѣбва да се разбиратъ езичници; че като четатъ Йерусалимъ, трѣбва да се разбира черквата; като се казва земя, това означавало небе, че подъ идването на Господа трѣбвало да се разбира напредъкътъ на мисионскитѣ общества; и че отиването на планината на Божия домъ означавало едно голѣмо събра ние нт методиститѣ“ . („ Journal of Wolff“, p. 96.)

Презъ 24 години, отъ 1845, Волфъ пѫтува навсѣкѫде: въ Африка той посети Египетъ и Абисиния ; въ Азия пропѫтува Сирия, Персия, Бухара и Индия. Той посети и Съединенитѣ Щати, следъ като на отиване проповѣдва и въ островъ св. Елена. Презъ августъ 1837 год. той дойде въ Ню-Йоркъ ; следъ като говори въ този градъ, той проповѣдва въ Филаделфия и Балтиморе и най-после отиде въ Вашинтонъ. „Тукъ“, казва той, „по предложението на Джонъ Квинчи Адамсъ въ една отъ кѫщитѣ на конгреса ми бѣ единодушно предоставено на разположение използването на [294] конгресната зала за една сказка, която азъ държахъ една сѫбота, почетенъ отъ присѫствието на всички членове на конгреса, на епископа отъ Виржиния, както и отъ това на духовенството и на гражданитѣ отъ Вашингтонъ. А сѫщинската почесть ми бѣ оказана отъ страна на управителнитѣ членове на Ню-Джерсей и Пенсилвания, въ чието присѫтствие азъ държахъ лекции върху моитѣ изследвания въ Азия, а сѫщо тъй и върху личното управление на Исуса Христа“. („ Journal of Wolff 398. 399)

Д-ръ Волфъ пропѫтува нецивилизиранитѣ страни безъ закрила отъ страна на което и да е европейско правителство ; той претърпѣ много трудности и бѣ заобиколенъ отъ безбройни опасности. Той е получавалъ удари съ прѫчка по ходилата на нозетѣ си, трѣбвало е да гладува, билъ е продаденъ като робъ и три пѫти осъжданъ на смърть. Бивалъ е нападанъ отъ разбойници и понѣкога едва не умиралъ отъ жажда. При единъ такъвъ случай му било обрано всичко, което притежавалъ, и е трѣбвало пешъ да извърви стотици мили презъ една планина, докато снѣгътъ го удрѣлъ право въ лицето и боситѣ му нозе се вдървявали при докосването съ замръзналата земя.

Когато го предпазваха да не отива невъорѫженъ между диви и враждебни племена, той обясняваше, че билъ въорѫженъ съ щитъ, а именно съ молитвата, съ ревностьта за Христа и съ упованието въ Неговата помощь. „Азъ имамъ сѫщо“, казваше той, „любовьта къмъ Бога и къмъ моя ближенъ въ сърдцето си, и Библията въ рѫката си“. Кѫдето и да отидѣше, той носѣше съ себе си една еврейска и една английска Библия. За едно отъ своитѣ по-късни пътувания той казва : „Азъ . . . държахъ Библията отворена въ рѫката си. Чувствувахъ, че силата ми бѣше въ тази книга и че само нейната мощь ме подърѫаше“. (Adams, „In Perils Oft“, p. 192.)

По такъвъ начинъ той издърѫаше въ работата си, докато вестьта за сѫда бѣ достигнала до голѣма часть отъ земнитѣ жители. Той разпространяваше Словото Божие на различни езици между индийци, турци, перси, хиндуси и много други народности и племена, и назсѣкѫде възвестяваше идващето царство на Мессия.

При своитѣ пѫтувания той срѣщналъ учението за ско-рошното пришествие на Господа въ Бухара и у едно отдалечено и отстранено племе. Той казва : „Арабитѣ на Еменъ притежаватъ една книга, наречена „Сеера“, която дава освѣтление за Христовото пришествие и Неговото царуване въ слава, и тѣ очакватъ, че въ 1840 год. ще станатъ голѣми събития“. (Journal of Wolff, p. 377). „Въ Йеменъ азъ прекарахъ шесть дни съ рехабититѣ. Tѣ не пиятъ вино, не садятъ лозя, не сѣятъ никакъвъ посѣвъ, живѣятъ въ шатри и размиш- [295] ляватъ върху думитѣ на Йонадава, сина на Рехава. При тѣхъ се намираха и израилтяни отъ племето на Дана . . ., които заедно съ чадата на Рехава очакваха скорошното идване на Мессия въ небеснитѣ облаци“. (Journal, р. 389.)

Подобна вѣра другъ единъ мисионеръ намѣрилъ въ Татария. Единъ татарски свещеникъ задалъ на единъ мисионеръ въпроса, кога ще дойде Христосъ втори пѫть. Когато мисионерътъ отговорилъ, че не знае нищо по това, свещеникътъ изглеждалъ да останалъ много очуденъ върху това незнание на едного, който претендиралъ да бѫде учитель по Библията, и му обяснилъ собственото си вѣрване, основано върху пророчеството, че Христосъ трѣбвало да дойде около 1844 год.

Въ Англия още въ 1826 год. започнаха да проповѣдватъ адвентната весть. Тукъ това движение не прие такава опредѣлена форма, както въ Америка ; точното време на Христовото пришествие не бѣше тъй всеобщо проповѣдвано, обаче великата истина за скорошното Христово идване въ сила и слава бѣ обширно проповѣдвано; и това не само между другомислящитѣ и нечислящитѣ се къмъ англиканската държавна черква. М. Брокъ, единъ английски писатель, съобщава, че около 700 проповѣдници отъ англиканската черква се заели съ проповѣдването на това „евангелие за царството“. Вестьта, която посочваше на 1844 год. като време на Неговото идване, бѣ проповѣдвана и въ Великобритания. Книжнина върху адвентното движение, издавана отъ Съединенитѣ Щати, се разпращаше надалеко и нашироко. Книги и списания се преиздаваха отново въ Англия, и въ 1842 г. Робертъ Винтеръ, единъ англичанинъ, който бѣше приелъ адвентната вѣра въ Америка, се завърна обратно въ родината си, за да проповѣдва идването на Господа. Мнозина се присъединиха къмъ него и въ това дѣло, и вестьта за сѫда бѣ разпространена въ различни части на Англия.

Въ Южна Америка Лакунца, единъ испанецъ и йезуитъ, посрѣдъ невежеството и измамитѣ на свещеничеството намѣрилъ пѫтя къмъ Свещеното Писание и позналъ истината за скорошното Христово пришествие. Вѫтрешно подбуденъ да съобщи предупреждението, а все пакъ гледайки да избѣгне черковното наказание на Римъ, той публикува своитѣ възгледи подъ синонимъ „Рабби бенъ Израелъ“, явявайки се като единъ обърнатъ юдеинъ. Луканца живѣ презъ 18-то столѣтие : неговата книга, която бѣше отнесена въ Лондонъ, бѣ преведена въ около 1825 год. на английски езикъ. Нейниятъ преводъ допринесе за това, да се усили породеното въ Англия внимание относно Христовото учение.

Въ Германия това учение въ XVIII-то столѣтие бѣ [296] проповѣдвано отъ Бенгелъ, единъ прелатъ на лютеранската черква и прочутъ библейски ученъ и критикъ. Следъ за-вършването на училищното си образование, Бенгелъ се посвети на „изучаване теологията, къмъ което неговата дълбока сериозна и набожна душа, разширена и подкрепена чрезъ образованието и възпитанието му, го влѣчала по природа. Както и други мислящи млади мѫже преди и следъ него, и той имаше да се бори съ религиозни съмнения и трудности, и той съ дълбоко чувство говори за много свещеници, които сѫ наранявали бедното му сърдце и правили младостьта му тежко поносима“. („ Encycl. Brit.“, Art. Bengel.) Като стана членъ на Вюртенбергския консисториумъ, той застана за дѣлото на религиозната свобода“, и като запазваше всички права и привилегии на черквата, той ходатайствуваше за даването всѣка свобода на ония, които по съвѣстни причини се чувствуваха принудени да се оттеглятъ отъ тѣхното общество“. („ Encycl Brit“, Art. Bengel.) Добритѣ последици отъ този неговъ начинъ на действие се чувствуватъ и днесъ още въ неговата родина.

Докато една недѣля преди Рождество Бенгелъ се при-готвялъ за проповѣдьта си върху Откр. 21, внезапно го огрѣла свѣтлината относно Христовото пришествие. Предсказанията отъ Откровението се разкрили предъ ума му, както никога до тогава. Едно съзнание за чудесната важность и ненадминатата слава на представеното отъ пророка събитие го обхванало тъй дълбоко, че той билъ принуденъ известно време да се отклони отъ разглеждането на този предметъ. Но на амвона той отново застаналъ живо предъ него. Отъ онова време той се посвѣти на изучаване пророчествата, особено ония на Откровението, и скоро се увѣри, че тѣ посочватъ на Христовото идване като на близко предстояще. Датата, която той опредѣляше за време на Христовото пришествие, се отклоняваше само съ нѣколко години отъ приетата по-късно отъ Миллера.

Писанията на Бенгела сѫ разпространени изъ цѣлия християнски свѣтъ. Въ неговата родна държавица Вюртенбергъ, а до известна степень и въ други части на Германия, неговитѣ възгледи относно това пророчество бѣха почти всеобщо възприети. (Вижъ приложението.) Това движение продължи и следъ неговата смърть, и адвентната весть въ Германия бѣ разпространена въ сѫщото време, презъ което тя и въ другитѣ страни привлѣче вниманието върху себе си. Още веднага нѣкои вѣрующи отидоха въ Русия и образуваха колонии ; вѣрата въ скорошното Христово идване и днесъ още е запазена въ германскитѣ църкви на онази страна.

Въ Франция и Швейцария сѫщо огрѣ свѣтлината. Въ Женева, дето Фарелъ и Калвинъ бѣха разпространили ис- [297] тинитѣ на реформацията, Гаусенъ проповѣдваше вестьта за Христовото пришествие. Докато учеше въ университета, той всмука оня духъ на национализъмъ, който презъ последната година на 18-то столѣтие бѣше проникналъ въ цѣла Европа, и като постѫпи въ проповѣдничеството, той не само не познаваше истинската вѣра, но дори бѣше наклоненъ къмъ съмнение. Въ младостьта си той чувствувалъ особено влѣчение за изучаване пророчествата. Като прочелъ Рилиновата „Стара история“, неговото внимание било обърнато върху втората глава отъ Даниила, и той се удивлявалъ на чудната точность, съ която пророчеството се бѣ изпълнило, както се виждаше отъ доклада на историка. Това бѣше едно свидетелство за боговдъхновеностьта на Свещеното Писание, което му служеше като котва всрѣдъ опасноститѣ на по-къснитѣ години. Него вече не задоволяваха ученията на национализма, и чрезъ изследване на Библията и търсене по-голѣма свѣтлина следъ известно време той получи една здрава вѣра.

Като продължи по-натататъкъ изследванията си върху пророчествата, той дойде до убеждението, че идването на Господа предстои близо. Подъ впечатлението на тържестве-ностьта и важностьта на тази велика истина, той пожела да я разнесе между народа ; обаче всеобщо приетата вѣра, че Данииловитѣ пророчества били тайни и не можели да бѫдатъ разбрани, му бѣше една трудна спънка. Най-после, както и Фарелъ преди него бѣше направилъ, той се реши, като занесе евангелието въ Женева, да започне съ децата, чрезъ които се надѣваше да привлѣче и родителитѣ.

Когато по-късно еднажъ разправяше за своето намѣрение при това предприятие, той каза : „Бихъ желалъ да бѫде разбрано това, че не поради маловажното му значение, но напротивъ, поради високата му стойность е, че азъ поискахъ да представя това нѣщо въ тази интимна форма, и съ това се обърнахъ къмъ децата. ѣзъ искахъ да бѫда чутъ, а се страхувахь, че не бихъ привлѣкълъ вниманието, ако бихъ се обърналъ къмъ възрастнитѣ. Затова азъ решихъ да отида при най-младитѣ. Азъ събрахъ едно слушателство отъ деца. Ако числото имъ се увеличеше, ако видѣхъ, че тѣ слушаха, харесваше имъ се, чувствуваха се привлѣчени, можеха да разбиратъ и обясняватъ предмета, тогава сигурно бихъ ималъ и втори крѫгъ слушатели, и възрастнитѣ отъ своя страна ще видятъ, че заслужава да се заеме човѣкъ и да изучава. Дойде ли до тукъ, тогава дѣлото е спечелено“. (Gaussen, „Prophet Daniel“, 2 Bd, Vorwort.)

Старанията му бѣха успѣшни. Докато Гаусенъ се обръщаше къмъ децата, идваха и възрастни хора да слушатъ. Галериитѣ на неговата черква се пълнѣха съ внимателни слушатели. Между тѣхъ имаше учени и почитани мѫже, [298] като и чужденци, които посещаваха Женева, и чрезъ тѣхъ вестьта се разнасяше и въ други области.

Насърдченъ отъ този успѣхъ, Гаусенъ публикува своитѣ убеждения, съ надежда да насърдчи изучаването на проро-ческитѣ книги въ църквитѣ съ говорящъ френски езикъ народъ. Той казва : „Чрезъ публикуването на даванитѣ на децата поучения ние казваме на възрастнитѣ, които често пренебрегватъ такива книги подъ фалшивия предлогъ, че били неразбираеми: Какъ могатъ тѣ да бѫдатъ неразбираеми, когато вашитѣ деца ги разбиратъ ? . . . Азъ имахъ голѣмо желание, добавя той, да направя познаването на пророчествата почти всеобщо въ нашитѣ църкви“. „Въ действителность нѣма изучване, което, както ми се струва, да отговаря по-добре на нуждитѣ на времето“. „Чрезъ това ние трѣбва да се приготвимъ за предстоящата скръбь и да очакваме Исуса Христа“.

Макаръ че Гаусенъ бѣше единъ отъ най-прочутитѣ и любими проповѣдници на френски езикъ, все пакъ следъ известно време той бѣ уволненъ отъ длъжность, главно, защото вмѣсто черковния катехизисъ, единъ блудкавъ и рационалистиченъ учебникъ, който бѣше лишенъ отъ всѣка положителна вѣра, при поучаване на младежьта той си служеше съ Библията. По-късно той стана учитель въ едно богословско училище и продължаваше недѣленъ день своето дѣло съ децата, като ги поучаваше въ Свещеното Писание.. Неговитѣ книги върху пророчествата обърнаха всеобщо внимание. Отъ катедрата, чрезъ пресата и въ своето любимо занятие като учитель на децата той можа много години наредъ да упражнява обширно влияние, и бѣше инструментъ, за да се обърне вниманието на мнозина върху изучаването на пророчествата, които показватъ, че идването на Господа е близо.

И въ Скандинавия бѣ проповѣдвана адвентната весть и предизвика всеобщо внимание. Мнозина бѣха разтърсени отъ своята безгрижна сигурность, за да изповѣдатъ и оставятъ грѣховетѣ си и да търсятъ прощение въ името на Христа. Обаче духовенството на държавната черква се противопостави на това движение, и подъ неговъ натискъ нѣкои, които проповѣдваха тази весть, бѣха хвърлени въ тъмница. На много мѣста, кѫдето вестителитѣ на скорошното Христово идване бѣха заставени по такъвъ начинъ да мълчатъ, на Бога бѣ угодно да разгласи вестьта по чудесенъ начинъ чрезъ малки деца. Понеже бѣха още малолѣтни, държавниятъ законъ не можеше да ги спира, и тѣ можеха свободно да говорятъ.

Движението проникваше особено между по-низкитѣ слоеве; въ скромнитѣ жилища на работницитѣ народътъ се събираше, за да слуша предупреждението. Самитѣ пропо- [299] вѣдници-деца бѣха повечето жители на бедни колиби. Нѣкои отъ тѣхъ бѣха не повече отъ шесть до осемь годишни, и докато животътъ имъ свидетелствуваше, че обичаха Спасителя и се стараеха да бѫдатъ послушни на светитѣ Божии предписания, тѣ въобще проявяваха само обикновения за детската възрасть умъ и най-обикновени способности. Заставаха ли, обаче, предъ хора, тогава ставаше ясно, че тѣ бѣха движени отъ едно произхождаше надъ тѣхнитѣ естествени способности влияние. Тѣхниятъ гласъ, цѣлото имъ сѫщество се промѣняше, и тѣ съ тържествена мощь възвестяваха съда, служейки си точно съ думитѣ на Светото Писание : „Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава, защото настѫпи часътъ на Неговия сѫдъ!“ Tѣ изобличаваха грѣховетѣ на народа, осѫждаха не само безнравственостьта и пороцитѣ, но укоряваха и свѣтския духъ и отклонението отъ вѣрата, и съветваха слушателитѣ си да се заематъ веднага, за да избѣгнатъ идещия гнѣвъ.

Хората слушаха съ трепетъ. Убеждаващиятъ Божий Духъ говорѣше въ сърдцата имъ. Мнозина се чувствуваха заставени да изследватъ Св. Писание отново и съ по-голѣма ревность. Невъздържнитѣ и безнравственитѣ започнаха единъ новъ животъ; други се отказваха отъ нечестиитѣ си привички, и бѣ извършено едно такова явно дѣло, че дори и проповѣдницитѣ на държавната черква трѣбваше да признаятъ, че Божията рѫка бѣше въ това движение.

Божията воля бѣше, вестьта за идването на Спасителя да се разпространи въ скандинавскитѣ страни, и когато гласоветѣ на Неговитѣ служители бѣха принудени да замлъкнатъ, Той положи Духа Си върху децата, за да бѫде завършено дѣлото. Когато Исусъ, придруженъ отъ радостната тълпа, която Го приветствуваше съ ликувания и развѣващи се палмови клончета като Синъ Божий, се приближаваше къмъ Йерусалимъ, ревнивитѣ фарисеи искаха отъ Него да заповѣда на народа да мълчи ; но Исусъ имъ отговори, че всичко това е изпълнение на пророчеството, и че ако тѣзи млъкнѣха, дори камънитѣ биха проговорили. Наплашениятъ отъ заплашванията на свещеници и началници народъ се въздърѫаше да Го провъзгласи радостно, когато Той минаваше презъ портитѣ на Йерусалимъ ; но децата въ двора на храма подйеха вика и започнаха да пѣятъ, развѣвайки палмовитѣ си клончета : „Осанна на Давидовия Синъ !“ Когато свещеницитѣ съ гнѣвно недоволство Му казаха : „Чувашъ ли, какво казватъ тѣ ?“ Исусъ отговори : „Да. Нима никога не сте чели: Изъ устата на младенци и кърмачета Ти си стъкмилъ похвала“ ? (Мат. 21:8—16.) Както презъ времето на Христа Богъ действуваше чрезъ деца, тъй Той ги използваше и при възстановяването на Неговото пришествие. Трѣбва да бѫде изпълнено Божието Слово, че [300] вестьта за идването на Спасителя трѣбва да се разнесе между всички народи, племена и езици.

На Вилхелмъ Миллера и на неговитѣ съработници бѣше възложена задачата, да проповѣдватъ тази весть въ Америка. Тази страна стана центърътъ на великото адвентно движение. Тукъ пророчеството за първата ангелска весть получи своето непосрѣдствено изпълнение. Книгитѣ на Миллера и на неговитѣ сътрудници бѣха разнесени въ найотдалеченитѣ страни. Навсѣкѫде, кѫдето бѣха проникнали мисионеритѣ, бѣше разнасяна и радостната весть за скорошното Христово пришествие. Надалеко и нашироко се разпространяваше вестьта на вѣчното евангелие : „Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава, защото настана часътъ на Неговия сѫдъ“ !

Свидетелството на пророчествата, което изглеждаше, че посочва на пролѣтьта на 1844 год. като на време на Христовото пришествие, хвана дълбоки корени всрѣдъ духа на народа. Като се разнасяше отъ градъ на градъ, вестьта наасѣкѫде възбуждаше голѣмъ интересъ. Мнозина бѣха убедени, че основаващитѣ се на пророческитѣ изчисления на времето доказателства бѣха вѣрни, и приемаха радостно истината, като се отказваха отъ своитѣ горделиви възгледи. Нѣкой проповѣдници се отказаха отъ своитѣ сектантски възгледи и чувства, отказаха се отъ заплатата и отъ църквата си и се присъединиха къмъ възвестяването на Исусовото пришествие. Но все пакъ бѣха относително малко проповѣдницитѣ, които приемаха тази весть ; затова тя въ по-голѣмата си часть бѣше повѣрена на скромни миряни.Зе-мледѣлци напущаха нивята си занаятчии — работилницитѣ си, търговци—стокитѣ си, мѫже на длъжность — службитѣ си; и все пакъ числото на работницитѣ, въ сравнение съ из-вършващето се дѣло, бѣше много малко. Състоянието на една безбожна черква и на единъ лежащъ въ лукавство свѣтъ гнетѣше душитѣ на вѣрнитѣ пастири, и тѣ доброволно понасяха скърби, лишения и страдания, за да могатъ да призоватъ човѣци къмъ покаяние и спасениеМакаръ, че сатана имъ се противопоставяше, все пакъ дѣлото постоянно напредваше, и адвентната истина бѣ приета отъ много хиляди.

Навсѣкѫде се чуваше разтварящето сърдцата свидетелство, което предупреждаваше грѣшници, свѣтски хора, както и църковни членове, да избѣгнатъ отъ бѫдещия гнѣвъ. Подобно на Йоанъ Кръстителя, Предтечата на Христа, проповѣдницитѣ полагаха брадвата до корена на дървото и принуждаваха всички да принесатъ плодове, достойни за покаяние. Тѣхнитѣ трогателни позиви стояха въ явно противоречие съ увѣренията за миръ и сигурность, които се чуваха отъ обикновенитѣ амвони, и кѫдето проникнѣше, [301] вестьта раздвижваше народа. Простото, непосрѣдствено сви-детелство на Светото Писание, което бѣ вложено въ сърдцата на човѣцитѣ чрезъ силата на Светия Духъ, предизвика едно твърдо убеждение, на което само малцина можеха напълно да противостоятъ. Християни по име бѣха пробудени отъ фалшивата имъ увѣреность и съзнаха отклонението си, свѣтския духъ и невѣрието си, гордостьта и себелюбието си. Мнозина търсѣха Господа въ разкаяние и смирение. Склонности, които досега бѣха отправени къмъ земни нѣща, сега се отправяха къмъ небето. Божиятъ духъ почиваше на тѣхъ, и съ смекчени и смирени сърдца тѣ пригласяха на зова : „Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава, защото настана часътъ на Неговия сѫдъ !“

Грѣшници, плачейки, питаха : „Какво да правя, за да се спася ?“ (Деян. 16:30.) Който бѣше водилъ нечестенъ животъ, се грижеше да поправи неправдитѣ си. Всички, които намираха миръ въ Христа, копнѣеха да видятъ и другитѣ да получатъ това блаженство. Сърдцата на родителитѣ се обръщаха къмъ тѣхнитѣ деца и сърдцата на децата — къмъ родителитѣ имъ. Границитѣ на гордостьта и резервираностьта бѣха премахнати. Правѣха се трогателени признания, и семейни членове работѣха за спасението на ония, които имъ бѣха най-близки и най-скѫпи. Често се чуваха сериозни ходатайствени молби. Навсѣкѫде се молѣха души, въ дълбоко страхопочитание къмъ Бога. Мнозина по цѣла нощь се молѣха за увѣрение, че грѣховетѣ имъ сѫ простени, или пъкъ заради обръщането на тѣхни роднини или съседи.

Всички класи се стичаха въ събранията на адвентиститѣ. Богатъ и беденъ, високопоставенъ и нищоженъ искаха, макаръ и поради различни причини, да чуятъ учението за Христовото пришествие. Господь задържаше духа на съпротивлението, докато Неговитѣ служители представяха основитѣ за вѣрата си. Често орѫдието бѣше слабо, но Божиятъ Духъ даваше мощь на неговата истина. Присѫтствието на свети ангели явствуваше въ тѣзи събрания, и всѣки день мнозина се присъединяваха къмъ вѣрующитѣ. Когато доказателствата за скорошното Христово идване се повтаряха, голѣми множества слушаха съ затаенъ дъхъ тържественитѣ думи. Изглеждаше, че небето и земята се приближаваха едно до друго. Божията мощь се чувствуваше отъ млади и стари. Мѫже влизаха въ домоветѣ си съ славословия на уста, и радостни гласове се чуваха въ срѣднощната тишина. Никой, който е присѫтствувалъ на ония събрания, не ще може да забрави нѣкога ония важни събития.

Посочването на едно опредѣлено време за идването на Христа предизвика голѣмо съпротивление отъ страна на мнозина отъ всички класи, отъ проповѣдницитѣ на амвона [302] до най-дръзкия упорствуващъ спрямо Небето грѣшникъ. Изпълняваха се думитѣ на пророчеството: „Най-първо знайте това, че въ последнитѣ дни ще се явяватъ подигравани, които вървятъ по своитѣ си похоти, и казватъ : Де е обещанието за Неговото пришествие ? Защото, откакъ бащитѣ ни починаха, всичко си стои тъй, както отъ начало на творението“. (2 Пегр. 3 : 3. 4.) Много, които претендираха, че обичали Спасителя си, обясняваха, че тѣ нѣмали нищо противъ учението за Неговото пришествие ; но били само противъ точното опредѣляне на времето. Но Божието око четѣше онова, което бѣше въ сърдцата имъ. Тѣ не искаха да чуятъ нищо за това, че Христосъ щѣше да дойде да сѫди свѣта съ правда. Тѣ бѣха невѣрни служители, тѣхнитѣ дѣла не можеха да понесатъ изпита на Бога, Който раз-крива сърдцата, и тѣ се страхуваха да посрещнатъ своя Господь. Подобно на евреитѣ презъ Христовото време, тѣ не бѣха подготвени да посрещнатъ Исуса. Тѣ не само избѣгваха да слушатъ яснитѣ доказателства отъ Писанието, но и осмиваха ония, които очакваха Господа. Сатана и неговитѣ ангели ликуваха и подхвърляха въ лицето на Христа и на свѣтитѣ ангели хули, че тъй наричаниятъ Неговъ народъ има толкова малко любовь къмъ Него и не желае Неговото явление.

„Никой не знае деня или часа“, гласѣше най-често представяното отъ отхвърлящитѣ адвентната вѣра зъзражение. Библейскиятъ текстъ казва: „А за оня день и часъ никой не знае, нито небеснитѣ ангели, а само Моятъ Отецъ“. (Мат. 24:36.) Ония, които очакваха своя Господь, даваха ясно и сполучливо обяснение на този библейски текстъ. и изкривеното приложение, съ което си служеха тѣхнитѣ противници, се показваше ясно. Тѣзи думи бѣха изговорени отъ Христа въ оня забележителенъ разговоръ съ Неговитѣ ученици на Елеонската планина, когато Той бѣше излѣзълъ за последенъ пѫть отъ храма. Ученицитѣ бѣха задали въпроса: „Какъвь ще е белегътъ за Твоето пришествие и за свършека на свѣта?“ (Мат. 24 : 3). Исусъ имъ даде известни белези, казвайки : „Кога видите всичко това, знайте, че е близо при вратата“. (Ст. 33.) Единъ изразъ на Спасителя не може да бѫде представенъ тъй, че да противоречи на другъ. Макаръ и никой да не знае деня и часа на Неговото идване, все пакъ ние сме съветвани и отъ насъ се изисква да знаемъ, кога то ще е наближило. По-нататъкъ ние сме поучавани, че за насъ ще бѫде сѫщо тъй гибелно, ако пренебрегваме Неговото предупреждение и не искаме да обърнемъ внимание на времето на Неговото идване, както за ония, които живѣеха въ Ноеви дни, бѣ гибелно, като не знаеха, кога щѣше да дойде потопътъ. Притчата въ сѫщата глава, която сравнява вѣрния рабъ съ невѣрния и произнася присѫда [303] надъ оня, който казваше въ сърдцето си : „Нѣма да си дойде скоро господарьтъ ми“, показва, какъ Христосъ при прише-ствието Си ще погледне и възнагради ония, които бдятъ и възвестяватъ Неговото идване, и ония, които се съмняватъ въ него. „Затова бдете!“ казва Той. „Блазе на оня слуга, чийто господарь, кога дойде, го намѣри, че постѫпва тъй“. (Мат. 24:42—51). „Ако ли не бѫдешъ буденъ, ще дойда върху тебе като крадецъ, и нѣма да узнаешъ, въ кой часъ ще дойда върху тебе“. (Откр. 3 : 3.)

Павелъ говори за една класа, за която явлението на Господа ще бѫде неочаквано. „Денътъ Господенъ ще дойде тъй, както крадецъ ноще. Защото, кога рекатъ: Миръ и безопасность! тогава внезапно ще ги постигне гибель . . . и нѣма да избѣгнатъ. А за ония, които сѫ обърнали внимание на предупреждението на Господа, той добавя: „А вие, братя, не сте въ тъмнина, та деньтъ да ви завари като крадецъ. Защото всички вие сте синове на свѣтлината и синове на деня; ние не сме синове на нощьта, нито на тъмнината“. (1 Сол. 5:2—5.)

Съ това е ясно показано, че Библията не дава никаква причина, да останемъ въ незнание относно близостьта на Христовото идване. А който търси извинение, за да отхвърли истината, той затваря ушитѣ си за това обяснение, и думитѣ : „А за оня день и часъ никой не знае“, сѫ се повтаряли често отъ дръзки подигравачи или дори отъ тъй наречени Христови раби. Докато хората се пробуждаха и започнаха да питатъ за пѫтя на спасението, религиозни учители застанаха между тѣхъ и истината, и се опитваха да разпръснатъ тѣхнитѣ опасения посрѣдствомъ фалшиви тълкувания на Словото Божие. Невѣрни духовни стражи се свързаха съ дѣлото на голѣмия измамникъ и викаха : „Миръ, миръ !“, когато Богъ не бѣше говорилъ за миръ. Подобно на фарисеитѣ презъ Христовото време, мнозина не искаха да влѣзатъ въ царството небесно, а прѣчеха и на ония, които искаха да влѣзатъ. Кръвьта на тия души ще бѫде изискана отъ тѣхната рѫка.

Най-смиренитѣ и най-преданнитѣ въ църквитѣ бѣха първитѣ, които приемаха вестьта. Който самъ изучаваше Би-блията, трѣбваше неминуемо да познае противобиблейския характеръ на всеобщо възприетитѣ възгледи относно про-рочествата, и тамъ, кѫдето народътъ не бѣше рѫководенъ отъ влиянието на духовенството, а самъ изследваше ’Словото Божие, адвентното учение се нуждаеше само да бѫде сравнено съ Свещеното Писание, за да се потвърди неговиятъ божественъ авторитетъ.

Много бѣха преследвани отъ своитѣ невѣрващи братя. За да запазятъ положението си въ църквата, нѣкой се съгласиха да бѫдатъ мълчаливи относно своята надежда ; дру- [304] ги, обаче, чувствуваха, че вѣрностьта къмъ Бога имъ забранява да криятъ истинитѣ, които Той имъ бѣше повѣрилъ. Не малко бѣха изключени отъ черквата, и то по никаква друга причина, освенъ за това, че бѣха изявили вѣрата си въ идването на Христа. За ония, които устояваха на изпитанието на вѣрата си, бѣха ценни думитѣ на пророка : „Вашитѣ братя, които ви мразятъ и които ви гонятъ за Моето име, казватъ : Нека Господь яви Себе си въ слава,, и ние ще погледаме веселието ви. Но тѣ ще бѫдатъ посрамени“. (Ис. 66 : 5.)

Божии ангели бдѣха съ най-голѣмо съучастие за успѣха на предупреждението. Когато черквитѣ отхвърлиха всеобщо вестьта, тѣ (ангелитѣ) се отвърнаха наскърбени. Но имаше още много души, които още не бѣха изпитани относно адвентната истина ; много, които отъ свои съпрузи, жени, родители или деца бѣха заблуждавани и вѣрваха, че е грѣхъ дори само да слушатъ такива ереси, каквито се проповѣдваха отъ адвентиститѣ. На ангелитѣ бѣше заповѣдано да бдятъ вѣрно надътѣзи души,защото надъ тѣхъ трѣбваше да изгрѣе още една друга свѣтлина отъ Божия тронъ.

Съ неизразимъ копнежъ очакваха идването на своя Спаситель всички, които бѣха приели вестьта. Времето, въ което тѣ очакваха да Го посрещнатъ, бѣше предъ вратата. Тѣ се приближаваха къмъ този часъ съ спокойна тържественость. Тѣ пребѫдваха въ сладостно общение съ Бога — единъ залогъ за мира, който щѣше да имъ бѫде даденъ въ бѫдещата слава. Никой, който е изпиталъ тази надежда и това упование, не може да забрави ония скѫпоценни часове на очакване. Вече нѣколко седмици преди времето свѣтскитѣ работи бѣха оставени отъ повечето настрана. Искренитѣ вѣрующи изпитваха грижливо всѣка мисъль, всѣко движение на сърдцето си, като че лежаха на смъртно легло и следъ нѣколко часа щѣха да затворятъ очитѣ си за всичко земно. Тогава не се приготвяха дрехи за възнесение (вижъ Приложението), но всички чувствуваха необходимостьта отъ едно вътрешно свидетелство, че тѣ бѣха приготвени да посрещнатъ Господа; тѣхнитѣ бѣли дрехи бѣха чистотата на душата, единъ пречистенъ чрезъ изкупителната Христова кръвь характеръ. О, да би ималъ Божиятъ народъ и сега сѫщия сърдцеизпитателенъ духъ, сѫщата сериозна, положителна вѣра ! Да би продължавалъ той по сѫщия начинъ да се смирява предъ Господа и да отправя молбитѣ си къмъ трона на благодатьта — сега той би при-тежавалъ много по-скѫпоценни опитности. Той се моли много малко, много малко действително е убеденъ въ грѣха, и липсата на жива вѣра оставя мнозина незасегнати отъ дара на благодатьта, който бѣ тъй богато предвиденъ отъ нашия Изкупитель. [305]

Богъ възнамѣряваше да изпита народа Си. Неговата рѫка прикри направената въ пресмѣтането на пророческитѣ периоди грѣшка.Адвентиститѣ не откриха заблуждението ; то не бѣ открито и отъ най-ученитѣ отъ тѣхнитѣ противници. Тѣ казваха : „Вашето изчисление на пророческитѣ периоди е правилно. Ще се случи нѣкакво велико събитие, но не ще бѫде пришествието“. (Вижъ Приложението.)

Времето на очакването отмина, и Христосъ не се яви, за да освободи народа Си. Всички, които бѣха очаквали Спасителя си съ искрена вѣра и сърдечна любовь, изпитваха горчиво разочарование. Но Божието намѣрение бѣ постигнато: Той изпита сърдцата на ония, които заявяваха, че очакватъ явлението Му. Между тѣхъ имаше много, които бѣха принудени на това само отъ страхъ. Тѣхната вѣра не бѣше повлияла нито сърдцата, нито живота имъ. Когато очакваното събитие не се сбѫдна, тѣзи хора обясняваха, че не били разочаровани; тѣ никога не били вѣрвали, че Христосъ щѣлъ да дойде; и тѣ се присъединиха къмъ ония, които се подиграваха съ скръбьта на истински вѣрующитѣ.

Но Исусъ и небеснитѣ множества гледаха съ любовь и съчувствие върху изпитванитѣ и разочаровани вѣрующи. Ако завесата, която прикрива видимия свѣтъ отъ невидимия, би могла да се отдръпне, би могло да се види, какъ ангели се приближаваха къмъ ония устойчиви души и ги закриляха отъ стрелитѣ на Сатана. [306]

Епизод 21—Едно отхвърлено предупреждение.

Вилхелмъ Миллеръ и неговитѣ съработници при възве-стяването на Христовото пришествие имаха предъ очи общата цель, да подканятъ своитѣ съчовѣци да се при-готвятъ за приближаващия се сѫдъ. Тѣ бѣха се опитали да пробудятъ повръхностни вѣрующи къмъ познание истин-ската надежда на църквата и необходимостьта отъ една по-дълбока християнска опитность; тѣ сѫщо работѣха въ това направление, да убедятъ необърнатитѣ, че сѫ длъжни незабавно да се покаятъ и да се обърнатъ основно къмъ Бога. „Тѣ не правѣха никакви опити да обръщатъ когото и да е въ нѣкаква секта или религиозна партия, и за това работѣха между всички партии и секти, безъ да се намѣс-ватъ въ тѣхната организация и черковна дисциплина“. (Bliss „Memoirs of Wm. Miller“, p. 328.)

Миллеръ казваше: „Въ всичкитѣ си работи азъ никога не съмъ искалъ или възнамѣрявалъ да предизвикамъ каквото и да е особено течение вънъ отъ сѫществуващитѣ общества, или пъкъ да облагодетелствувамъ едно за смѣтка на друго. Азъ мислѣхъ да бѫда полезенъ за всички. Предполагайки, че всички християни се радватъ на надеждата за идването на Исуса, и че ония, които не можеха да виждатъ тъй, както азъ виждахъ, заради това не биха обичали по-малко тия, които биха приели учението, азъ съвсемъ не допущахъ, че нѣкога би станало нужда отъ отдѣлни събрания. Моята едничка цель бѣше, да обръщамъ души къмъ Бога, да възвестя на свѣта идващия сѫдъ и да накарамъ човѣцитѣ да приготвятъ сърдцата си, което ще имъ даде възможность да посрещнатъ своя Богъ съ миръ. Голѣмото множество на ония, които се бѣха обърнали подъ моето действие, се съединяваше съ различнитѣ сѫществуващи цър-кви“. (Bliss р. 328.)

Понеже Миллеровото дѣло подпомагаше въздигането на църквитѣ, известно време къмъ него се отнасяха съ бла-говоление. Но когато проповѣдници и религиозни водители [307] се обявиха противъ адвентното учение и поискаха да потушатъ всѣко даване гласность на този предметъ. тѣ не само се обявиха противъ това отъ амвона, но и не даваха на членоветѣ си право да посещаватъ проповѣди върху пришествието или дори да изкажатъ надеждата си въ назидателнитѣ църковни часове. Тъй вѣрующитѣ се намираха въ едно много трудно положение. Тѣ обичаха своитѣ църкви и не имъ се искаше да се отдѣлятъ отъ тѣхъ; но когато видѣха, че свидетелството на Божието слово бѣ потиснато и че тѣмъ се отказваше да изследватъ пророчествата, тѣ съзнаха, че вѣрностьта спрѣмо Бога имъ забраняваше да се подчиняватъ. Тѣ не можеха вече да считатъ ония, които отхвърлиха свидетелството на Божието слово, за „стълпъ и крепило на истината“ (1 Тим. 3:15), и затова тѣ се чувствуваха въ правото си да се отдѣлятъ отъ своитѣ дотогавашни общества. Презъ лѣтото на 1844 год. отъ църквитѣ се отдръпнаха около 50,000 члена.

По това време въ повечето отъ черквитѣ на Съединенитѣ Щати се забеляза една очебиюща промѣна. Вече отъ много години сѫществуваше едно постепенно, но постоянно увеличаваше се изравняване съ свѣтскитѣ привички и обичаи и едно съответно отпадане въ действителния духовенъ животъ. Но въ тази година почти въ всички общества на страната поличаха следи на внезапенъ и решителенъ отпадъкъ. Докато изглеждаше, че никой не е въ състояние да отгатне причината, все пакъ фактътъ бѣше забелязанъ и по него се говорѣше надалеко и нашироко както отъ пресата, тъй и отъ амвона.

По поводъ на единъ съборъ на презвитерството отъ Филаделфия, г. Барнесъ, авторъ на едно известно библейско произведение и пасторъ на една отъ най-първитѣ черкви въ този градъ, заяви, че той „вече 20 години пребѫдва на духовния постъ и още никога не му се е случвало, до последното отпразднуване на тайната вечеря, да раздаде тайната вечеря, безъ къмъ църквата да се присъединятъ повече или по-малко нови членове. А сега вече нѣма пробуждания, нѣма обръщания, нито много явно нарастване на благодатьта между изповѣдницитѣ (църковнитѣ членове), и никой не идва вече въ неговия работенъ кабинетъ да се разговаря съ него за спасението на душата си. Успоредно съ увеличаването на международнитѣ сношения и съ цвѣтущитѣ изгледи за търговията и фабричностьта, върви и едно увеличаване на свѣтския духъ. Тъй е съ всички религиозни общества“. („ Congreg. Journal“, 23 May 1844.)

Презъ месецъ февруарий същата година проф. Финей отъ колежа Оберлинъ каза: „Ние имахме предъ очитѣ си фактитѣ, че въобще протестантскитѣ черкви на нашата страна бѣха или несъгласни съ почти всички нравствени рефор- [308] ми на епохата, или враждебни. Има нѣкои изключения, но не достатъчно, за да покажатъ този фактъ като не всеобщъ. Има и друго едно доказано обстоятелство: почти пълна липса на буденъ духъ въ църквитѣ. Духовната затѫпѣлость прониква почти въ всичко и отива извънредно дълбоко; това показва религиозната преса на цѣлата страна. .. Обикновено нѣщо е, черковни членове да се предаватъ на модата, да отиватъ рѫка за рѫка съ безбожнитѣ на екскурзии, на танци и на други забавления ... Но не е нужно да говоримъ повече върху тази болна тема. Достатъчно е, че доказателствата се умножаватъ и ни тежко угнетяватъ, че черквнтѣ въобще се нзраждатъ по единъ печаленъ начинъ. Тѣ сѫ се отклонили много далечъ отъ Господа, и Той се е отдръпналъ отъ тѣхъ“. („ Congreg. Journal“, 23 May 1844.)

Д единъ писатель въ „Religions Telescope“ свидетелствува: „Никога не сме имали такъвъ всеобщъ отпадъкъ, както се забелязва сега. Наистина, черквата трѣбва да се пробуди и да се опита да отгатне причината на този недостатъкъ; защото всѣки, който обича Сионъ, трѣбва тъй да погледне на това състояние. Като вземемъ въ съображение малкото и единични случаи на покаяние и почти безпримѣрното нежелание за покаяние и закоравѣлостьта на грѣшницитѣ, ние почти неволно извикваме: „Забравилъ ли е Богъ да бѫде милостивъ, или вратата на милостьта е заключена ?“

Причината за такова едно състояние лежи винаги въ самата църква. Духовната тъмнина, която обзема народи, църкви и отдѣлни личности, въ никой случай не е едно произволно отдръпване отъ страна на Господа, на освещаващата божествена благодать, но трѣбва да се припише на едно пренебрегване или отхвърляне на божествената свѣтлина отъ страна на човѣцитѣ. Единъ поразителенъ примѣръ на тази истина ни представя историята на евреитѣ въ Христовото време. Чрезъ това, като се отдадоха на свѣта и забравиха Бога и Неговото слово, тѣхнитѣ умове бѣха заслѣпени и сърдцата имъ станаха земни и плътски; тѣ бѣха въ незнание относно идването на Мессия и въ гордостьта и невѣрието си отхвърлиха Изкупителя. Но и тогава Богъ не оттегли отъ еврейския народъ познанието или участието въ благос.ловенията на спасението ; обаче всички, които отхвърлиха истината, изгубиха всѣко желание за небесния даръ. Тѣ бѣха направили „свѣтлина отъ тъмнината и отъ свѣтлината — тъмнина“, докато свѣтлината, която бѣше въ тѣхъ, стана тъмнина ; а колко голѣма бѣше тогава пъкъ тъмнината ! (Ис. 5:20; Мат. 6:23.)

На сатанинскитѣ планове подхожда да запазва вида на религията, стига само да липсва духътъ на живото благочестие. Следъ отхвърлянето на евангелието юдеитѣ про- [309] дължаваха много ревностно да спазватъ обичайнитѣ церемонии ; тѣ спазваха строго границитѣ на своята националность, докато сами трѣбваше да признаятъ, че Божието присѫтствие не се откриваше вече въ тѣхната срѣда. Данииловото пророчество посочваше тъй опредѣлено смъртьта на Исуса, че тѣ избѣгваха да го изучаватъ, и най-после равинитѣ изговориха проклятие надъ всички, които искаха да се опитатъ да изчислятъ времето. 1800 години Израилевиятъ народъ бѣше живѣлъ въ слѣпота и непокаяние, равнодушенъ къмъ милостивитѣ предлагания на спасението, необръщащъ внимание на благословенията на евангелието : едно тържествено и страшно предупреждение отъ опасностьта, да отхвърлятъ свѣтлината отъ небето.

Еднакви причини предизвикватъ еднакви действия. Който умишлено заглушава своето чувство на дългъ, понеже е противно на склонноститѣ му, най-после не ще може да раз-личава вече истината отъ заблудата; разумътъ бива затъмненъ, съвѣстьта закоравява. сърдцето затѫпява и душата се отдѣля отъ Бога. Тамъ, кѫдето вестьта на божествената мѫдрость не се цени достатъчно и се пренебрегва, тамъ църквата бива обхваната отъ тъмнина; вѣрата и любовьта охладняватъ, и се появяватъ отчуждение и разцепления. Църковни членове съединяватъ стремежитѣ и силитѣ си за свѣтски предприятия и грѣшници закоравяватъ въ своето непокаяно състояние.

Първата ангелска весть въ Откр. 14, която сочи времето на Божия сѫдъ и кани всѣки да Му се поклони, бѣше опредѣлена да отдѣли истинския Божий народъ отъ гибелнитѣ влияния на свѣта и да го пробуди, за да познае своето истинско състояние на изравняване съ свѣта и отклонение отъ Бога. Въ тази весть Богъ бѣше изпрагилъ на църквата едно предупреждение, което, въ случай че бѫдѣше прието, би помогнало противъ тия злини, които отклоняваха човѣцитѣ отъ Бога. Ако тѣ бѣха приели вестьта отъ небето, смирили сърдцата си предъ Господа и бѣха се искрено опитали да се приготвятъ, за да могатъ да устоятъ въ Неговото присѫтствие, то духътъ и мощьта на Бога биха се проявили между тѣхъ. Църквата сѫщо тъй би постигнала щастливото състояние на единство, вѣра и любовь, което бѣше въ апостолското време, когато всички вѣрующи бѣха „едно сърдце и една душа“ и „съ дързновение говорѣха словото Божие“, когато „Господь всѣкидневно прибавяше къмъ църквата такива, които се спасяваха“. (Деян. 4:31. 32; 2: 47.)

Ако изповѣдващитѣ се за християни приемаха свѣтлината тъй, както тя ги огрѣва отъ Словото Божие, тѣ биха постигнали онова единство, за което Спасительтъ се моли за тѣхъ, и което апостолътъ описва като „единството на духа [310] чрезъ връзкитѣ на мира“. Тукъ е. казва той, „едно тѣло и единъ духъ, както сте призвани къмъ една надежда на вашето звание; единъ е Господь, еднае вѣрата, едно е кръщението“. (Ефес. 4:3—5.)

Такива бѣха благословенитѣ последици за ония, които приемаха адвентната весть. Тѣзи последнитѣ идваха отъ различни религиозни общества; но отдѣлящитѣ граници биваха разкѫсвани. Противоречащи си едно на друго мнения въ вѣрата бѣха унищожени. Противната на Писанието надежда за едно хилядагодишно царство на миръ върху земята бѣ премахната, фалшиви схващания за Христовото пришествие бѣха поправени, гордость и изравняване съ свѣта отстранени, неправдата се поправяше, сърдцата се свързваха въ сърдечно общение, владѣеха любовь и радость. Ако това учение извършва това за малцината, които го приемаха, то би могло да извърши същото и за всички, ако всички го бѣха приели.

Но черквитѣ като цѣло не приеха предупреждението. Тѣхнитѣ проповѣдници, които, като стражи въ Израилевия домъ, би трѣбвало да бѫдатъ първитѣ, които да познаятъ признацитѣ на Христовото пришествие, не схванаха истината, нито отъ свидетелствата на пророцитѣ, нито отъ знаменията на времето. Тъй като свѣтски надежди и честолюбие изпълваха сърдцата имъ, любовьта къмъ Бога и вѣрата въ Неговото слово бѣха охладнѣли, и когато адвентното учение бѣ донесено, то събуди въ тѣхъ само предразсѫдъци и невѣрие. Фактътъ, че вестьта бѣше проповѣдвана повече отъ миряни, бѣше привежданъ като доказателство противъ нея. Както нѣкога, на ясното свидетелство Божие тѣ отвръщаха съ въпроса: „Повѣрвалъ ли е въ Него нѣкой отъ началницитѣ или отъ фарисеитѣ?“ (Йоанъ 7: 48.) И тъй като намираха, че бѣше трудно да оборятъ извлѣченитѣ отъ пророческитѣ данни доказателства, мнозина съветваха, да не се изучаватъ пророчествата, учейки, че пророческитѣ книги били запечатани и не можели да бѫдатъ разбрани. Много, наивно довѣряващи се на своитѣ духовни пастири, се отказваха да слушатъ предупреждението, а други, макаръ че бѣха убедени въ истината, не смѣеха да го признаятъ, „за да не бъдатъ отлъчени“ (Йоанъ 12:42). Изпратената отъ Бога за изпитване и пречистване на църквата весть откриваше много ясно, колко голѣмо бѣше числото на ония, които бѣха обърнали сърдцата си къмъ този свѣтъ, вмѣсто къмъ Христа. Връзкитѣ, които ги свързваха съ земята, бѣха по-силни отъ тия, които ги теглѣха къмъ небето. Тѣ слушаха гласа на свѣтската мъдрость и се от-връщаха отъ сърдцеизпитващата весть на истината.

Като отказваха да слушатъ предупреждението на първия ангелъ, тѣ отхвърлиха срѣдството, което Небето бѣше [311] предвидѣло за тѣхното изцѣление. Тѣ презрѣха носящия благодатъ пратеникъ, който би могълъ да имъ помогне противъ злинитѣ, които ги отдѣляха отъ Бога, и се връщаха съ по-голѣмо влѣчение къмъ приятелството на свѣта. И тукъ лежеше причината за онова страшно състояние на заразяване отъ свѣтски духъ, на вѣроотстѫпничество и на духовна смърть, което владѣеше въ черквитѣ въ 1844 година.

Въ откровение 14 следъ първия ангелъ следва втори, съ вика : „Падна, падна Вавилонъ, великиятъ градъ, защото напои всички народи съ яростното вино на блудството си!“ (Откр. 14:8.) Вавилонъ значи смѣшение. Това име се употрѣбява въ Свещеното Писание за означение различнитѣ форми на фалшива или паднала религия. Въ Откр. 17 Вавилонъ е представенъ като една жена. Това е единъ образъ, съ който Библията си служи да символизира една църква, като една благодетелна жена символизира една чиста църква, а една паднала жена — една вѣроотстѫпила черква.

Въ Библията светиятъ и установенъ характеръ на сѫ-ществуващето между Христа и Неговата църква отношение е представенъ чрезъ брачната връзка. Господь е съединилъ своята църква съ Себе си чрезъ единъ тържественъ заветъ — отъ Негова страна чрезъ обещанието, Той да бѫде тѣхенъ Богъ, а отъ тѣхна страна чрезъ задължението, тѣ да искатъ да принадлежатъ само на Него. Той казва : „И ще те сгодя за Себе си во-вѣки; ще те сгодя за Себе си въ правда и сѫдъ, въ благость и милосърдие“. (Осия 2:19.) И още: „Азъ се съчетахъ съ васъ“. (Йер. 3:14.) Павелъ си служи съ сѫщото сравнение въ Новия заветъ, като казва: „Сгодихъ ви за едничекъ мѫжъ, за да ви представя на Христа като чиста девица“. (2Кор. 11:2)

Невѣрностьта на църквата спрямо Христа чрезъ това, като отвърна довѣрието и любовьта си отъ Господа и допусна любовьта къмъ свѣта да завладѣе душата й. е сравнена съ прелюбодеяние. Израилевиятъ грѣхъ — отклонението му отъ Бога — е представенъ подъ този образъ, и Божията чудна любовь, която той по такъвъ начинъ пренебрегна, е трогателно описана: „Заклехъ ти се и встѫпихъ въ съюзъ съ тебе, казва Господь Богъ, и ти стана моя“. „И бѣше извънредно красива и достигна царствено величие. И разнесе се славата ти помежду народитѣ поради твоята красота, защото тя бѣше въ пълно съвършенство при тоя великолепенъ накитъ, съ който Азъ те накитихъ, казва Господь Богъ. Но ти се довѣри на красотата си, и, ползвайки се отъ славата си, почна да блудствувашъ“. .Но наистина, както жена вѣроломно изневѣря на съпруга си, тъй вѣроломно постѫпихте съ Мене вие, доме Израилевъ, казва Господь“. „Като прелюбодейна жена, която вмѣсто [312] своя мѫжъ прибира чужди“. (Йез. 16:8. 13—15; Йер. 3:20; Йез. 16:32.)

Въ Новия заветъ съвсемъ подобни думи се отпрявятъ къмъ изповѣдващи се за християни, които търсятъ повече приятелството на свѣта, отколкото Божието благоволение. Апостолъ Яковъ казва: „Прелюбодейци и прелюбодейки, не знаете ли, че приятелството съ свѣта е вражда противъ Бога ? Който, прочее, поиска да бѫде приятель на свѣта, врагъ става на Бога“. (Яков. 4:4.)

Вавилонъ, жената отъ Откровение 17, ни се описва като „облѣчена въ багреница и червено, украсена съ злато, драгоценни камъни и бисери; въ рѫката си държеше златна чаша, пълна съ гнусотии и нечистота отъ блудството й; и на челото ѝ бѣ написано името: тайна, Вавилонъ велики, майка на блудницитѣ“. Пророкътъ казва по-нататъкъ: „Видѣхъ, че жената бѣше пияна отъ кръвьта на светиитѣ и отъ кръвьта на свидетелитѣ Исусови“. (Откр. 17: 4—6,) За Вавилонъ по-нататъкъ се казва, че той е „голѣмиятъ градъ, който царува надъ зменитѣ царе“. (Откр.17:18.) Силата, която владѣеше толкова столѣтия неограничено надъ християнскитѣ царе, е Римъ. Багреница и чеврено, скѫпоценни камъни и бисери описватъ живо великолепието и повече отъ царския блѣсъкъ, който показва гордиятъ римски престолъ. За никоя друга сила не би могло да се каже тъй съ право: тя бѣше „пияна отъ кръвьта на свѣтиитѣ“, както за оная черква, която бѣше преследвала по такъвъ жестокъ начинъ Христовитѣ последователи. Вавилонъ е обвиненъ сѫщо и въ грѣха на противозаконенъ съюзъ съ „земнитѣ царе“. Чрезъ отклонението отъ Господа и свързването съ езичницитѣ юдейската църква стана една блудница; и Римъ, който бѣ по сѫщия начинъ покваренъ, като търсѣше подкрепата на свѣтски сили, получава сѫщата присѫда.

Вавилонъ е нареченъ „майка на блудницитѣ“. Съ дъщери трѣбва да сѫ символизирани черкви, които държатъ здраво нейнитѣ учения и предания и следватъ нейния примѣръ, като се отказватъ отъ истината и Божието благоволение, за да сключатъ единъ незаконенъ съюзъ съ свѣта. Вестьта отъ Откровение 14, която съобщава падането на Вавилонъ, трѣбва да се отнася за религиозни общества, които нѣкога сѫ били чисти, но после сѫ се покварили. Тъй като тази весть на предупреждение се дава преди сѫда, тя трѣбва да бѫде проповѣдвана въ последнитѣ дни, и затова може да се отнася не само за римската черква, по-неже тази вече отъ много столѣтия се намираше въ едно отпаднало състояние. По-нататъкъ въ 18 глава на Откровението Божиятъ народъ се поканва да излѣзе отъ Вавилонъ; съгласно този текстъ още много отъ Божия народъ [313] требва да сѫ въ Вавилонъ. Но сега въ кои общества може да се намѣри по-голѣмата часть отъ Христовитѣ последователи? Безъ съмнение, въ различнитѣ черкви, които изповѣдватъ протестантската вѣра. Въ времето на своето появяване тѣзи църкви заемаха едно благородно становище спрямо Бога и Неговата истина, и Божието благословение бѣше съ тѣхъ. Дори невѣрващиятъ свѣтъ трѣбваше да признае благотворнитѣ резултати, които последваха следъ приемането на евангелските принципи, както пророкътъ бѣше казалъ за израиля: „И разнесе се славата ти между народитѣ, поради твоята красота, защото тя бѣше въ пълно съвършенство при тоя великолепенъ накитъ, съ който Азъ те накитихъ, казва Господь Богъ“. (Йез. 16:14.) Тѣзи общества, обаче, паднаха поради сѫидите слабости, които по-служиха на израиля за проклятие и погибель — желанието, да подражаватъ на обичаитѣ на безбожнитѣ и да търсятъ тѣхното приятелство. „Но ти се довѣри на красотата си и, ползвайки се отъ славата си, почна да блудствувашъ“. (Йез. 16:15.)

Много отъ протестантскитѣ черкви следватъ примѣра на Римъ въ противозаконното свързване съ „земнитѣ царе“ — държавнитѣ черкви чрезъ отношенията имъ къмъ свѣтскитѣ правителства, и други деноминации чрезъ това, като търсятъ благоволението на свѣта. Изразътъ Вавилонъ (смѣшение) може съ право да се приложи върху тѣзи общества, тъй като всички изповѣдватъ, че извличатъ ученията си отъ Библията, и все пакъ сѫ разцепени въ почти неизброими секти съ далече отличаващи се едно отъ друвѣроизповѣдания и теории.

Освенъ грѣховното свързване съ свѣта, църквитѣ, които сѫ се отдѣлили отъ Римъ, показватъ и други отъ неговитѣ белези.

Едно римо-католическо съчинение твърди. „Ако римската черква чрезъ почитането на светиитѣ се е провинила нѣкакъ въ идолопоклонство, то и нейната дъщеря, англиканската черква, не е останала по-назадъ; понеже тя има десеть черкви, които сѫ посвѣтени на дева Мярия, срещу една, посвѣтена на Христа“. (Dr Challoner, .The Catholic Christian Jnstructed“, Preface, pp. 21. 22.)

Д-ръ Хопкинсъ въ една статия върху хилядагодишното царство прави следнитѣ изявления: „Ние нѣмаме никакво основание да ограничаваме антихристиянския духъ и неговитѣ обичаи само въ тъй наречената римска черква. Протестантскитѣ черкви притежаватъ много отъ антихриста и сѫ далечъ отъ това, да сѫ чисти отъ поквара и безбожие“. (Hopkins „Works“, Vol. II. p. 328.)

Върху отдѣлянето на презвитериянската черква отъ Римъ Д-ръ Гутри пише: „Преди 300 години нашата черква [314] съ отворена Библия върху своето знаме и съ девиза: .Изпитвайте Писанието ! “ на своето свидетелство напусна портитѣ на Римъ“. Но после той задава важния въпросъ: „Излѣзе ли тя чиста отъ Вавилонъ?“ (Guthrie, „The Gospel In Ezekiel“, p. 237.)

Спържонъ се изразява по следния начинъ: Англиканската черква изглежда всецѣло да е заквасена отъ учението, че спасението лежи въ тайнствата; ония, обаче, които сѫ отдѣлени отъ тази черква, сѫ сѫщо тъй проникнати отъ философско невѣрие. Сѫщо и тия, отъ които ние бихме очаквали по-добри нѣща, се отклоняватъ, единъ следъ другъ, отъ основнитѣ стълбове на вѣрата. Сърдцето на Англия, вѣрвамъ, е съвсемъ продупчено отъ едно гибелно невѣрие, което още се осмѣлява да се покачва на амвона и да се нарича християнство“.

Коя бѣше първопричината за голѣмия отпадъкъ ?Какъ черквата първоначално се е отклонила отъ простотата на евангелието ? — Като се нагаждаше споредъ обичаитѣ на езичеството, за да направи за езичницитѣ по-лесно приемането на християнството. Апостолъ Павелъ обяснява още въ своитѣ дни: Тайната на беззаконието вече действува“. (2. Сол. 2:7.) Докато апостолитѣ още живѣеха, църквата се държеше още относително чиста. Но „къмъ края на второто столѣтие повечето църкви приеха другъ образъ; първата простота изчезна, и незабелязано, когато първитѣ ученици отдидоха въ гробоветѣ си, дойдоха тѣхнитѣ деца и новообърнати ... и дадоха новъ видъ на дѣлото“. (Robinson, „Ecclesiastical Researches“, ch. 6, p. 17.) За да спечелятъ привърѫеници, тѣ не спазваха тъй точно възвишенитѣ правила на християнската вѣра, и вследствие това избухна „едно езическо течение, което нахлу въ черквата и заедно съ себе си внесе въ нея своитѣ привички, обичаи и идоли“. (Gavazzi’s Lectures, p. 278.) Тъй като християнската религия си осигури благоволението и подкрепата на свѣтскитѣ владѣтели, тя бѣ приета по име отъ множествата; но макаръ и по видъ християни, „мнозина въ действителность си останаха езичници и се покланяха, особено тайно, на своитѣ идоли“. (Сѫщо тамъ.)

Не се ли повтаря сѫщото нѣщо почти въ всѣка черква, която се нарича протестантска? Съ отхождането на тѣхнитѣ основатели, които бѣха вдъхновени отъ истинския духъ на реформа, на тѣхно мѣсто заставатъ тѣхнитѣ последователи и даватъ новъ видъ на дѣлото. Докато децата на реформаторитѣ се държатъ за вѣроизповѣднитѣ принципи на отцитѣ си, безъ да ги изпитватъ, и се отказватъ да приематъ една истина, която надминава крѫгозора на реформаторитѣ, тѣ се отклоняватъ отъ тѣхния примѣръ на смирение, на себеотрицание и на отказване отъ свѣта. Тъй [315] „изчезва първата простота“. Една буйна вълна на свѣтски духъ „съ неговитѣ привички, обичаи и идоли“ наводнява черквата.

Ахъ, колко много се срѣща между християнитѣ по име това приятелство на свѣта, което е „вражда противъ Бога“ ! (ѣков. 4:4.) Колко далечъ сѫ се отклонили обикновенитѣ черкви въ цѣлото християнство отъ библейската мѣрка на смирение, себеотрицание, простота и благочестие! Еднажъ Йоханъ Веслей, говорейки за правилното употрѣбяване на паритѣ, казалъ: „Не прахосвайте нищо отъ една тъй скъпоценна дарба за просто задоволяване на жаждата за наслаждения чрезъ излишни и скъпи дрехи или безполезни накити. Не употрѣбявайте нищо отъ нея за изкуствена украса на вашитѣ кѫщи, за излишни или скъпи мебели, за скъпи картини, рисунки или златни украшения. . . Не харчете нищо, за да се предавате на тщеславенъ животъ, за да печелите удивлението или похвалата на човѣцитѣ. . . Докато ти върви добре, ще говорятъ добро за тебъ. Докато се обличашъ въ пурпуръ и скъпоценни одежди и всѣки день живѣешъ разкошно и весело, безъ съмнение, много ще хвалятъ твоя финъ вкусъ, твоитѣ способности и госто-приемство. Не купувай, обаче, тъй скъпо тѣхнитѣ похвали; по-добре задоволявай се съ почеститѣ, които ти идатъ отъ Бога“. (Wesley’s Works, Sermon 50, „The Use of Money“.) Ho въ много черкви днесъ тѣзи наставления се пренебрегватъ.

Въ свѣта е обичай, да се принадлежи къмъ кое и да е вѣроизповѣдание. Владѣтели, политици, юристи, доктори, търговци встѫпватъ въ черквата, за да си спечелятъ уважението и довѣрието на обществото и да го използватъ за своитѣ лични свѣтски работи. По такъвъ начинъ тѣ се опитватъ да прикриятъ своитѣ несправедливи постѫпки подъ едно християнско вѣроизповѣдание. Различнитѣ религиозни общества, подкрепени чрезъ богатството и влиянието на тѣзи кръстени свѣтски хора, ползгатъ още повече усилия да спечелятъ всеобщото одобрение и благоволение. Чудесни черкви, украсени по единъ разсипнически начинъ, се издигатъ по главнитѣ улици. Отиващитѣ въ черква се обличатъ скѫпо и споредъ модата. На талантливия проповѣдникъ се плаща голѣма заплата, за да забавлява и привлича народа. Неговитѣ проповѣди не бива да изобличаватъ грѣховетѣ на народа, но трѣбва да звучатъ меко и приятно на префиненото ухо. По такъвъ начинъ въ черковнитѣ книги се записватъ „благородни“ грѣшници и „благородни“ грѣхове се прикриватъ подъ вида на благочестието.

Единъ даващъ тонъ свѣтски вестникъ, който се изразява върху настоящето състояние на изповѣдващитѣ се американски християни, казва: „Несъзнателно черквата се е отдала на духа на епохата и е нагодила своитѣ богослу- [316] жебни форми споредъ модернитѣ изисквания“. „Въ действителность черквата употрѣбява за свои инструменти всичко, което помага да се направи религията привлѣкателна“. Единъ дописникъ въ ню-йоркския вестникъ „Индепендантъ“ пише следното за методизма: „Раздѣлната линия между благоче-стивитѣ и безбожнитѣ избледнява въ една полусѣнка, и отъ дветѣ страни ревностни мѫже полагатъ старания да заличатъ всѣка разлика между тѣхнитѣ начини на действие и тѣхнитѣ удоволствия. Националниятъ характеръ на религията допринася извънредно много за увеличаването числото на ония, които биха желали да получатъ благословения, безъ да изпълняватъ честно задълженията си“.

Хауардъ Кросбай казва: „Нѣщо много сериозно е, че Христовата черква тъй малко следва Господнитѣ нареждания. Сѫщо както юдеитѣ нѣкога чрезъ приятелскитѣ си отношения къмъ идолослужителитѣ отвърнаха сърдцата си отъ Бога. . ., тъй и днешната Христова черква чрезъ отношенията си съ невѣрващия свѣтъ отстѫпва отъ божественитѣ правила на своя истински животъ и се отдава на гибелнитѣ, макаръ и често привидно добри привички на едно нехристиянско общество, като се възползва отъ привеждани доказателства и идва до заключения, които сѫ чужди на Божиитѣ изявления и противни на растенето въ благо датьта“. („ The Healthy Christian, p.p. 141. 142.)

Въ това течение на свѣтски духъ и жажда за удоволствия себеотрицанието и самопожертвуванието заради Христа изчезватъ почти напълно. „Нѣкои мѫже и жени, които сега живо действуватъ въ нашитѣ черкви, сѫ били карани като деца да принасятъ жертви, за да бѫдатъ въ състояние да дадатъ или да сторятъ нѣщо за Христа“. Но „въ случай, че липсватъ срѣдства . . . никой не бива да бѫде принуждаванъ да дава. О не, направете единъ пазаръ, устройте една изложба на живи картини, едно мнимо разследване въ сѫда, една старовременна вечеря или обѣдъ — каквото и да е, за да се забавлява народътъ“.

Губернаторътъ Васбурнъ отъ Висконсинъ обясняваше въ своитѣ годишни известия отъ 9 януарий 1873 год.: „Изглежда, че ще сѫ нужни закони, за да се унищожатъ възпитателнитѣ институти на актьоритѣ. Такива се намиратъ навсѣкѫде. Дори и черквата (безъ съмнение, не съзнавайки) често може да се хване въ това, че върши дѣлото на дявола. Устройвани биватъ концерти съ подаръци, предприятия съ премии, лотарии, често служейки на религиозни и благотворителни цели, но често и на много по-нищожни такива ; лотарии, ценни пакети и други изпълняватъ цельта, да получаватъ пари, безъ да оценятъ стойностьта на това. Нищо не е тьй деморализиращо, тъй развратяващо, особено за младежьта, както печеленето на пари или имоти, безъ [317] да се работи за това. Когато почетни личности се занимаватъ съ подобни азартни предприятия и успокояватъ съвѣстьта си съ това, че паритѣ ще бѫдатъ употребени за една добра цель, тогава нѣма защо да се очудваме, когато младежьта тъй често изпада въ такива привички, които тъй много се пораждатъ при възбуждението отъ азартнитѣ игри“.

Духътъ на нагаждане съ свѣта прониква въ всички черкви на цѣлото християнство. Робертъ Аткинсъ въ една държана въ Лондонъ проповѣдь нарисува една мрачна картина на духовния отпадъкъ, който владѣе въ Англия. Той каза: „Истински праведнитѣ намаляватъ на земята, и никой не взема това при сърдце. Днешнитѣ изповѣдници на религията въ всѣка черква обичатъ свѣта, нагаждатъ се споредъ него, търсятъ лични удобства и се стремятъ къмъ свѣтски почести. Те сѫ призвани да страдатъ съ Христа, а са изплашватъ само отъ една хулна дума.. . Отпадъкъ, отпадъкъ, отпадъкъ! — стои написано отпредъ на всѣка черква, и ако тѣ поне знаеха това и можеха да го чувствуватъ, то още би имало надежда; но уви! тѣ викатъ: „Богатъ съмъ, разбогатѣхъ, и отъ нищо не се нуждая!“ (Second Advent Library, Tract № 39).

Голѣмиятъ, приписванъ въ тяжесть на блудницата Ва-вилонъ грѣхъ е, че тя е напоила „отъ виното на яростното си блудство. . . всички народи“. Тази упояваща чаша, която тя предлага на свѣта, представлява фалшивитѣ учения, които е приела вследствие своята незаконна връзка съ голѣмцитѣ на земята. Приятелството съ свѣта погубва вѣрата и отъ своя страна упражнява гибелно влияние върху свѣта, като разпространява учения, които противоречатъ на найяснитѣ изявления на Свещеното Писание.

Римъ задърѫаше Библията отъ народа и изискваше отъ всѣкиго вмѣсто нея да приеме неговитѣ учения. Задачата на реформацията бѣше, да даде отново на човѣчеството Словото Божие; и все пакъ, не е ли истина, че и въ днешнитѣ наши черкви човѣцитѣ биватъ поучавани да основаватъ вѣрата си повече върху вѣроизповѣданията и нарежданията на черквата, отколкото върху Свещеното Писание ? Карлъ Беехеръ е казалъ за протестантскитѣ черкви: „Тѣ се плашатъ отъ всѣка груба дума противъ вѣроизповеданията съ сѫщата чувствителность, съ каквато ония свѣти отци се биха ужасили отъ всѣка груба дума върху появилото се поклонение на светиитѣ и мѫченицитѣ, къмъ което тѣ бѣха привързани. .. Протестантско-евангелскитѣ общества тъй сѫ си свързали взаимно и сами на себе си рѫцете, че между всички тѣхъ никой не може да бѫде проповѣдникъ, безъ да приеме една или друга книга освенъ Библията. . . Съвсемъ не е въображение, ако се каже, че властьта на вѣроизповѣданията започва действително да за- [318] бранява Библията сѫщо тъй, както Римъ правѣше това, макаръ и по единъ по-хитъръ начинъ“. (Sermon on „The Bible a Sufficient Creed“, 1846.)

Когато вѣрни учители тълкуватъ Словото Божие, тогава се повдигатъ учени мѫже, проповѣдници, които твърдятъ, че разбиратъ Писанието, изобличаватъ здравитѣ учения като ереси и по такъвъ начинъ принуждаватъ търсещигѣ истината да отстѫпятъ. Ако свѣтътъ не бѣше безнадеждно пиянъ отъ виното на Вавилонъ, твърде много биха се убедили и обърнали чрезъ яснитѣ, рѣзки истини на Словото Божие. Но християнската вѣра се явява тъй объркана и пълна съ противоречия, че народътъ не знае, кое трѣбва да вѣрва за истина. Вината за нежеланието на свѣта да се покае лежи върху черквата.

Втората ангелска весть отъ Откровение 14 за пръвъ пѫть се проповѣдва презъ лѣтото на 1844 година и тогава намѣри особено непосрѣдствено приложение върху черквитѣ въ Съединенитѣ Щати, кѫдето предупреждението за съда бѣше най-разпространено проповѣдзано и същевременно отхвърлено, и където отпадъкътъ въ черквитѣ се бѣше най-бързо разпространилъ. Обаче, вестьта на втория ангелъ постигна своето пълно изпълнение не въ 1844 год. Тогава черквитѣ, поради отказа си да приематъ свѣтлината на адвентната весть, претърпѣха голѣмо нравствено падение, което все още не бѣше пълно. Тъй като продължаваха да отхвърлятъ особенитѣ истини за това време, тѣ падаха все по-дълбоко; но все още не може да се каже: „Падна Вавилонъ, великата блудница. . . защото отъ виното на яростното ѝ блудство пиха вспчкптѣ народи“. Тя още не е довела всички, народи до тамъ, да направятъ това. Духътъ на изравняване съ свѣта и равнодушие спрямо провѣряващитѣ истини за нашето време сѫществува и е спечелилъ почва въ черквитѣ на протестантската вѣра въ всички християнски истини; тържественото и страшно обвинение на втория ангелъ включва и тѣзи черкви. Но дѣлото на отпадъка още не е постигнало своя върхъ.

Библията ни казва, че преди пришествието на Господа сатана ще действува „съ всѣка сила и съ поличби и лъжливи чудеса и съ всѣко неправедно прелъстяне“, и ония, които „не сѫ приели любовьта къмъ истината за свое спасение“, ще изпаднатъ въ голѣми заблуждения, „за да повѣрватъ на лъжата.“ (2 Сол. 2:9-11.) Пълното падение на Вавилонъ ще бѫде не по-рано, преди да настане това състояние и съединението на черквата съ свѣта да бѫде напълно възстановено надъ цѣлото християнство. Промѣната крачи напредъ, и съвършеното изпълнение на Откр. 14:8 е още въ бѫдещето.

Въпрѣки духовната тъмнина и отдѣлянето отъ Бога [319] които сѫществуватъ въ черквитѣ, образуващи Вавилонъ, повечето отъ истинскитѣ Христови последователи все още се намиратъ въ тѣхното общество. Измежду тѣхъ има много, които още никога не сѫ чули особенитѣ истини за това време. Не малко сѫ недоволни отъ настоящето си състояние и копнѣятъ за по-голѣма свѣтлина. Тѣ напразно търсятъ да намѣрятъ Христовото подобие въ черквитѣ, съ които сѫ свързани. Понеже тѣзи черкви все повече се отклоняватъ отъ истината и все по-тѣсно се свързватъ съ свѣта, разликата между дветѣ класи ще се увеличава и най-после ще доведе до едно раздѣление. Ще дойде време, когато тия, които обичатъ Бога повече отъ всичко, не ще могатъ повече да останатъ въ връзка съ ония, които „сѫ повече сластолюбци, нежели боголюбци, които на гледъ иматъ бла-гочестие, но отъ силата му сѫ се отрекли“. (2 Тим. 3:4. 5.)

Откровение 18 посочва на времето, когато черквата вследствие отхвърлянето на тройното предупреждение отъ Откр. 14:6-12 ще е напълно стигнала състоянието, предсказано отъ втория ангелъ, и когато Божиятъ народъ, който все още се намира въ Вавилонъ, ще бѫде поканенъ да се отдѣли отъ него. Тази весть е последната, която свѣтътъ ще получи, и тя ще извърши своето дѣло. Когато душитѣ, които не сѫ повѣрвали истината, а сѫ обикнали неправдата (2 Сол. 2:12), бѫдатъ предадени на голѣми заблуждения, тъй че да повѣрватъ лъжата, тогава свѣтлината на истината ще огрѣе всички, чиито сърдца сѫ открити, за да я приематъ, и всички Божии чада, които сѫ още въ Вавилонъ, ще последватъ зова: „Излѣзте отъ нея, люде Мои!“ (Откр. 18:4.) [320]

Епизод 22—Изпълнени пророчества.

Когато отмина времето, въ което се очакваше Христовото идване, пролѣтьта на 1844 год., ония, които съ вѣpa бѣxa очаквали Неговото явление, изпаднаха известно време въ съмнение и смущение. Докато свѣтътъ ги считаше като претърпѣли пълно поражение и искаше да имъ докаже, че сѫ били заблудени, източникътъ на тѣхната утѣха бѣше все още Словото Божие. Мнозина продължаваха да търсятъ въ Писанието, изследваха отново доказателствата за вѣрата си и изучаваха грижливо пророчествата, за да получатъ повече свѣтлина. Библейското свидетелство изглеждаше да потвърѫдава ясно и опредѣлено тѣхното становище. Знамения, които не можеха да бѫдатъ неразбрани, показваха, че Христовото идване предстоеше скоро. Осо-беното благословение отъ Господа чрезъ обръщане на грѣш-ници и пробуждане духовния животъ между християните свидетелствуваше, че вестьта бѣше отъ небето, и макаръ че тѣзи вѣрующи не можеха да обяснятъ разочарованието си, тѣ все пакъ чувствуваха уверѣностьта, че Богъ ги бѣше водилъ въ тѣхната минала опитность.

Между пророчествата, които считаха като указание за времето на Христовото пришествие, тѣ намѣриха поучения, които прилѣгаха особено за тѣхното състояние на неизвестность и на очакване и ги насърдчаваха търпеливо да очакватъ съ вѣра, че това, което сега се вижда неясно на разума имъ, ще бѫде разяснено навреме.

Между тѣзи пророчества бѣше и това на Авакумъ 2:1—4: „Застанахъ на стражата си и, стоейки на кулата, наблюдавахъ, за да узная, какво Той ще ми каже, и какво да отговоря на жалбата противъ мене. Отговори ми Господь и рече: Запиши видението и начертай ясно на скрижали, та който чете, лесно да може да прочете; защото видението се отнася още къмъ опрѣделеното време; то говори за свършека и нѣма да излъже; па и да се забави, чакай го, защото безъ друго ще се сбѫдне, нѣма да се отмѣни. Ето, горделивата душа не ще се успокои, а праведниятъ чрезъ вѣрата си ще бѫде живъ“. [321]

Още въ 1842 год. даденото въ пророчеството наставление: „Запиши видението и начертай ясно на скрижали, та който чете, лесно да може да прочете“, внушило на Карлъ Фичъ мисъльта, да начертае една пророческа карта, за да представи образно виденията на Даниила и на Откровението. Публикуването на тази карта бѣ прието като изпълнение на дадената чрезъ Авакума порѫчка. Никой по онова време, обаче, не обърна внимание, че въ сѫщото пророчество се загатва за едно очевидно закъсняване на изпълнението на видението, за едно време на чакане. Следъ разочарованието, обаче, извънредно важна се оказва следната часть отъ библейския текстъ: „Видението се отнася още къмъ опредѣлено време ; то говори за свършека, и нѣма да излъже ; па и да се забави, чакай го, защото безъ друго ще се сбъдне, нѣма да се отмѣни ... а правдениятъ чрезъ вѣрата си ще бѫде живъ“.

Едно отъ пророчествата на Йезекиила бѣше сѫщо тъй източникъ на голѣма суша и утеха за вѣрующитѣ : „И биде къмъ мене слово Господне: Сине човѣшки, каква е тая поговорка у васъ, въ Израилевата земя: ,Много дни ще минатъ и всѣко пророческо видение ще изчезне“? Затова кажи имъ: Тъй казва Господь Богъ: Ще унищожа тая поговорка, и не ще употрѣбяватъ вече такава поговорка у израиля; но кажи имъ: Близки сѫ днитѣ и изпълнението на всѣко пророческо видение. Защото вече не ще остане напусто никое пророческо видение, защото Азъ, Господь, Азъ говоря: и думата, която Азъ говоря, не се изпълни, и не ще бѫде отложена . . . Ето, домътъ Израилевъ казва: Пророческото видение, което той видѣ, ще се сбѫдне следъ много дни, и той пророкува за далечни времена. Затова кажи имъ: Тъй казва Господь Богъ : Ни една моя дума вече не ще бѫде отсрочена, но думата, която Азъ кажа, ще се сбъдне, казва Господь Богъ“. (Йез. 12 : 21—25. 27. 28.)

Чакащитѣ се радваха на тѣзи думи и вѣрваха, че Оня, който знае края отъ началото, бѣше видѣлъ презъ столѣтията, и понеже е предвидѣлъ разочарованието имъ, имъ е далъ слова на насърдчение и на надежда. Ако такива текстове отъ Писанието не ги увещаваха да чакатъ търпеливо и да подърѫатъ здраво упованието си въ Словото Божие, тѣхната вѣра въ онова време на тежко изпитание би угаснала.

Притчата за десеттѣ девици въ Матея 25 сѫщо тъй символизира опитноститѣ на адвентния народъ. Въ Матея 24, когато ученицитѣ бѣxa запитали Господа за знаменията на Неговото идване и на края на свѣта, Той изброи нѣколко отъ най-важнитѣ събития въ историята на свѣта и на църквата, отъ Неговото първо идване, до второто Му пришествие ; а именно: разрушението на Йерусалимъ, голѣмата скръбь на църквата подъ езически и папски гонения, за- [322] тъмнението на слънцето и на луната и падането на звездитѣ. Следъ това Той говори за Своето идване въ царството Си и разказа притчата за двамата слуги, които вѣрваха по различни начини въ неговото идване. Двадесеть и петата глава започва съ думитѣ : „Тогава царството небесно ще се оприличи на десеть девици“. Тукъ ни се представя църквата, която живѣе въ последното време, сѫщата, която се посочва въ края на двадесеть и четвъртата глава. Въ тази притча се представя нагледно нейната опитность чрезъ обичаитѣ на една източна сватба.

„Тогава царството небесно ще се оприличи на десеть девици, които взеха свѣтилницитѣ си и излѣзоха да посрещнатъ младоженеца ; петтѣ отъ тѣхъ бѣха мѫдри, а петтѣ — неразумни. Неразумнитѣ, като взеха свѣтилницитѣ си, не взеха съ себе си масло ; а мѫдритѣ, заедно съ свѣтилниците си, взеха и масло въ сѫдоветѣ си ; и понеже младоженецътъ се бавѣше, всички задрѣмаха и заспаха. А посрѣднощь се чу викъ : Ето, младоженецътъ иде, излизайте да го посрещнете !“

Христовото идване, както и първата ангелска весть го проповѣдваше, трѣбваше да бѫде представено чрезъ ицването на младоженеца. Широкоразпространената реформация при проповѣдването на Неговото скорошно идване отговаряше на времето, когато девицитѣ излизаха. Въ тази притча, както и въ онази въ Матея 24, ни се представятъ две класи. Всички бѣха взели лампитѣ си, Библията, и бѣха излѣзли да посрѣщатъ младоженеца въ тѣхната свѣтлина. „Неразумнитѣ, като взеха лампитѣ си, не взеха съ себе си масло; а мъдрите, заедно съ свѣтилницитѣ си, взеха и масло въ сѫдоветѣ си“. Тази класа бѣше получила Божията благодать, обновяващата, освѣтляваща сила на Светия Духъ, която прави Неговото Слово свѣтилникъ за нозетѣ и свѣтлина по пѫтя. Тя бѣше изследвала съ страхъ Божий Писанията, за да узнае истината, и сериозно се стремѣше къмъ чистота на сърдцето и на живота. Тѣзи девици имаха лична опитность и такава вѣра въ Бога и въ Неговото Слово, която не можеше да бѫде надвита отъ разочарование и закъсне-ние. Другитѣ „като взеха свѣтилницитѣ си, не взеха съ себе си масло“. Тѣ бѣха действували подъ диктовката на чувствата си. Тържествената весть бѣше събудила страхъ въ тѣхъ ; но тѣ се облѣгаха на вѣрата на своитѣ събратя и се бѣха задоволили съ мъждукащата свѣтлина на добри подбуждения, безъ да иматъ едно основно разбиране на истината и истинско действие на благодатьта въ сърдцата имъ. Тѣ бѣха излѣзли да посрѣщатъ Господа, пълни съ недежда да бѫдатъ веднага възнаградени; обаче, тѣ не бѣха подготвени за закъснение и разочарование. Когато из- [323] питанията дойдоха, вѣрата имъ се разклати и свѣтилницитѣ имъ започнаха да изгасватъ.

„И понеже младоженецътъ се бавѣше, всички задрѣмаха и заспаха“. Чрезъ забавянето на младоженеца се представя отминаването на времето, въ което бѣше очакванъ Господь, разочарованието и привидното забавяне. Въ това време на неизвестность вѣрата на повърхностно вѣрващитѣ и на полуутвърденитѣ почна бързо да намалява, и ревностьта имъ отпадна ; ония, обаче, чиято вѣра се основаваше върху лично познаване на Библията, имаха една скала подъ нозетѣ си, която вълнитѣ на разочарованието не можеха да разбиятъ. Тѣ „всички задрѣмаха и заспаха“; една класа изостави вѣрата, като изпадна въ равнодушие, а другата очакваше търпеливо да ѝ бѫде дадена една по-ясна свѣтлина. Изглеждаше, като че и тѣзи въ нощьта на изпитанието изгубваха до известна степень ревностьта и преданостьта си. Полуутвърденитѣ и повърхностнитѣ не можеха повече да се осланятъ върху вѣрата на своитѣ събратя. Всѣки трѣбваше за себе си да стои или да падне.

Приблизително по това време се появи и фанатизмътъ. Нѣкои, които претендираха, че сѫ ревностни вѣрващи въ вестьта, отхвърлиха Словото Божие като единственъ сигуренъ водачъ, и, твърдейки, че сѫ водени отъ Бога, се отдадоха на властьта на собственитѣ си чувства, впечатления и въображения. Нѣкои проявяваха една слѣпа, привидно свѣта ревность и осѫждаха всички, които не искаха да се съгласятъ съ тѣхното държане. Тѣхнитѣ фанатични схващания и постѫпки не намираха отгласъ у повечето отъ адвентиститѣ ; но тѣ все пакъ допринесоха, за да се похули дѣлото на истината.

Сатана се опитваше по такъвъ начинъ да се противо-постави на Божието дѣло и да го унищожи. Народътъ бѣше много обезпокоенъ отъ адвентното движение; хиляди грѣшници се бѣха обърнали и вѣрни мѫже се отдадоха на дѣлото на проповѣдването истината дори презъ времето на забавянето. Князътъ на злото губѣше своитѣ поданици, и за да компромитира дѣлото Божие, той се стремѣше да измами нѣкои, които изповѣдваха вѣрата, и да ги подведе къмъ крайности. Тогава неговитѣ орѫдия бѣха готови да представятъвъ най-ярка свѣтлина всѣка заблуда, всѣка погрѣшка, всѣка несполучлива постѫпка. за да накаратъ народа да намрази адвентиститѣ и тѣхната вѣра. Затова колкото по-голѣмо бѣше числото на ония, които той можеше да застави да изповѣдатъ вѣрата въ пришествието, докато той владѣеше сърдцата имъ, толкова по-голѣмо преимущество можеше да има той, като обръщаше вниманието върху тѣхъ, като представители на обществото на вѣрующитѣ.

Сатана е „клеветникътъ на братята“ (Откр. 12: 10), и [324] неговиятъ духъ е, който кара хората да внимаватъ върху заблудитѣ и грѣшкитѣ на Божия народъ, за да ги изобличаватъ, докато добритѣ имъ дела не се споменаватъ. Той винаги е на работа, когато Богъ действува за спасяване на душитѣ. Идватъ ли Божиитѣ чада и заставатъ ли предъ Господа, и сатана е между тѣхъ. При всѣко пробуждане той се опитва да прибави къмъ тѣхъ такива, които сѫ съ нечисто сърдце и непостояненъ характеръ. Приели ли сѫ некои истини и заели мѣсто между вѣрующитѣ, тогава той започва да действува чрезъ тѣхъ, за да разпространява учения, които да измамватъ лекомисленитѣ. Никой не може да се засвидетелствува като добъръ християнинъ само чрезъ това, като се намира въ обществото на Божиитѣ чада, въ дома Божий или дори на Господната трапеза. Често сатана присѫтствува при най-търѫественитѣ случаи въ лицето на ония, които той може да използва като свои орѫдия.

Князътъ на злото оспорва на Божия народъ всѣка стѫпка земя по пѫтуването му къмъ небесния градъ. Въ цѣлата черковна история никога не е била извършена реформация, безъ при това да сѫ се натъквали на сериозни спънки. Тъй бѣше въ Павловитѣ дни. Кѫдето апостолътъ основаваше една църква, намираха се нѣкои, които претендираха, че приематъ вѣрата, а все пакъ внасяха фалшиви учения, приемането на които постепенно изтласкваше любовьта къмъ истината. Лютеръ сѫщо тъй претърпѣ голѣми скърби и утѣснения чрезъ постѫпкитѣ на фанатизирани хора, които твърдѣха, че Богъ говорѣлъ непосрѣдствено чрезъ тѣхъ, и които заради това поставяха собственитѣ си схващания и мнения надъ свидетелството на Писанията. Много, на които липсваха вѣра и опитности, които, обаче, притежаваха значително самомнение и обичаха да слушатъ и да разказватъ всичко ново, бѣха заблудени отъ твърденията на новитѣ учители и се съюзиха съ сатанинскитѣ орѫдия, за да съборятъ онова, което Лютеръ по Божие внушение бѣше съградилъ. И двамата Веслеевци и други, които чрезъ влиянието и чрезъ вѣрата си допринесоха за благословението на свѣта, се натъкваха при всѣка стѫпка на сатанинска съпротива чрезъ въвличането въ различни заблуждения прекалено ревностните, непостоянните и неосветенитѣ.

Миллеръ бѣше неразположенъ къмъ ония влияния, които водѣха къмъ фанатизъмъ. Той, като Лютера, обясняваше, че всѣки духъ трѣбва да се изпитва чрезъ Словото Божие. „Дя-волътъ“, казваше Миллеръ, „упражнява голѣмо влияние надъ духоветѣ на нѣкои въ настоящето време. И какъ можемъ ние да узнаемъ, на кой духъ сѫ тѣ чада ? Библията отговаря : По плодоветѣ имъ ще ги познаете . . . Много духове сѫ навлѣзли въ свѣта, а намъ е заповѣдано, да изпитваме духоветѣ. Духътъ, който не ни подтиква да живѣемъ въ [325] този настоящъ свѣтъ трѣзво, справедливо и благочестиво, не е Христовъ Духъ. Азъ все повече се убеждавамъ въ това, че сатана взема голѣмо участие въ тѣзи буйни движения . . . Много измежду насъ, които претендиратъ, че сѫ напълно посвѣтени, следватъ човѣшки нареждания, и изглежда, че знаятъ за истината точно толкова, колкото други, които не предявяватъ такива претенции“. (Bliss, pp. 236, 237, 282.) „Духътъ на заблудата ни отклонява отъ истината, а Божиятъ Духъ ни води въ истината. Но вие казвате, че единъ човѣкъ може да бѫде въ заблуждение и да си мисли, че е въ истината. Какво тогава? Ние отговаряме: Духътъ и словото се съгласуватъ помежду си. Щомъ единъ човѣкъ се ориентира споредъ Словото Божие и се намира въ пълно съгласие съ цѣлото слово, тогава той трѣбва да вѣрва, че е въ истината; намѣри ли, обаче, че духътъ, който го води, не хармонира съ общия духъ на закона или на Словото Божие, тогава да внимава, да не бѫде хванатъ въ примката на дявола“. (Advent Herald and Signs of the Times Reporter“, 8, № 23, 1845.) „Често азъ съмъ получавалъ повече доказателства за искрено благочестие чрезъ една сълза въ очитѣ, една мокра буза, една съкрушена дума, отколкото отъ всичкото вдигане шумъ въ цѣлото християнство“.

По времето на реформацията нейнитѣ неприятели сто-варваха всичкото зло на фанатизма тъкмо върху ония, които се опълчваха най-ревностно противъ него. Сжщо тъй постѫпиха и противницитѣ на адвентното движение. Недоволни отъ това, да извръшватъ и преувеличаватъ заблужденията на ексцентричнитѣ и фанатицитѣ, тѣ пущаха въ ходъ неблагоприятни слухове, които нѣмаха нищо общо съ истината. Тѣзи хора бѣха повлияни отъ предразсѫдъци и умраза. Тѣхното спокойствие бѣше нарушено чрезъ вестьта, че Христосъ стои предъ вратата. Тѣ се страхуваха, че това може да е истина, но все пакъ се надѣваха, че може и да не е тъй, и това бѣше главната подбудителна причина на тѣхната враждебность къмъ адвентиститѣ и вѣрата имъ.

Фактътъ, че нѣкои фанатици се намираха между редоветѣ на адвентиститѣ, е сѫщо тъй малко основание да се твърди, че това движение не бѣше отъ Бога, както и сѫществуването на фанатици и измамници въ църквата по времето на Павла и на Лютера не бѣше никакво сериозно извинение, за да се отхвърли тѣхното дѣло. Когато Божиятъ народъ се пробуди отъ съня си и сериозно подхване дѣлото на покаяние и реформация; когато започне да изследва Писанието, за да познае истината, каквато тя е въ Исуса; когато се посвѣти напълно на Бога, тогава ще се покаже, че сатана е още деятеленъ и буденъ. Той ще проявява си- [326] лата си съ всевъзможни измами и ще призове на помощь всички паднали ангели отъ царството си.

Фанатизмътъ и разцеплението произлѣзоха не поради проповѣдването на второто пришествие. Тѣ се появиха въ лѣтото на 1844, когато адвентиститѣ бѣха въ едно състояние на неизвестность и на забърканость относно тѣхното истинско положение. Проповѣдьта на първата ангелска весть и на „срѣднощния викъ“ способствуваше тъкмо, за да се попрѣчи на всѣки фанатизъмъ и разцепление. Ония, които участвуваха въ тѣзи важни движения, бѣха изпълнени съ любовь единъ къмъ другъ и къмъ Исуса, Когото очакваха скоро да видятъ. Едната вѣра, едната блажена надежда ги издигаха високо надъ всички човѣшки влияния и бѣха като щитъ противъ нападкитѣ на сатана.

„И понеже младоженецътъ се бавѣше, всички задрѣмаха и заспаха. А посрѣднощь се чу викъ : Ето, младоженецътъ иде, излизайте да го посрещнете ! Тогава всички тия девици станаха и приготвиха свѣтилницитѣ си“. (Мат. 25 : 5—7). Презъ лѣтото на 1844 год.. между времето, което отначало приемаха за края на 2300-та денонощия, и есеньта на сѫщата година, до когато, както по-късно бѣ намѣрено, тѣ се простираха въ действителность, се повдигна викъ, точно споредъ думитѣ на Писанието : „Ето, младоженецътъ иде !“

Причината на това движение бѣше откритието, че указътъ на Артаксеркса или Артасаста за съграждането отново на Йерусалимъ, който образуваше изходната точка на 2300-та денонощия, влизаше въ сила презъ есеньта на 457 г. пр. Хр., а не въ началото на сѫщата година, както преди това се вѣрваше. А изхождаме ли отъ есеньта на 457 год. пр. Хр., 2300-та години изтичатъ презъ есеньта на 1844 год. сл. Хр. (Вижъ таблицата за времето, сѫщо и Приложението.)

Основаващи се на старозаветното сѣнково богослужение доказателства посочваха сѫщо есеньта за времето, когато описаното като очистване на свѣтилището събитие трѣбваше да стане. Това стана много ясно, когато вниманието бѣ отправено върху начина, по който се бѣха изпълнили предвестницитѣ за първото Христово идване.

Заколването на пасхалното агне бѣше една сѣнка на Христовата смърть. Павелъ казва: „Христосъ, пасхата наша, биде закланъ за насъ“. (1 Кор. 5 : 7.) Снопътъ отъ начаткитѣ при жетвата, който се свързваше презъ време на пасхалния праздникъ предъ Господа, бѣше единъ символъ на Христовото възкресение. А за възкресението на Господа и на цѣлия Неговъ народъ Павелъ казва : „Начатъкъ е възкръсналиятъ Христось; после, при Неговото идване, ще възкръснатъ ония, които сѫ Христови“. (1 Кор. 15: 23.) Както сплетениятъ снопъ бѣше първото прибрано отъ жетвата зрѣло [327] жито, тъй и Христосъ е начатъкътъ на онази безсмъртна жетва на изкупенитѣ, които при бѫдещето възкресение ще бѫдатъ събрани въ Божиитѣ житници.

Тѣзи образци намѣриха своето изпълнение не само относно събитието, но и относно времето. На 14-ия день отъ първия еврейски месецъ, въ сѫщия день и месецъ, въ който въ течение на 15 столѣтия се колѣше пвсхалното агне, Христосъ, следъ като яде съ ученицитѣ си пасхалната вечеря, учреди оня праздникъ, който трѣбваше да напомня за собствената Му смърть като „Агнецътъ Божий, Който взема върху си грѣха на свѣта“. (Йоанъ 1 : 29)

Сѫщата нощь Той бѣ хванатъ отъ безбожни рѫце, за да бѫде разпнатъ и умъртвенъ. И като подобие на сплетения снопъ нашиятъ Спаситель бѣ възкресенъ на третия день „и за умрѣлитѣ стана начатъкъ“ ; единъ примѣръ за всички възкръснали праведни, чиито унизени тѣла ще станатъ „подобни на Неговото славно тѣло“. (1 Кор. 15 : 20 ; Фил. 3 : 21.)

По сѫщия начинъ отнасящитѣ се за пришествието зна-мения трѣбва да се изпълнятъ въ означеното въ сѣнковата служба време. При символичното богослужение очистването на светилището или великиятъ день на умилостивението биваше въ десетия день на седмия еврейски месецъ (Лев. 16 : 26—34), когато първосвещеникътъ, следъ като е издействувалъ умилостивение за всички израилтяни и по такъвъ начинъ е отстранилъ грѣховетѣ имъ отъ светилището, излизаше вънъ и благославяше народа. Тъй, вѣрваха, че и Христосъ, нашиятъ великъ Първосвещеникъ, щѣше да се яви, за да очисти земята чрезъ унищожението на грѣха и на грѣшницитѣ и да благослови съ безсмъртие Своя очакващъ Го народъ. Десетиятъ день отъ седмия месецъ, великиятъ день на умилостивението, времето на очистването на свѣтилището, който презъ 1844 год. се падаше на 22 октомврий, бѣ счетенъ за времето на Христовото пришествие. Това бѣше въ съгласие съ вече изложенитѣ доказателства, че 2300-та денонощия трѣбваше да изтекатъ презъ есеньта, и заключението изглеждаше правилно.

Въ притчата въ Матея 25 глава следъ времето на очакването и съня следва явяването на младоженеца. Това се съгласува съ току-що приведенитѣ доказателства, както отъ пророчествата, тъй и отъ символитѣ, които свидетелствуватъ съ голѣма сила за тѣхната истинность, и „срѣднощниятъ викъ“ се проповѣдваше отъ хиляди вѣрующи.

Подобно на бурна вълна се разпространи това движение по страната. То отиваше отъ градъ на градъ, отъ село на село, до най-отдалеченитѣ мѣста, докато чакащиятъ Божий народъ бѣ напълно пробуденъ. Предъ тази весть фанатизмътъ изчезваше, подобно на скорозрѣлъ предъ [328] изгрѣващето слънце. Вѣрующитѣ се видѣха освободени отъ неувѣреностьта и забърканостьта си и надежда и насърдчение изпълниха отново сърдцата имъ. Дѣлото бѣше свободно отъ ония крайности, които винаги се явяватъ, когато се появи едно човѣшко вълнение, безъ то да бѫде контролирано отъ Словото Божие и отъ Неговия Духъ. По действието си то приличаше на ония времена на смирение и връщане къмъ Бога, които при древния израилъ следваха следъ укорителнитѣ вести чрезъ Божиитѣ раби; то носѣше признацитѣ, които въ всѣко време характеризираха Господнето дѣло. Тогава имаше по-малко ентусиазирана радость, а повече едно основно изпитване на сърдцето, изповѣдване на грѣховетѣ и отказване отъ свѣта. Да бѫдатъ подготвени за посрѣщането на Господа — това бѣше грижата на изпълненитѣ съ страхъ Божий души. Тогава се за-белязваше постоянна молитва и всецѣло предаване на Бога.

Описвайки онова дѣло, Миллеръ казва: „Не се забелязватъ особени прояви на радость; последната, като че ли се запазва за въ бѫдащето, когато небе и земя заедно ще възликуватъ въ неизразима радость, пълни съ слава. Не се чува никакъвъ викъ; и това е оставено за после, за радостното възклицание отъ небето. Пѣвцитѣ мълчатъ, тѣ чакатъ времето, когато ще се съединятъ съ ангелскитѣ множества, съ небесния хоръ ... Не спорятъ върху чувства; всички сѫ едно сърдце и единъ духъ“. (Bliss, pp. 270. 271.)

Другъ единъ участвуващъ въ движението свидетелствува : „То предизвика навсѣкѫде най-основно изпитване на сърдцето и смиряване на душата предъ великия небесенъ Богъ, карайки човѣцитѣ да се освобождаватъ отъ любовьта къмъ нѣщата отъ този свѣтъ, да изглаждатъ спороветѣ помежду си, да изповѣдватъ грѣховетѣ си и сломени, пълни съ разкаяние и съкрушенъ духъ, да молятъ Бога да бѫдатъ помилвани и приети. То направи, хората да се смирятъ и да се преклонятъ предъ Бога, както никога преди туй не сме виждали това. Както Господь бѣше заповѣдалъ чрезъ пророкъ Йоила, че трѣбваше да бѫде преди приближаването на великия день на Бога, тъй бѣха разкѫсани сърдцата, а не дрехитѣ, и хората се обръщаха къмъ Господа съ постъ, плачъ и стенание. Както Богъ бѣше казалъ чрезъ Захария, тъй надъ Неговитѣ чада бѣше излѣнъ духъ на благодать и на молитва ; тѣ виждаха Оня, Когото бѣха проболи ; и голѣма скръбь бѣше въ страната. . . и ония, които очакваха Господа, измѫчваха душитѣ си предъ Него“. (Bliss, in „Advent Shield and Review“, jan. 1845.)

Отъ всички голѣми религиозни движения отъ апостол-скитѣ дни насамъ никое не е било по-свободно отъ човѣшки несъвършенства и отъ сатанински коварства, както това [329] презъ есеньта на 1844 год. Дори и сега, следъ изтичането на много години, всички, които бѣха участвували въ онова движение и бѣха устояли твърдо на становището на истината, още чувствуватъ свѣтото влияние на онова благословено дѣло и свидетелствуватъ, че то бѣше отъ Бога.

При вика : „Младоженецътъ иде ; излизайте да го по-срещнете !“ всички чакащи го „станаха и приготвиха свѣтил-ницитѣ си“ ; тѣ изучаваха Словото Божие съ една непозната до тогава ревность. Ангели бѣха изпратени отъ небето, за да пробудятъ обезсърдченитѣ и да ги подготвятъ да приематъ вестьта. Дѣлото не почиваше върху човѣшка мѫдрость и знания, но върху Божията мощь. Не най-даровититѣ, а най-смиренитѣ и най-преданнитѣ бѣха първитѣ, които чуха зова и го последваха. Земледѣлци оставяха храната си да стои по нивитѣ, занаятчии оставяха инструментитѣ си и тръгваха съ сълзи и радость да разгласяватъ предупреждението. А тогавашнитѣ водители принадлежаха къмъ последнитѣ, които участвуваха въ това движение. Черквитѣ въобще затваряха вратитѣ си предъ тази весть, и много, които я приемаха, се отлѫчааха отъ тѣхъ. Споредъ Божия планъ, това проповѣдване се присъедини къмъ втората ангелска весть и даде на дѣлото особена мощь.

Вестьта: „Ето, младоженецътъ иде!“ не бѣше тъй много предметъ на тълкувание, макаръ че доказателството отъ Писанието бѣше ясно и разбрано; една тласкаща напредъ сила, която движеше душата, я придружаваше. Не сѫществуваше никакво съмнение, никакъвъ въпросъ. При победоносното влизане на Христа въ Йерусалимъ, народътъ, който се бѣше събралъ тамъ отъ всички части на страната за праздника, се стече къмъ Елеонската планина, и като се присъедини къмъ множеството, което придружаваше Исуса, той бѣ обхванатъ отъ моментния ентусиазъмъ и заедно съ него възвиси гласъ: „Благословенъ Идещиятъ въ име Господне!“ (Мат. 21 : 9). Тъй и сега невѣрващи, които присѫтствуваха на събранията на адвентиститѣ — нѣкои отъ любопитство, други отъ желание да се подиграватъ — чувствуваха убедителната сила, която притежаваше вестьта: „Ето, Младоженецътъ иде!“

По онова време владѣеше една вѣра, която имаше за последствие послушване на молитвата, вѣра, която „имаше предъ очи наградата“ (Евр. 11 : 26). Подобно на кратковре-мененъ пороенъ дъждъ вьрху жадна земя се излѣ духътъ на благодатьта върху сериозно търсещитѣ. Душитѣ, които очакваха да видятъ скоро Изкупителя си лице съ лице, изпитваха неизразима радость, изпълнени съ страхопочитание. Смекчаващата, съкрушаваща сила на Светия Духъ разтопяваше сърдцата, когато Божието благословение се даваше въ изобилие на вѣрующитѣ. [330]

Внимателно и тържествено се приближаваха ония, които бѣха приели вестьта, къмъ времето, въ ксето се надѣваха да посрещнатъ своя Господь. Тѣ чувствуваха за свой дългъ всѣка сутринь да искатъ увѣрение, че сѫ приети отъ Бога. Сърдцата имъ бѣха тѣсно свързани и тѣ се молѣха много заедно и единъ за другъ. Често тѣ се събираха на уединени мѣста, за да се сношаватъ съ Бога, и гласътъ на молбитѣ имъ се възнасяше отъ поля и долини къмъ небето. Увѣрението, да притежаватъ благодатьта на своя Спаситель, тѣ считаха за по-необходимо отъ всѣкидневната си храна ; помрачеше ли облакъ духоветѣ имъ, тѣ не се успокояваха, докато той не биваше отстраненъ, и тъй като чувствуваха свидетелството на прощаващата благодать, тѣ копнѣеха да видятъ Него, Когото тйхнитѣ души обичаха.

Но тѣ отново трѣбваше да бѫдатъ разочаровани. Очак-ваното време отмина, а тѣхниятъ Спаситель не се яви. Съ твърдо упование поглеждаха тѣ къмъ Неговото идване и сега се чувствуваха сѫщо тъй, както Мария, когато бѣше отишла на гроба на Спасителя, и като го намѣри празенъ, извика разплакана; „Дигнали Господа моего, и не зная, де сѫ Го турили !“ (Йоанъ 20 : 13.)

Едно чувство на света боязънь, едно опасение, че вестьта можеше да бѫде истина, бѣше поставила за невѣрващия свѣтъ за известно време граници, и тѣзи не бѣха разкѫсани веднага, щомъ очакваното време отмина. Отначало невѣрващитѣ не смѣеха да ликуватъ надъ разочарованитѣ; но когато не се явиха никакви знаци на Божия гнѣзъ, тѣ се освободиха отъ своитѣ опасения, и отново започнаха съ своитѣ хули и подигравки. Едно голѣмо число отъ такива, които бѣха изповѣдвали, че вѣрватъ въ скорошното идване на Господа, се отказаха отъ вѣрата си. Нѣкои, които се бѣха уповавали извънредно много, въ гордостьта си бѣха тъй много разгнѣвени, че биха предпочели да изхвръкнатъ изъ свѣта. Подобно на Йона тѣ се оплакваха на Бога и предпочитаха да умратъ, отколкото да живѣятъ. Ония, които бѣха основали вѣрата си върху мнението на другитѣ, а не върху Словото Божие, сега бѣха отново готови да промѣнятъ възгледитѣ си. Подигравателитѣ привличаха слабитѣ и боязливитѣ въ своитѣ редове, и всички тѣ се съюзяваха и обясняваха, че не можело вече да се очаква нищо, отъ което да се страхуватъ ; че времето отминало, Господь не е дошелъ и свѣтътъ можелъ да си остане още за хиляди години сѫщиятъ.

Сериознитѣ, искрени вѣрующи бѣха отдали всичко за Христа и чувствуваха Неговата близость, както никога до тогава. Тѣ, както вѣрваха, бѣха дали последното предупре-ждение на свѣта и въ очакването си скоро да бѫдатъ приети въ обществото на своя божественъ Учитель и на небес- [331] нитѣ ангели, повечето отъ тѣхъ се бѣха отдѣлили отъ хората, които не приемаха вестьта. Съ горещъ копнежъ се молѣха тѣ : „Ела, Господи Исусе, ела скоро!“ Но Той не дойде. И сега отново да се поеме тежкото бреме на грижитѣ и на трудноститѣ на този животъ, да се понасятъ остротитѣ и присмѣхитѣ на подиграващия се свѣтъ, бѣше, наистина, едно тежко изпитание на вѣрата и на търпението.

И все пакъ това разочарование не бѣше тъй голѣмо, както онова, което преживѣха ученицитѣ по времето на първото Христово идване. При славното влизане на Исуса въ Йерусалимъ Неговитѣ последователи вѣрваха, че Той на-мѣряваше да се качи на трона на Давида и да освободи израиля отъ потисницитѣ му. Съ горди надежди и радостни очаквания тѣ се надпреварваха единъ другъ, да отдаватъ почести на своя Князъ. Мнозина простираха дрехитѣ си като килими по пѫтя Му или разпръсваха зелени палмови клончета предъ Него. Въ своята голѣма радость тѣ всички радостно завикаха: „Осанна на Давидовия Синъ!“ Когато фарисеитѣ, обезпокоени и разгнѣвени отъ този изразъ на радость, поискаха Исусъ да смъмри ученицитѣ си, Той отвърна : „Ако тия млъкнатъ, камънитѣ ще завикатъ“. (Лука 19:40.) Пророчеството трѣбваше да бѫде изпълнено. Ученицитѣ изпълняваха Божия планъ; и все пакъ тѣ трѣбваше да изпитатъ горчиво разочарование. Само нѣколко дни изминаха; и тѣ станаха очевидци на мѫченическата смърть на Спасителя и трѣбваше да видятъ, какъ Той бѣ положенъ въ гроба. Тѣхнитѣ очаквания съвсемъ не се изпълниха и надеждитѣ имъ умрѣха заедно съ Исуса. Едва когато тѣхниятъ Господь излѣзе победоносно отъ гроба, тѣ се сѣтиха, че всичко това бѣше отнапредъ предсказано отъ пророчеството и че «Христосъ трѣбваше да пострада и да възкръсне отъ мъртвитѣ“. (Деян. 17:3)

Петстотинъ години по-рано Господь бѣше обяснилъ чрезъ пророкъ Захария : „Ликувай отъ радость, дъще Сионова, тържествувай, дъще Йерусалимова: ето, твоятъ Царь иде при тебе, праведенъ и спасяващъ, кротъкъ, възседналъ на ослица и на младо осле, синъ на подяремница“. (Зах. 9:9.) Ако ученицитѣ знаеха, че Христосъ отиваше къмъ сѫдъ и смърть, не биха могли да изпълнятъ това пророчество.

По сѫщия начинъ и Миллеръ и неговитѣ съмишленици изпълниха пророчеството и проповѣдваха вестьта, за която Писанието бѣше предсказало, че трѣбва да бѫде дадена на свѣта; тѣ, обаче, не биха могли да я изнесатъ, ако бѣха разбрали напълно предсказанията, които говорѣха за тѣхното разочарование и даваха още една весть, която трѣбваше да бѫде проповѣдвана на всички народи, преди пришествието на Господа. Първата и втората ангелски вести бѣха [332] проповѣдвани на опредѣленото за тѣхъ време и извършиха дѣлото, което Господь искаше да бѫде извършено чрезъ тѣхъ.

Презъ време на очакването свѣтътъ предполагаше, че ако времето отминѣше и Христосъ не дойдѣше, щѣше да пропадне цѣлото учение на адвентизма. Докато, обаче, поради силното изпитание много се отказаха отъ вѣрата си, нѣкои останаха твърди въ нея. Плодоветѣ отъ адвентното движение, духътъ на смирение и на изпитване собственото сърдце, на отказване отъ свѣта и обновяването на живота, които придружаваха дѣлото, свидетелствуваха, че то бѣше отъ Бога. Тѣ не смѣеха да се усъмнятъ, че силата на Светия Духъ засвидетелствуваше проповѣдьта на вестьта за второто пришествие, а отъ друга страна не можеха да откриятъ никаква грѣшка въ изчисленията на пророческитѣ периоди. И на най-способнитѣ отъ тѣхнитѣ противници не се удаде да оборятъ начина на пророческото тълкувание. Безъ библейски доказателства тѣ не можеха да се съгласятъ да се откажатъ отъ становището, което бѣха постигнали чрезъ сериозно, благоговѣйно изследване въ Писанието съ освѣтленъ отъ Божия Духъ умъ и съ горящи отъ Неговата животворяща сила сърдца; отъ становището, което бѣше устояло на най-остроумнитѣ критики и на най-горчивата враждебность отъ страна на официалнитѣ религиозни учители и на прочутитѣ мѫдри мѫже, и което бѣше останало твърдо и непоклатимо предъ сдруженитѣ усилия на ученостьта и красноречието, предъ остротитѣ и подигравкитѣ както на почитани, така и на невъзпитани хора.

Наистина, очакваното събитие не настана; но дори и това не можа да разклати тѣхната вѣра въ Божието слово. Когато Йона проповѣдваше по улицитѣ на Ниневия, че градътъ щѣше да бѫде разрушенъ въ разстояние на читиридесеть дни, Господь прие смирението на ниневийцитѣ и продължи тѣхното благодатно време; и все пакъ Йоновата весть бѣше дадена отъ Бога и Ниневия бѣше изпитана споредъ Неговата воля. Адвентиститѣ вѣрваха, че Господь ги бѣше изпиталъ по сѫщия начинъ при проповѣдването на предупреждението за сѫда. „То“, обясняваха тѣ, „изпитваше сърдцата на всички, които го чуеха, и събуждаше въ тѣхъ любовь къмъ явяването на Господа, или пъкъ повече или по-малко забележима, но на Бога добре позната, умраза спрямо Христовото идване. То тегли една гранична линия, тъй че тия, които искатъ да изпитатъ собственитѣ си сърдца, да могатъ да разбератъ, на чия страна биха били намѣрени, ако Господь би дошелъ тогава; дали тѣ биха извикали: Ето, това е нашиятъ Боръ, Когото ние чакахме, и Той ще ни избави! — или пъкъ щѣха да призоваватъ канаритѣ и планинитѣ, да паднатъ върху тѣхъ и да ги прикриятъ отъ лицето на Оня, Който седи на трона, и отъ гнѣва на Агне- [333] ца. Богъ, както ние вѣрваме, по такъвъ начинъ изпита чадата Си, дали въ часа на искушение тѣ щѣха да се отдръпнатъ отъ поста, на който Той ги бѣше поставилъ, или биха пренебрѣгнали този свѣтъ и биха положили неограничено довѣрие върху Словото Божие“. („ Advent Herald and Signs of the Times Reporter“, 8 Vol., Nr. 14, 1844.)

Чувствата на ония, които все още вѣрваха, че Богъ ги бѣше водилъ въ миналата опитность, сѫ изразени въ думитѣ на Миллера: „Ако би трѣбвало още еднажъ да преживѣя онова време съ сѫщитѣ увѣрения, каквито имахъ тогава, то, за да бѫда искренъ предъ Бога и човѣцитѣ, азъ бихъ постѫпилъ точно тъй, както постѫпихъ тогава“. „Азъ се надѣвамъ, че дрехитѣ ми сѫ чисти отъ кръвьта на душитѣ; сигуренъ съмъ, че съмъ се освободилъ, доколкото бѣ възможно, отъ всѣка вина за тѣхното осѫждение“. „Дори и два пѫти да съмъ билъ разочарованъ“, пишеше този Божий човѣкъ, „азъ не съмъ сломенъ, нито обезсърдченъ. Надеждата ми въ Христовото идване е по-силна отъ всѣкога. Азъ извършихъ само онова, което считахъ за мой дългъ следъ години на сериозно изследване. Заблудилъ ли съмъ се, то това е било отъ християнска любовь, отъ любовь къмъ моитѣ съчовѣци и отъ убеденость въ дълга си къмъ Бога. „Едно зная азъ: Азъ проповѣдвахъ само онова, което вѣрвахъ, и Богъ бѣше съ мене; Неговата мощь се откриваше въ дѣлото, и много добро бѣ извършено“. По всѣка вѣроятность чрезъ проповѣдването края на времето много души бѣха подтикнати да изследватъ Свещенното Писание, и благодарение на това и чрезъ попръскването съ Христовата кръвь тѣ бѣха примирени съ Бога“. (Bliss р. р. 256. 255. 277. 280. 271.) „Азъ никога не съмъ се стремилъ да спечеля благоволението на гордитѣ и не съмъ изгубвалъ куражъ, когато свѣтътъ заплашваше. Азъ и сега не искамъ да получа тѣхното одобрение и не ще излѣза изъ грани-цитѣ на дълга си, за да предизвикамъ тѣхната умраза. Азъ никога не ще търся живота си отъ тѣхнитѣ рѫце или пъкъ, както се надѣвамъ, не ще се страхувамъ да го изгубя, ако Богъ, въ Своето добро провидение, е тъй опрѣделилъ“. (James White, Life of Wm, Miller, p. 315.)

Богъ не остави Своя народъ; Духътъ Му все още пре-бѫдваше съ ония, които не бѣха се отказали прибързано отъ свѣтлината, която бѣха получили, и не презрѣха публично адвентното движение. Въ посланието къмъ евреитѣ за изпитванитѣ и очакващитѣ въ това време стоятъ думи на насърдчение и предупреждение: „И тъй, не напущайте вашето дързновение, зя което има голѣма награда. Търпение ви трѣбва, та следъ като изпълните волята Божия, да получите обещаното; защото ощо малко, твърде малко, и ,Идещиятъ ще дойде и нѣма да се забави. А праведниятъ [334] чрезъ вѣра ще бѫде живъ; ако пъкъ се отклони, душата Ми нѣма да благоволи къмъ него“. Ние пъкъ не сме отъ ония, които се отклоняватъ за погибель, а отъ ония, които вѣрватъ за спасение на душата“. (Евр. 1 : 35—39)

Че това наставление е отправено къмъ църквата въ по-следнитѣ дни, се вижда отъ думитѣ, които изразяватъ бли-зостьта на идването на Господа: „Защото още малко, твърде малко, и Идващиятъ ще дойде и нѣма да се забави“. Отъ тукъ сѫщо се вижда ясно, че щѣше да стане едно привидно забавяне и Господь като че щѣше да закъснѣе да се яви. Даденото тукъ поучение е особено пригодно за опитностьта на адвентиститѣ по онова време. Споменатитѣ тукъ се намираха въ опасностъ да претърпятъ крушение въ вѣрата си. Тѣ бѣха извършили Божията воля, като се оставиха да бѫдатъ водени отъ Неговия Духъ и отъ Неговото Слово; но тѣ не можаха да разбератъ Неговото намѣрение въ своята минала опитность, нито да познаятъ предстоящия имъ пѫтъ, и бѣха искушавани да се усъмнятъ, дали въ действителность Богъ ги бѣше водилъ. Особено за това време бѣха приложими думитѣ: „ А праведниятъ чрезъ вѣра ще бѫде живъ“. Когато блестящата свѣтлина на срѣднощния викъ огрѣ пѫтя имъ, когато пророчествата имъ бѣха разпечатани и тѣ видѣха бързото изпълнение на знаменията, които говорѣха за скорошното идване на Христа, тѣ, наистина, вървѣха като въ видение. Но сега, съкрушени отъ разочарованитѣ си надежди, тѣ можеха да устоятъ само чрезъ вѣpa въ Бога и въ Неговото слово. Подиграващиятъ се свѣтъ казваше: „Вие сте били излъгани; откажете се отъ вѣрата си и признайте, че адвентното учение е било отъ Сатана“. Но Божиятъ народъ обясняваше: „Ако пъкъ нѣкой се отклони, душата Ми нѣма да благоволи въ него“. Да се откажатъ сега отъ вѣрата си и да отрекатъ помощьта на Светия Духъ, която придружаваше вестьта, би означавало връщане въ погибельта. Павловитѣ думи ги насърдчаваха къмъ устойчивость: „Не напущайте вашето дързновение . .. търпение зи трѣбва. . . Още малко, твърде малко, и Идещиятъ ще дойде, и нѣма да се забави“. Единственото нѣщо, което тѣ бѣха сигурни, че трѣбваше да правятъ, бѣше да подържатъ свѣтлината, която вече бѣха получили отъ Бога, да се държатъ здраво за Неговитѣ обещания и да продължаватъ да изследватъ въ Писанията и търпеливо да очакватъ и да бдятъ, за да могатъ да получатъ още повече свѣтлина. [335]

Епизод 23—Що е светилището?

Библейскиятъ текстъ, който преди всичко друго бѣше основното положение и главниятъ стълбъ на адвентната вѣра, е даденото въ Дан. 8:14 обяснение; „Две хиляди и триста вечери и утрини; и тогава свѣтилището ще се очисти“. Това бѣха добре познати думи за всички, които вѣрваха въ скорошното идване на Господа. Хиляди уста повтаряха това пророчество каго лозунгъ на вѣрата си. Всички чувствуваха, че тѣхнитѣ блестящи очаквания и най-мили надежди зависѣха отъ представенитѣ въ него събития. Тѣ показваха, че тѣзи пророчески дни свършваха презъ есеньта на 1844 год. Заедно съ останалия християнски свѣтъ адвентиститѣ тогава вѣрваха, че земята или часть отъ нея бѣше светилището, и че очистването на свѣтилището означава очистването на земята чрезъ огънь въ последния великъ день, и щѣше да стане при Христовото пришествие. Оттукъ и заключението, че Христосъ щѣлъ да се върне на земята въ 1844 год.

Но опредѣленото време измина и Господь не се яви Вѣрующитѣ знаеха, че Словото Божие не можеше да лъже; тѣхното тълкувание на пророчеството трѣбваше да бѫде погрѣшно; но кѫде се криеше грѣшката ? Мнозина се опитваха прибързано да развърѫатъ вѫзела на трудностьта, като отричаха, че 2300-та денонощия свършваха въ 1844 г. Но за това тѣ не можеха да приведатъ никакво друго доказателство, освенъ това, че Христосъ не дойде въ това време, въ което тѣ Го очакваха. Тѣ разсѫждаваха, че щомъ пророческитѣ дни свършваха въ 1844 год-, тогава трѣбваше да дойде Христосъ, за да очисти светилището чрезъ пречистване на земята съ огънь, и че, понеже Той не е дошелъ, то и днитѣ не можеха да бѫдатъ изтекли.

Приемайки това заключение, тѣ отхвърлиха дотогавашното изчислание на пророческитѣ данни за времето. 2300-та дни, както тогава се вѣрваше, започваха, когато е влѣзла въ сила заповѣдьта на Мртаксеркса за възобновяването и съграждането на Йерусалимъ, презъ есеньта на 457 г. преди Христа. Вземайки това за изходна точка, получаваше се едно [336] пълно съгласуване относно всички събития, представени въ тълкуванието на ония периоди въ Дан. 9 : 25—27. Шестдесеть и деветь седмици, първитѣ 483 отъ 2300-та години, трѣбваше да се простиратъ до Христа, Помазаника, и Христовото кръщение и помазването Му съ Светия Духъ въ 27 г. сл. Хр. изпълниха точно това пророчество. Въ срѣдата на 70-та седмица трѣбваше да бѫде посѣченъ Помазаниятъ. Три години и половина следъ кръщението Му, презъ пролѣтьта на 31 год. сл. Хр., Христосъ бѣ разпнатъ. 70-тѣ седмици или 490-тѣ години трѣбваше да се отнасятъ специално за евреитѣ. Въ края на този периодъ тази нация запечата своето отхвърляне на Христа чрезъ преследване на Неговитѣ ученици, и въ 34 год. сл. Хр. апостолитѣ се обърнаха къмъ езичницитѣ. Следъ като се бѣxa изминали 490 години отъ 2300-та, оставаха още 1810 години. Пресметнати отъ 34 год. сл. Хр., тѣзи 1810 години се простираха до 1844 год. „Тогава“, бѣшe казалъ ангелътъ, „свѣтилището ще се очисти“. Всички досегашни данни на пророчеството бѣxa несъмнено изпълнени въ точно опредѣленото време.

Всичко въ това изчисление бѣше ясно и сполучливо, само по нищо не можеше да се познае, че презъ 1844 год. е станало нѣкакво събитие, което да подхожда на очистването на храма. Да иска нѣкой да отрича, че днитѣ се свършваха въ онова време, би значило да се вмъква забърканость въ цѣлата работа и да се събарятъ принципи, които бѣxa получили потвърѫдението си чрезъ несъмнени изпълнения на пророчествата.

Но въ великото адвентно движение Богъ бѣше водительтъ на Своя народъ; Неговата мощь и слава придружаваха дѣлото, и Той не искаше да го остави да свърши въ тъмнина и разочорование, за да не го обвинятъ, че е било едно фалшиво и ексцентрично възбуждение. Той не можеше да допусне Словото Му да се яви въ свѣтлината на съмнението и неувѣрностьта. Макаръ че много се отказаха отъ дотогавашното пресмѣтане на пророческитѣ данни за времето и отричаха правдивостьта на основаното върху него движение, имаше и други, които не се съгласяваха да се откажатъ отъ точкитѣ на вѣрата и на опитностьта, подкрепени чрезъ Светото Писание и чрезъ свидетелството на Божия Духъ. Tѣ вѣpвaxa, че въ своето изучаване на пророчествата тѣ бѣxa приели правилни начини на тълкувание, и че тѣхенъ дългъ бѣше, да се държатъ здраво за вече постигнатитѣ истини и да продължаватъ своитѣ библейски изследвания. Съ сериозна молитва изпитваха тѣ своето становище и изследваха въ Свещеното Писание, за да откриятъ грѣшката си. Тъй като въ своето изчисление на пророческитѣ периоди Tѣ не можеха да откри- [337] ятъ никаква грѣшка, тѣ бѣха заставени да изпитатъ погрижливо въпроса за свѣтилището.

Въ резултатъ на тѣхното изследване се оказа, че никакви библейски доказателства не подкрепяха общеприетото гледище. че земята е свѣтилището Но въ Библията тѣ намѣриха едно изчерпателно обяснение на въпроса за светилището, за неговата направа, за мѣстото, на което то се намираше и за службата въ него; и свидетелството на светитѣ писатели бѣше тъй ясно и подробно, че не допущаше да се яви никакво съмнение по него. Въ посланието си къмъ евреитѣ Павелъ казва: „Тъй и въ първия заветъ имаше наредби за богослужение и земно светилище; зашото скинията биде стъкмена така: въ първата ѝ часть бѣше поставенъ свѣтилникътъ, трапезата и хлѣбовото предложение; тая часть се нарича „Светая“. А задъ втората завеса бѣше оная часть отъ скинията, която се нарича „Светая свѣтихъ“; въ нея се намираше златната кадилница и обкованиятъ отъ всички страни съ злато ковчегъ на завета, въ който стояха златната стомна съ манна, покаралиятъ жезълъ Аароновъ и скрижалитѣ на завета, а надъ него — херувими на славата, които осѣняваха очистилището“. (Евр. 9:1-5.)

Светилището, за което говори тукъ апостолътъ, бѣше съградената отъ Мойсея по заповѣдь на Бога скиния, като земно обиталище на Всевишния. „И да ми направятъ светилище, за да обитавамъ между тѣхъ“ (Изх. 25:28), гласѣше отправенато къмъ Мойсея наставление по времето, когато той бѣше съ Бога на планината. Израилтянитѣ минаваха презъ пустинята, и скинията бѣше тъй направена, че да можеха тѣ да я носятъ съ себе си отъ мѣсто на мѣсто. Въпрѣки това, тя бѣше великолепно построена. Нейнитѣ стени се състояха отъ изправени, обковани съ тежко злато дъски, които свършваха долу съ сребърни подножки, до-като покривътъ бѣше образуванъ отъ килими и покривки, външната страна на които бѣше направена отъ кожи, а вѫ-трешната — отъ най-фини, украсени съ вплетени въ тѣхъ великолепни херувими, платове. Безъ притвора, въ който се намира жертвениятъ олтаръ, самата скиния се състоеше отъ две отдѣления, наречени Светая и Светая свѣтихъ, които бѣха отдѣлени една отъ друга съ една разкошна, великолепна завеса; подобна завеса затваряше и входа за първото отдѣление.

Въ южната часть на Светая се намираше свѣтилникътъ съ неговитѣ седемь лампи, които освѣтляваха светилището день и нощь; на северъ се намираше трапезата на предложението; а предъ завесата, която отдѣляше Светая отъ Светая светихъ, бѣше златната кадилница, отъ която облакътъ на благоуханието съ израилевитѣ молитви всѣки день се възнасяше къмъ Бога. [338]

Въ Светая Светихъ стоеше ковчегътъ отъ скѫпо, обковано съ злато дърво, мѣстото, въ което се съхраняваха дветѣ каменни плочи, върху които Богъ бѣшe издълбалъ закона съ десеттѣ заповеди. Надъ ковчега, образувайки похлупакъ на свѣтия сандъкъ, бѣшe тронътъ на благодатьта — едно великолепно дѣло на изкуството, върху който се издигаха два херувима, на всѣки край по единъ, изработени отъ чисто злато. Въ тази часть на свѣтилището се изявяваше божественото присѫтствие въ облака на славата между херувимитѣ.

Следъ установяването на евреитѣ въ Ханаанъ скинията бѣ замѣстена съ Соломоновия храмъ, който, макаръ и солидна постройка и въ по-голѣми размѣри, запази сѫщитѣ наредби и бѣ нареденъ по сѫщия начинъ. Въ тази форма свѣтилището сѫществуваше, съ изключение на Данииловото време, когато то бѣ преобърнато въ развалини, до времето на разрушението му отъ римлянитѣ въ 70 год. сл. Христа.

Това е единственото, сѫществуваще нѣкога на земята светилище, върху което Библията дава известни данни, и Павелъ го нарича светилището на първия заветъ. Но нѣма ли и новиятъ заветъ нѣкакво светилище?

Когато търсещитѣ истината се обърнаха отново къмъ посланието къмъ евреитѣ, тѣ намѣриха, че за сѫществуването на едно второ или новозаветно светилище се загатва въ приведенитѣ вече отъ апостола думи: „Тъй и първиятъ. заветъ имаше наредби за богослужение и земно светилище“. Думичката „и“ означава, че Павелъ вече по-напредъ е споменалъ това светилище. Връщайки се въ по-първата глава, тѣ прочетоха въ началото : „А главното въ туй, що говоримъ, е, че имаме такъвъ първосвещеникъ, който седна отдѣсно на престола на величието въ небесата, и е служитель на светилището и на истинската скиния, която въздигна Господь, а не човѣкъ“. (Евр. 8:1. 2.)

Тукъ се открива светилището на новия заветъ. Свети-лището на първия заветъ бѣ направено отъ човѣци, съградено отъ Мойсея; а това е направено отъ Господа, а не отъ човѣкъ. Въ онова свѣтилище земни свещеници извършваха службата; въ това служи Христосъ, нашиятъ великъ Първосвещеникъ, отдѣсно на Бога. Едното светилище бѣшe на земята; другото е въ небето.

Съграденото отъ Мойсея свѣтилище бѣшe направено по единъ образецъ. Господь му бѣше казалъ: „Всичко направете, както Азъ ти показвамъ: и образеца на скинията, и образеца на всичкитѣ ѝ сѫдове — така да направите“. И пакъ му бѣ дадена порѫчка: „Гледай да ги направишъ по образеца, що ти бѣ показанъ на планината“. (Изходъ 25:9. 40.) Апостолътъ обяснява, че първата скиния „е образъ на сегашното време, презъ което се принасятъ дарове и жертви“; че [339] свѣтите мѣста бѣха „образи на небеснитѣ нѣща“; че све-щеницитѣ, които принасяха жертви споредъ закона, служеха „на образа и на сѣнката на небесното“; и че „Христосъ влѣзе не въ рѫкотворно свѣтилище, което е само образъ на истинското, но въ самото небе, за да се яви сега предъ Божието лице за насъ“. (Евр. 9:9. 23; 8:5; 9:24.)

Светилището въ небето, кѫдето Христосъ служи заради насъ, е голѣмиятъ образецъ, на който съграденото отъ Мойсея свѣтилище бѣшe едно подобие. Богъ положи Духа Си върху строителитѣ на земното светилище. Проявеното при неговото съграждане изкуство бѣше едно откровение на божествената мѫдрость. Стенитѣ имаха изгледъ на чисто злато и отражаваха по всички посоки свѣтлината на седемтѣ лампи отъ златния свѣтилникъ. Трапезата съ хлѣбоветѣ на предложението и кадилницата блестѣxa като чисто злато. Великолепнитѣ килими, които образуваха покрива, съ втъкани въ тѣхъ фигури отъ синьо, пурпуръ и алено, допринасяха много за красотата на гледката. А задъ втората завеса бѣшe светата шехина, видимото откровение на Божията слава, предъ която никой, освенъ първосвещеника, не можеше да застане, и да остане живъ.

Несравнимиятъ блѣсъкъ на земното светилище отражаваше за човѣшкия погледъ славата на оня небесенъ храмъ, кѫдето Христосъ, нашиятъ Ходатай, служи за насъ предъ Божия тронъ. Обиталището на Царя на царетѣ, кѫдето Му служатъ хиляди по хиляди и десятки хиляди по десятки хиляди Му предстояватъ (Дан. 7:10); оня храмъ, пъленъ съ славата на вѣчния тронъ, кѫдето серафими, лѫчезарни пазители, Му се покланятъ съ покрити лица, можеше да намѣри само слабъ отблѣсъкъ на величието и славата си въ най-великолепната постройка, която нѣкога човѣшки рѫце сѫ съградили. Но все пакъ чрезъ светилището и неговитѣ богослужения се представяха важни истини относно небесното свѣтилище и великото дѣло, което се извършва тамъ за изкуплението на човѣцитѣ.

Светитѣ мѣста на небесното светилище сѫ представени чрезъ дветѣ отдѣления въ земното светилище. Когато на апостолъ Йоанъ бѣ даренъ единъ погледъ въ Божия храмъ на небето, той видѣ, какъ тамъ „предъ престола горѣха седемь огнени свѣтила“. (Откр. 4:5.) Той забелеза единъ ангелъ, който имаше „златна кадилница и застана предъ жертвеника; и му се даде много тамянъ, та съ молитвитѣ на всичкитѣ светии да го тури на златния жертвеникъ, що бѣше предъ престола“. (Откр. 8:3.) Тукъ на пророка бѣшe позволено да погледне въ първото отдѣление на небесното светилище ; и тамъ той видѣ седемь огнени свѣтила“ и „златната кадилница“, представени чрезъ златния свѣтилникъ и чрезъ кадилницата въ земното свѣтилище. И пакъ се казва: [340] „Тогава на небето се отвори храмътъ на Бога“ (Откр. 11:19), и той погледна въ вѫтрешностьта, задъ втората завеса, въ Светая свѣтихъ. Тукъ той видѣ „ковчега на завета“, представенъ чрезъ свѣтия ковчегъ, който Мойсей бѣше направилъ, за да съхранява въ него Божия законъ.

Тъй ония, които изучаваха този предметъ, намѣриха неоспорими доказателства за сѫществуването на едно светилище въ небето. Мойсей бѣше направилъ земното светилище споредъ единъ образецъ, който му бѣше показанъ. Павелъ учи, че оня образецъ е истинското светилище, което е въ небето; а Йоанъ свидетелствува, че го е видѣлъ въ небето.

Въ небесния храмъ, въ обиталището на Бога, Неговиятъ тронъ е основанъ върху правда и съдъ. А въ Светая светихъ е Неговиятъ законъ, голѣмиятъ масщабъ за правото, споредъ който биватъ изпитвани всички хора. Ковчегътъ на завета, който съхранява плочитѣ на закона, е покритъ съ благодатния престолъ, предъ който Христосъ предлага своята кръвь за въ полза на грѣшника. По такъвъ начинъ е представена свръзката между правдата и благодатьта въ плана за изкуплението на човѣцитѣ. Такова съединение е могла да изобрети само вѣчната Мѫдрость и да извърши безкрайното Могѫщество: това е една връзка, която изпълва цѣлото небе съ удивление и благоговѣние. Благоговѣйно гледащитѣ надолу херувими върху благодатния престолъ въ земното светилище символизиратъ участието, съ което небеснитѣ множества ангели наблюдаватъ дѣлото на изкуплението. Това е тайната на благодатьта, която и ангелитѣ силно желаятъ да видятъ; че Богъ може да бѫде справецливъ, като оправдава каящитѣ се грѣшници и възобновява сношенията си съ падналия родъ; че Христосъ можа да слѣзе долу, за да избави отъ бездната на погибельта неиз-броими множества и да ги облѣче въ неопетненитѣ дрехи на Своята собствена правда, за да се съединятъ съ ангели, които никога не сѫ падали, и да могатъ вѣчно да живѣятъ въ Божието присѫтствие.

Христовата служба като посрѣдникъ на човѣцитѣ е символизирана въ хубавото пророчество на Захария относно Онзи, „чието име е Отрасълъ“. Пророкътъ казва: „Той ще създаде храма Господенъ и ще получи слава, ще седне на престола си и ще бѫде владѣтель; ще бѫде и свещеникъ на престола си, и съгласие за миръ ще има между единия и другия“. (Зах6:13.)

„Той ще създаде храма Господенъ“. Чрезъ Своята жертва и чрезъ ходатайствената си служба Христостъ е и основа, и градитель на Божията църква. Апостолъ Павелъ го посочва като краеѫгъленъ камъкъ, „върху който цѣлото здание, стройно сглобено, възрастя въ храмъ святъ чрезъ Гос- [341] пода, върху който и вие се съзиждате въ жилище Божие чрезъ Духа“. (Ефес. 2:20—22.)

„И ще получи слава“. Славата отъ изкуплението на падналия родъ подобава на Христа. Презъ цѣлата епоха на вѣчностьта ще се разнася пѣсеньта на изкупенитѣ: „Нему, Който ни възлюби и оми отъ нашитѣ грѣхове чрезъ Своята кръвь. . . , — слава и владичество во-вѣки вѣковъ! Аминъ“. (Откр. 1: 5. 6.)

Той „ще седне на престола Си и ще бѫде владѣтель, ще бѫде и свещеникъ на престола Си“. Сега Той още не седи на трона на славата Си, понеже царството на славата още не е възстановено. Едва следъ завършването на Своето дѣло „ще Му даде Господь Богъ престола на отца Му Давида“, едно царство, което „не ще има край“. (Лука 1: 32. 33.) Сега Христосъ седи като свещеникъ съ Отца на Неговия престолъ (Откр. 3:21). На трона при Вѣчния, Който има въ Себе си Своето сѫществувание, седи Оня, Който „взе върху Си нашитѣ немощи и понесе нашитѣ недѫзи“, „който е билъ въ всичко искушенъ като насъ, безъ да се открие у Него грѣхъ“, за да може „и на искушаванитѣ да помага“. „И ако нѣкой съгрѣши, то предъ Отца имаме ходатай, Исуса Христа праведника“. (Исая 53 : 4; Евр. 4: 15; 2 : 18; 1 Йоан. 2 : 1.) Това посрѣдничество става чрезъ прободеното и поразено тѣло, чрезъ Неговия непороченъ животъ. Нараненитѣ рѫце, прободеното ребро, прободенитѣ нозе ходатайствуватъ за падналия човѣкъ, чието избавление бѣ изкупено съ такава неизмерима цена.

„И съгласие за миръ ще има между единия и другия“. Любовьта на Отца не по-малко отъ тая на Сина е източникъ на спасение за изгубеното човѣчество. Преди да си отиде, Исусъ каза на ученицитѣ Си: „Не ви казвамъ, че Азъ ще помоля Отца за васъ, защото самъ Отецъ ви обича“. (Йоанъ 17:26. 27.) „Богъ бѣше въ Христа и примиряваше свѣта съ Себе си“. (2 Кор. 5:19.) И въ службата въ светилището горе има съгласие за миръ между двамата. „Богъ толкозъ обикна свѣта, че отдаде Своя единороденъ Синъ, та всѣки, който вѣрва въ Него, да не погине, а да има животъ вѣченъ“. (Йоанъ 3:16.)

Въпросътъ: Що е светилище? е добре обясненъ въ Свещеното Писание. Изразътъ „светилище“, както той е употрѣбенъ въ Библията, се отнася първо за издигнатата отъ Мойсея като подобие на небеснитѣ нѣща скиния, и второ — за истинската скиния на небето, къмъ която сочеше земното свѣтилище. Съ Христовата смърть се свършваше символичната служба. Истинската скиния въ небето е свѣтилището на новия заветъ. И тъй като пророчеството отъ Дан. 8 : И намира изпълнението си въ този заветъ, то светилището, за което то се отнася, трѣбва да бѫде светилището [342] на новия заветъ. Въ края на 2300-та дни, въ 1844 год., вече отъ много столѣтия на земята не бѣше имало никакво светилище. Затова пророчеството: „Две хиляди и триста вечери и утрини; и тогава свѣтилището ще се очисти“, се отнася, безъ съмнение, за свѣтилището въ небето.

Но остава да се отговори още на най-важния въпросъ. Що е очистването на светилището? Стариятъ заветъ обяснява, че е имало такава служба въ свръзка съ земното светилище. Но може ли и въ небето да има нѣщо за очистване? Въ Евреемъ 9 е добре обяснено очистването на земното, както и на небесното свѣтилище: „И почти всичко, споредъ закона, се очистя съ кръвь, и безъ проливане кръвь прошка не бива. И тъй, трѣбваше образитѣ на небесното да се очистятъ по тоя начинъ, а самото небесно — съ подобри отъ тия жертви“ — а именно, съ скѫпата Христова кръвь. (Евр. 9; 22. 23.)

Очистването както въ сѣнка, тъй и въ истинската служба, трѣбва да стане съ кръвь; въ първото съ кръвь отъ животни, а въ второто — съ кръвьта на Христа. Павелъ дава причината, защо тсва очистване трѣбваше да стане съ кръвь: понеже безъ проливане на кръвь не става опрощение. А опрощение или премахване на грѣховетѣ е извършващето се тукъ дѣло. Но каква връзка можеше де има между грѣха и светилището, било то въ небето, или на земята? Това ние можемъ да разберемъ отъ символичната служба; понеже свещеницитѣ, които изпълняваха службата си на земята, служеха по образа и сѣнката на небесното“. (Евр. 8:5.)

Службата въ земното светилище бѣше двойна; свеще-ницитѣ служеха всѣкидневно въ Светая, а първосвещеникътъ еднажъ въ годината извършваше едно особено дѣло на умилостивение за очистване на светилището. День следъ день разкаялиятъ се грѣшникъ донасяше своята жертва до вратата на скинията и изповѣдваше, полагайки рѫката си върху главата на жертвеното животно, своитѣ грѣхове, които той по такъвъ начинъ пренасяше символично отъ себе си върху невинната жертва. Тогава животното биваше заколвано. „Безъ проливане кръвъ“, казва апостолътъ, „прошка не бива“. Животътъ на плътьта е въ кръвьта“. (Лев. 17:11.) Престѫпениятъ Божий законъ изискваше живота на престѫпника. Кръвьта, която представляваше издействувания животъ на грѣшника, чийто грѣхъ поемаше на себе си жертвеното животно, се внасяше отъ свещеника въ Светая и съ нея се попръскваше предъ завесата, задъ която се намираше ковчегътъ на завета съ закона, който грѣшникътъ бѣше престѫпилъ. Чрезъ тази церемония грѣхътъ биваше символично пренесенъ чрезъ кръвьта върху свѣтили-щето. Въ нѣкой случаи кръвьта не се внасяше въ Светая; тогава, обаче, месото се изядаше отъ свещеника, както Мой- [343] сей настави синоветѣ на Аарона, казвайки: „Защо не ядохте жертвата за грѣха на свето мѣсто ? Тя е велика светиня и ви е дадена, за да снемете грѣховетѣ отъ обществото и да ги очиствате предъ Господа.“ (Лев. 10:17.) И дветѣ церемонии еднакво символизираха принасянето на грѣховетѣ отъ разкаялия се върху свѣтилището.

Такова бѣше дѣлото, което се извършваше день следъ день презъ цѣлата година. По такъвъ начинъ грѣховетѣ на израиля биваха пренасяни върху свѣтилището, и бѣше нужно едно особено дѣло, за да бѫдатъ тѣ премахнати. Богъ заповѣда, за всѣко отъ светитѣ отдѣления да се извършва по едно умилостивение. „И да очисти светилището отъ нечистотиитѣ на синоветѣ Израилеви и отъ престѫпленията имъ, въ всичкитѣ имъ грѣхове. Тъй трѣбва да постѫпи той и съ скинията на събранието, която е между тѣхъ, всрѣдъ нечистотиитѣ имъ“. По-нататъкъ трѣбваше да бѫде извършено и едно умилостивение за олтара, „да го очисти и да го освѣти отъ нечистотиитѣ на синоветѣ Израилеви“. (Лев. 16:16.19.)

Единъ пѫть въ годината, въ великия день на умило-стивението, влизаше свещеникътъ въ Светая свѣтихъ, за да очисти свѣтилището. Извършеното тамъ дѣло завършваше годишния цикълъ на службата. Въ деня на умилостивението предъ вратата на скинията се донасяха два козела и надъ тѣхъ се хвърляше жребие: едно жребие за Господа, а друго жребие за отпущане (Азаселъ)„. (Лев. 16:8.) Козелътъ, върху когото паднѣше жребието на Господа, трѣбваше да бѫде закланъ като изкупителна жертва за народа и свешеникътъ трѣбваше да внесе кръвьта му задъ завесата и да попръска съ нея върху благодатния престолъ и предъ благодатния престолъ. Съ нея трѣбваше да се попръска и кадилницата, която стоеше предъ завесата.

Тогава „да възложи Ааронъ дветѣ си рѫце върху главата на живия козелъ, да изповѣда надъ него всички беззакония на синоветѣ Израилеви, всичкитѣ имъ престѫпления и всичкитѣ имъ грѣхове, и да ги сложи върху главата на козела, па да го изпрати съ нароченъ човѣкъ въ пустинята; и козелътъ ще понесе на себе си всичкитѣ имъ беззакония въ непроходна земя; тъй да пусне козела въ пустинята“. (Лев. 16:21.22.) Грѣховниятъ козелъ не се връщаше вече въ лагера на израиля, а също и водачътъ трѣбваше да измие себе си и дрехитѣ си въ вода, преди да се върне въ лагера.

Цалата церемония бѣше наредана за това, за да отпечата въ паметьта на израилтянитѣ свѣтостьта на Бога и Неговото отвръщение отъ грѣха, и още за да имъ покаже, че тѣ не можеха да идватъ въ съприкосновение съ грѣха, безъ да бъдатъ опетнени. Отъ всѣкиго, докато се извършва- [344] ше това дѣло на умилостивение, се изискваше да смири душата си. Всички занятия трѣбваше да бѫдатъ оставени настрана и всички израилтяни трѣбваше да прекаратъ деня въ тържествено смирение предъ Бога, съ молитва, постъ и основно изпитване на сърдцето.

Чрезъ образната служба се обясняваха важни истини относно умилостивението. Вмѣсто грѣшника се вземаше единъ неговъ замѣстникъ; обаче грѣхътъ не се заличаваше чрезъ кръвьта но жертвеното животно. Тя само представляваше едно срѣдство, чрезъ което той да бѫде пренесенъ въ светилището. Чрезъ пренасянето на кръвьта грѣшникътъ съзнаваше авторитета на закона, изповядваше своята вина въ престѫплението и изразяваше желанието си за опрощение, и именно, чрезъ вѣрата въ единъ бѫдещъ изкупитель; но той все още не бѣше напълно освободенъ отъ осѫждението на закона. Въ деня на умилостивението първосвещеникътъ, следъ като е взелъ отъ църквата една жертва, влизаше съ кръвьта на тази жертва въ Светая светихъ и попръскваше съ нея благодатния престолъ, точно надъ закона, за да предложи удовлетворение на неговитѣ изисквания. Тогава като посрѣдникъ той поемаше грѣховетѣ върху себе си и ги изнасяше вънъ отъ свѣтилището. Възлагайки рѫцетѣ си върху главата на живия козелъ, той изповѣдваше върху него всички тѣзи грѣхове и съ това ги пренасяше отъ себе си върху козела, който после ги отнасяше съ себе си далечъ. И тогава тѣ се считаха завинаги премахнати отъ народа.

Такава бѣше извършваната „по образъ и сѣнка на не“ беснитѣ“ служба. А онова, което се извършваше образно въ службата на земното свѣтилище, се извършва въ сѫщность презъ време на службата въ небесното светилище. Следъ възнесението си нашиятъ Спаситель започна своето дѣло като нашъ първосвещеникъ въ небето. Павелъ казва: „Защото Христосъ влѣзе не въ рѫкотворно свѣтилище, което е само образъ на истинското, но въ самото небе, за да се яви сега предъ Божието лице за насъ“. (Евр. 9:24.)

Службата на свещеника презъ цѣлата година въ първото отдѣление на светилището, „най-вѫтре, задъ завесата“, която образуваше вратата и отдѣляше Светая отъ притвора, представлява службата, която Христосъ зае следъ възнесението Си. Задачата на свещеника презъ време на всѣкидневната служба бѣше, да принася предъ Бога кръвьта на жертвата за грѣхъ и димъ отъ тамянъ, който се възнасяше нагоре заедно съ молитвитѣ на израиля. Тъй и Христосъ предложи предъ Отца си Своята кръвь за грѣшницитѣ, а сѫщо така заедно съ скѫпоценното благоухание на Своята собствена правда — и молитвитѣ на покаялитѣ се вѣ- [345] рующи. Това бѣше службата въ първото отдѣление на небесното свѣтилище.

До тамъ последва Христа вѣрата на Неговитѣ учениници, когато Той, изчезвайки отъ погледитѣ имъ, се възнесе на небето. Тукъ се корѣнеше тѣхната надежда, „която за душата ни е непоклатна и яка котва, която влиза най-вжтре, задъ завесата, кѫдето Исусъ влѣзе предтеча за насъ, като стана пързосвещеникъ навѣки“, казва Павелъ, и „не съ козя и телешка кръвь, но съ Своята кръвь влѣзе еднажъ завинаги въ свѣтилището и придоби вѣчно изкупление“. (Евр. 6:19.20; 9:12 )

Въ течение на осемнадесеть столѣтия се е извършвала тази служба въ първата часть на светилището. Христовата кръвь пледлагаше ходатайство за покаялитѣ се вѣрующи и имъ издействуваше прощение и приемане отъ Отца, но тѣхнитѣ гpѣxoвe все още оставаха отбелязани въ книгитѣ. Както въ образната служба въ края на годината се извършваше едно умилостивително дѣло, тъй и, преди Христовото дѣло за изкуплението на човѣцитѣ да бѫде привършено, се извършва едно дѣло на умилостивение за отстраняване грѣховетѣ отъ светилището. Тази е службата; която е започнала, когато изтекоха 2300-та дни. По онова време, както бѣ предсказано отъ пророкъ Даниила, нашиятъ великъ Първосвещеникъ влѣзе въ Светая светихъ, за да извърши последната часть отъ Своето свѣто и тържествено дѣло — очистването на свѣтилището.

Както грѣховете на народа нѣкога чрезъ вѣpa се възлагаха върху жертвата за грѣхъ и чрезъ нейната кръвь образно се пренасяха върху земното светилище, тъй и въ новия заветъ грѣховетѣ на покаялитѣ се чрезъ вѣрата се възлагатъ върху Христа и фактически биватъ пренесени въ небесното свѣтилище. И както образното очистване на земното се извършваше чрезъ премахване на грѣховетѣ, чрезъ които то бѣшe опетнено, тъй въ действителность и очистването на небесното трѣбва да става чрезъ премахването или заличването на отбелязанитѣ на него грѣхове. Но преди това да може да стане, трѣбва да се извърши едно изследване на книгитѣ, за да се опредѣли, кой може да бѫде съучастникъ въ благодатьта на Христовото умилостивение, чрезъ покайване отъ грѣховетѣ и вѣpa въ Него. Затова очистването на свѣтилището включва въ себе си и едно изследване, едно дѣло на сѫдъ. Това дѣло трѣбва да се извърши, преди Христосъ да дойде, за да избави народа Си; понеже когато Той дойде, заплатата Му ще бѫде съ Него, „за да въздаде всѣкиму споредъ дѣлата му“. (Откр. 22 : 12.)

По такъвъ начинъ тѣзи, които следваха свѣтлината на пророческото слово, разбраха, че Христосъ, въ края на [346] 2300-та дни въ — 1844 г., вмѣсто да дойде на земята, тогава е влѣзълъ въ Светая светихъ на небесното светилище, за да извърши тамъ последното дѣло на примирението — приго-влението за Неговото идване.

Разбрано бѣ сѫщо, че докато заколениятъ козелъ сочеше върху Христа като жертва и първосвещеникътъ представяше Христа като посрѣдникъ, грѣховниятъ козелъ символизираше сатана, причинительтъ на грѣха, върху когото най-после щѣxa да бѫдатъ струпани грѣховетѣ на наистина покаялитѣ се. Когато първосвещеникътъ чрезъ силата на кръвьта на жертвата за грѣхъ премахваше грѣховетѣ отъ светилището, той ги възлагаше върху грѣховния козелъ; когато Христосъ, въ края на службата Си, чрезъ собствената Си кръвь ще отнеме грѣховетѣ на народа Си отъ небесното светилище, Той ще ги възложи върху сатана, който при извършването на сѫда ще трѣбва да понесе последната вина. Грѣховниятъ козелъ се изпращаше въ една ненаселена страна, за да не се върне никога вече между Израилевитѣ чада. Тъй и сатана завинаги ще бѫде отстраненъ отъ присѫтствието на Бога и на Неговия народъ, и ще бѫде уни-щоженъ при окончателното изкореняване на грѣха и на грѣшницитѣ. [347]

Епизод 24—Въ Светая светихъ.

Светилището бѣше ключътъ, който отключи тайната на разочорованието презъ 1844 год. Той разкри една редица истини, които зависятъ напълно една отъ друга, съгласуватъ се една съ друга и показватъ, че Божията рѫка бѣше водила великото адвентно движение; тѣ сѫщо откриваха и дълга за онова време, като изясниха становището и дѣлото на Божия народъ. Сѫщо както Исусовитѣ ученици следъ ужасната нощь на тѣхнитѣ душевни мѫки и на разочорованието си „се зарадваха, като видѣxa Господа“ (Йоан. 20:20), тъй сега се радваха и тѣзи, които бѣxa очаквали съ вѣpa Неговото пришествие. Tѣ очакваха, че Той щѣше да се яви въ славата Си, за да възнагради Своитѣ раби. Когато бѣxa измамени въ надеждитѣ си, тѣ изгубиха Исуса отъ предъ очи и, заедно съ Мария, извикаха на гроба: „Дигнали Господа моего, и не зная, де сѫ Го турили!“ Но сега тѣ Го видѣxa, своя състрадателенъ първосвещеникъ, който скоро щѣше да се яви като тѣхенъ царь и освободитель, видѣха Го въ Светая светихъ. Свѣтлина отъ свѣтилището освѣти минало, настояще и бѫдеще. Tѣ знаеха, че Богъ ги бѣшe водилъ въ Своето несъмнено провидение. Макаръ че. подобно на първитѣ ученици, тѣ проповѣдваха вестьта, която сами още не бѣxa разбрали, все пакъ тя бѣшe вѣpнa въ този смисълъ. Чрезъ нейното проповядване тѣ бѣxa изпълнили Божия планъ и тѣхната работа не бѣше напразно предъ Господа. Възродени „за жива надежда“, тѣ се разпръснаха „съ неизказана и преславна радость“. (1 Петр. 1:3.8.)

Както пророчеството въ Дан. 8:14: гДве хиляди вечери и утрини; и тогава светилището ще се очисти“, така и първата ангелска весть: „Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава, защото настѫпи часътъ на Неговия сѫдъ“, сочеха на Христовата служба въ Светая светихъ, на изследвателния сѫдъ, а не на Христовото идване за избавление на Неговия народъ и за унищожение на безбожнитѣ. Грѣшката лежеше не въ пресмѣтането на пророческиѣ данни за вре- [348] мето, но въ събитието, което щѣше да стане въ края на 2300-та дни. Поради това заблуждение вѣрующитѣ бѣxa претърпѣли разочорование, въпрѣки, че всичко, което бѣше предсказано чрезъ пророчеството, и всичко, което тѣ можеха да очакватъ споредъ Писанието, се бѣ изпълнило. Точно когато тѣ оплакваха поражението на надеждитѣ си, се бѣше случило предсказаното чрезъ вестьта събитие, което трѣбваше да се изпълни, преди Господь да се яви, за да възнагради рабитѣ Си.

Христосъ бѣше дошелъ, но не както тѣ бѣха очаквали, на земята, а както бѣше означено въ сѣнковата служба — въ Светая светихъ на Божия храмъ въ небето. Той е представенъ отъ пророкъ Даниила, какъ по това време Той идва предъ Стария по дни: „Гледахъвъ нощнитѣ видения, и ето, на небесни облаци идѣше, сѣкашъ Синъ Човѣчески, дойде до Стария по дни и биде доведенъ при Него“. (Дан. 7:13.)

Това идване ни се описва и отъ пророкъ Малахия: „Внезапно ще дойде въ храма си Господь, Когото вие търсите, и Ангелътъ на завета, Когото вие желаете ; ето, Той иде, казва Господь Саваотъ“. (Мал. 3:1.) Идването на Господа въ Неговия храмъ бѣше за Неговитѣ чада нѣщо внезапно, неочаквано. Тѣ не Го търсиха тамъ; но тѣ очакваха, че той ще дойде на земята .въ пламененъ огънь да отмъсти на ония, които не познаватъ Бога, които не се покоряватъ на благовестието“. (2 Сол. 1 : 8.)

Но и тѣ не бѣха още готови да посрещнатъ своя Господь. За тѣхъ трѣбваше да бѫде извършено още едно дѣло на приготовление. Трѣбваше да ги освѣтли една свѣтлина, която да отправи мислите имъ къмъ Божия храмъ въ небето, и ако последваха съ вѣра своя Първосвещеникъ въ Неговата служба тамъ, щѣха да имъ бѫдатъ показани нови задължения. Още една весть на предупреждение и поучение трѣбваше да бѫде дадена на църквата.

Пророкътъ казва: „И кой ще издърѫи деня на дохож дането Му, и кой ще устои, кога се Той яви ? Зашото Той е като огънь, който разтопява, и като луга, която очистя; и ще седне да претопява и чисти сребро, ще очисти синоветѣ на Левия и ще ги претопи като злато и като сребро, за да принасятъ жертва Господу съ правда“. (Мал. 3:2. 3.) Тия, които живѣятъ на земята, когато Христовото ходатайство въ светилището горе се прекрати, ще трѣбва да устоятъ предъ очите на светия Богъ безъ посрѣдникъ. Тѣхнитѣ дрехи трѣбва да бѫдатъ безъ петно, характеритѣ имъ очистени отъ грѣхъ чрезъ кръвьта на попръскването. Чрезъ Божията благодать и собственитѣ си ревностни старания тѣ трѣбва да бѫдатъ победители въ борбата съ злото. Докато се извършва дѣлото на изследвателния сѫдъ въ небето, докато грѣховете на покаяни верующи се отстраняватъ отъ свети- [349] лището, между Божия народъ на земята трѣбва да се извърши едно особено дѣло на очистване, на отхвърляне грѣха. Това дѣло ни се описва ясно въ 14-та глава на Откровението.

Следъ завършването на това дѣло Христовитѣ после-дователи ще бѫдатъ готови за Неговото явление. Тогава „ще бѫде благоприятна Господу жертвата на Юда и Иерусалимъ, както въ стародавни дни и както въ предишни години“. (Мал. 3:4.) Тогава църквата, която Господь ще вземе при Себе си въ идването си, ще стане „славна църква, която нѣма петно, или порокъ, или нѣщо подобно“ (Ефес. 5:27). Тогава тя ще блесне „като зора, хубава като месечина, свѣтла като слънце, страшна като войнство“ (Пѣc. на пѣсн. 6:10.)

Освенъ влизането на Господа въ Неговия храмъ, Малахия предсказва и Неговото пришествие за извършването на сѫда съ следнитѣ думи: „И ще дойде при васъ за сѫдъ и ще бѫде бързъ изобличитель на магесници и прелюбодеи, и на ония, които се кълнатъ лъжливо и задърѫатъ заплатата на наемникъ, претѣсняватъ вдовица и сираче и отблъскватъ пришлецъ и отъ Мене се не боятъ, казва Господь Саваотъ“. (Мал. 3:5.) Юда сочи на сѫщото събитие, като казва: „Ето, иде Господь съ десетки хиляди Свои свети ангели, за да извърши сѫдъ надъ всички и да изобличи всички нечестивци между тѣхъ за всички дѣла, които сѫ извършили съ нечестиего си, и за всички жестоки ду-ми, които сѫ изрекли противъ Него нечестивитѣ грѣшници“. (Юд. 14 : 15.) Това идване и идването на Господа въ Неговия храмъ сѫ две опредѣлени и различаващи се едно отъ друго събития.

Идването на Христа като нашъ първосвещеникъ въ Светая светихъ, за да очисти светилището, както е казано въ Дан. 8:14, идването на Човѣшкия Синъ при Стария по дни, което ни е представено въ Дан. 7:13, и идването на Господа въ Неговия храмъ, както е предсказано отъ Малахия, сѫ описания на едно и сѫщо събитие, което е представено и чрезъ идването на младоженеца за свадба, както това е описано отъ Христа въ притчата за десеттѣ девици въ Матея 25.

Презъ лѣтото и есеньта на 1844 г. се разнесе вестьта: „Ето, младоженецътъ иде!“ Тогава се образуваха дветѣ, представени чрезъ мѫдритѣ и неразумнитѣ девици, класи: една класа, която съ радость очакваше явяването на Господа и се бѣше сериозно приготвила да Го посрещне; другаедна класа, която, повлияна отъ страхъ, действуваше само, водена отъ чувствата си.като се бѣше задоволила само съ понятието за учението на истината, но ѝ липсваше Божията благодать. Въ притчата ония, които бѣxa готови, когато младоженецътъ дойде, влѣзоха съ него на свадбата. Споменатото тукъ идване на младоженеца става преди свадбата. [350] Свадбата представлява приемането на царството отъ Христа. Светиятъ градъ, новиятъ Йерусалимъ, който е столицата и представителката на царството, е нареченъ жена! „невѣста на Агнеца“. Тъй ангелътъ каза на Йоана: „Дойди, ще ти покажа жената — невѣста на Агнеца“. „Па ме отнесе духомъ“, разказва той по нататъкъ, „и ми показа голѣмия градъ, светия Йерусалимъ, който слизаше отъ небето — отъ Бога“. (Откр. 21:9.10.) Споредъ това невѣстата, очевидно, представлява свѣтия градъ, а девицитѣ, които посрѣщатъ младоженеца, сѫ символъ на църквата, Споредъ Откровението Божиятъ народъ ще бѫдатъ гостите при свадбата. (Откр. 19:9.) А щомъ сѫ гости, тѣ не могатъ сѫщевременно да представляватъ и невѣстата. Христосъ, както ни описва това пророкъ Даниилъ, ще приеме отъ Стария по дни „власть, слава и царство“. Той ще получи новия Йерусалимъ, столицата на Своето царство, „стъкменъ като невѣста, премѣнена за своя мѫжъ“. (Дан. 7:14. Откр. 21:2.) Следъ като е приелъ царството, Той ще дойде въ славата Си като Царь на царетѣ и Господарь на господаритѣ, за да избави народа Си, който ще насѣда „на трапеза съ Авраама, Исаака и Якова въ царството небесно“ (Мат. 8:11; Лука 22:30), за да вземе участие въ свадбеното пиршество на Агнеца.

Вестьта: „Ето, младоженецътъ иде!“ както тя се разнесе презъ лѣтото на 1844 год., накара хиляди да очакватъ не-посрѣдственото идване на Господа. Въ точно опредѣленото време Младоженецътъ дойде, но не, както народътъ Му очакваше, на земята, а при Стария по дни въ небето, на сватбата, за да приеме царството Си. „Готовитѣ влѣзоха съ Него на сватбата, и вратата се затвориха“. Тѣ не ще сѫ присѫтствували лично на сватбата, понеже тя става на небето, докато тѣ сѫ още на земята. Последователитѣ на Христа трѣбва „да очакватъ Господаря си, кога ще се върне отъ сватба“ (Лука 12:36). Но тѣ трѣбва да разбиратъ Неговото дѣло и да Го следватъ въ вѣра, когато Той влиза при Бога. Въ този смисълъ за тѣхъ може да се каже, че те влизатъ за сватба.

Въ притчата тия, които бѣха взели заедно съ лампитѣ си и масло въ сѫдоветѣ си, влѣзоха вѫтре за сватба. Тия, които, заедно съ познанието на истината отъ Свещеното Писание, притежаваха и Духа и благодатьта на Бога, които презъ нощьта на горчивото изпитание бѣха чакали търпеливо и бѣха изследвали Библията за по-гѣлема свѣтлина, познаха истината относно светилището въ небето и промѣнената служба на Спасителя, и Го последваха въ вѣра въ Неговото дѣло въ небесното светилище; и тѣзи, които чрезъ свидетелството на Светото Писание приематъ сѫщитѣ истини и следватъ въ вѣра Христа, който влиза предъ Бога, [351] за да извърши последното дѣло на посрѣдничество и да приеме царството Си при неговото завършване, сѫ представени като отиващи на сватба.

Въ притчата въ Матея 22 гл. е употрѣбена сѫщата картина на сватба, и въ нея ясно е показано, че изследвателниятъ сѫдъ се извършва преди сватбата. Преди сватбата влѣзе царьтъ, за да прегледа гоститѣ (Мат. 22:11), дали всички бѣха облѣчени съ сватбена дреха, съ неопетнена дреха, съ характеръ, измитъ и очистенъ „въ кръвьта на Агнеца“ (Откр, 7:14). Който не е облѣченъ съ такава дреха, бива изхвърленъ навънъ; а всички, които при изпита бѫдатъ намѣрени облѣчени въ сватбено облѣкло, ще бѫдатъ приети и удостоени отъ Бога, да получатъ часть въ царството Му и да иматъ седалище на Неговия тронъ. Това дѣло на изпитване характера, на опредѣляне, кой е готовъ за царството Божие, означава изслодвателния сѫдъ, последното дѣло въ небесното светилище.

Когато дѣлото на изследването е привършено, когато случаитѣ на ония, които още отъ начало сѫ се изповѣдвали за Христови последователи, сѫ изпитани и опредѣлени, чакъ тогава, и не по-рано, ще се свърши времето на изпита и вратата на благодатьта ще се затвори. Съ това кратко изречение: „Готовитѣ влѣзоха съ Него на сватбата, и вратата се затвориха“ ни привежда презъ последната Христова служба до завършването на великото изкупително дѣло.

Въ службата на земното светилище, която, както видѣхме, бѣше единъ отпечатъкъ на службата въ небесното, когато въ деня на умилостивението първосвещеникътъ влизаше въ Светая свѣтихъ, се завършваше службата въ първото отдѣление. Богъ заповѣда: „Кога влиза да очисти свѣтилището и докато излѣзе, въ скинята на събранието не бива да има никого другиго“. (Лев. 16:17.) Тъй Христосъ, като влѣзе въ Светая светихъ, за да извърши последното дѣло на помирение, привърши своята служба въ първото отдѣление. Но когато тази се свърши, започна службата въ второто отдѣление. Когато въ деня на умилостивението въ образната служба първосвещеникътъ напущаше Светая, той влизаше предъ Бога, за да принесе кръвьта на жертвата за грѣхъ за всички израилтяни, които истински се разкайваха за грѣховетѣ си. Тъй и Христосъ бѣше привършилъ само една часть отъ Своето дѣло като нашъ посрѣдникъ, за да започне друга една часть отъ сѫщото дело, за което Той все още молѣше Бога по силата на Своята кръвь за грѣшницитѣ.

Това адвентиститѣ въ 1844 година не разбираха. Следъ като отмина времето, въ което бѣше очакванъ Спасительтъ, тѣ все още вѣрваха, че Неговото идване е близо, че тѣ сѫ достигнали до една важна криза, и че дѣлото на Христа [352] като ходатай на човѣка предъ Бога е свършено. Струваше имъ се, че Библията учи, че времето на изпитване на човѣцитѣ щѣше да се прекрати малко преди действителното идване на Господа въ небеснитѣ облаци. Това имъ се струваше да явствува отъ ония библейски текстове, които посочваха на едно време, когато човѣцитѣ ще търсятъ вратата на благодатьта, ще чукатъ и ще викатъ, но не ще имъ бѫде отворено. И сега тѣ се питаха, дали времето, въ което бѣха очаквали Христовото идване, не отбелязваше началото на този периодъ, който трѣбваше да предшествува непосрѣдствено Неговото идване. Тъй като бѣха разпространили предупреждението за близкия сѫдъ, тѣ мислѣха, че дѣлото имъ бѣше свършено; душевнитѣ имъ мѫки за избавлението на грѣшницитѣ изчезнаха, и дръзкитѣ и богохулни подигравки на безбожницитѣ имъ се струваха да сѫ още едно доказателство, че Божиятъ Духъ бѣше оттегленъ отъ ония, които бѣха отхвърлили Неговата благодатъ. Всичко това ги укрепваше въ вѣрата, че благодатното време се е свършило, или, както тогава се изразяваха, „вратата на благодатьта се е затворила“.

Но съ изследването въпроса за светилището дойде по-голема свѣтлина. Сега тѣ видѣха, че имаха право да вѣрватъ, че свършването на 2300-та години въ 1844 год. отбелязваше една важна точка отъ времето. Но макаръ че е истина,.че вратата на надеждата и на благодатьта, презъ която човѣцитѣ въ течение на 1800 години бѣха намирали достѫпъ до Бога, бѣше затворена, то пакъ бѣше отворена една друга врата, и на човѣцитѣ се предлагаше опрощение на грѣховета чрезъ Христовото посредничесто въ Светая свѣтихъ, която е въ небето. Една часть отъ Неговата служба бѣше свършена, за да отстѫпи местото на друга. Все още оставаше една отворена врата за небесното свѣтилище, кѫдето Христосъ служеше за въ полза на грѣшника.

Сега се сѣтиха да приложатъ Христовитѣ думи отъ Откровението, които сѫ отправени тъкмо къмъ църквата въ това време: „Тъй казва Светиятъ, Истинниятъ, Оня, който има ключа Давидовъ, Който отваря, и никой не ще затвори, и — затваря, и никой не ще отвори: зная твоитѣ дѣла; ето, дадохъ ти врата отворени, и никой не може да ги затвори“. (Откр. 3 : 7. 8.)

Всички, които следватъ чрезъ вѣра Христа въ Неговото велико дѣло на изкупление, получаватъ благословенията на Неговото посрѣдничество, докато ония, които отхвърлятъ свѣтлината върху това дѣло на служене, нѣматъ никаква полза отъ него. Юдеитѣ, които отхвърлиха дадената при първото Христово идване свѣтлина и отказаха да повѣрватъ въ Него като спаситель на свѣта, не можеха да получатъ никакво прощение чрезъ Него. Когато следъ възне- [353] сението си Исусъ влѣзе съ собствената Си кръвь въ небесното светилище, за да направи ученицитѣ Му да получатъ благословенията на Неговото посрѣдничество, евреитѣ си останаха въ пълна тъмнина, продължавайки своитѣ безполезни жертви и дарове. Службата въ символи и сѣнки се бѣше свършила. Оная врата, презъ която по-рано човѣцитѣ намираха достѫпъ до Бога, не бѣше вече отворена. Юдеитѣ бѣха отказали да потърсятъ Господа по единствения пѫть, по който Той тогава можеше да се намѣри, а именно, чрезъ службата въ небесното светилище. Затова тѣ изгубиха всѣко общение съ Бога. За тѣхъ вратата бѣше затворена. Тѣ не познаха въ Христа истинската жертва и единствения посрѣдникъ предъ Бога, и затова не можеха и да се ползватъ отъ благословенията на Неговото посрѣдничество.

Състоянието на невѣрващитѣ юдеи представя нагледно състоянието на нехайнитѣ и невѣрващи между мнимитѣ хрис-тияни, които умишлено не искатъ да знаятъ нищо за дѣлото на нашия милостивъ първосвещеникъ. Когато въ символичната служба първосвещеникътъ влизаше въ Светая светихъ, израилтянитѣ се поканваха да се събератъ около светилището и по най-търѫественъ начинъ да смирятъ сърдцата си предъ Бога, за да получатъ прощение на грѣховетѣ си и да не бѫдатъ отстранени отъ църквата. А колко поважно е, ние да разбираме въ този отговорящъ на символичния умилостивителенъ день дѣлото на нашия Първосвещеникъ и да съзнаемъ, какво се изисква отъ насъ !

Човѣцитѣ не могатъ да отхвърлятъ безнаказано пре-дупрежденията, които Богъ имъ изпраща по милость. Въ днитѣ на Ноя на свѣта бѣше изпратена една весть отъ небето, и неговото спасение зависѣше отъ това, какъ той щѣше да приеме тази предупредителна весть. Понеже той я отхвърли, Божиятъ Духъ бѣше оттегленъ отъ оня грѣховенъ родъ, и той погина въ водитѣ на потопа. По времето на Авраама благодатьта престана да се застѫпва за натоваренитѣ съ грѣхове содомски жители, и всички, освенъ Лота, жена му и дветѣ му дъщери, бѣха поядени отъ огънь, който падна отъ небето. Сѫщото бѣше и въ днитѣ на Христа. Божиятъ Синъ обясняваше на невѣрващитѣ юдеи отъ оня родъ: „Оставя се вамъ домътъ ви пустъ“. (Мат. 23:38.) Имайки предъ очи последнитѣ дни, сѫщата безкрайна Мощь обяснява относно ония, които „не сѫ приели любовьта на истината за свое спасение“: „И за това Богъ ще имъ прати действие на заблуда, за да повѣрватъ на лъжата, та да бѫдатъ осѫдени всички, които не сѫ повервали въ истината, а сѫ обикнали неправдата“. (2 Сол. 2:10—12.) Когато тѣ отхвърлятъ ученията на Неговото слово, Богъ оттегля Духа Си отъ тѣхъ и ги изоставя на измамитѣ, които тѣ обичатъ.

Но Христосъ още се застѫпва за въ полза на човѣ- [354] цитѣ и свѣтлина се дава на тия, които търсятъ такава. Макаръ че адвентиститѣ отначало не разбраха това, то имъ стана ясно, по-късно когато имъ се разкриха текстове отъ Писанието, които описваха тѣхното истинско положение.

Следъ изтичането на опредѣленото време въ 1844 год. последва едно време на голѣмо изпитание за всички, които все още пазѣха адвентната вѣра. Тѣхната единствена помощь, доколкото се отнасяше до увѣряването имъ въ тѣхното истинско положение, бѣше свѣтлината, която отправяше вниманието имъ къмъ свѣтилището горе. Нѣкои се отказаха отъ вѣрата си въ дотогавашното пресмѣтане на пророческитѣ вериги и приписваха на човѣшки или сатанински сили могѫщото влияние на Светия Духъ, който придружаваше адвентното движение. А нѣкои настояваха, че Господь ги бѣше водилъ въ тѣхната минала опитность; и тъй като тѣ очакваха, бдѣха и се молѣха, за да узнаятъ волята на Господа, тѣ видѣха, че тѣхниятъ великъ първо свещеникъ бѣше заелъ друга служба, и следвайки Го чрезъ вѣра, тѣ можаха да разбератъ и последното дѣло на църквата. Тѣ получиха едно по-ясно разбиране на първата и втората ангелски вести и бѣха подготвени да приематъ и тържественото предупреждение на третия ангелъ отъ Откровение 14 и да го проповѣдватъ на свѣта. [355]

Епизод 25—Божиятъ законъ е непромѣнимъ.

„На небето се отвори храмътъ на Бога, и се яви ковчегътъ на завета Му въ Неговия храмъ“. (Откр. 11:19). Ковчегътъ на Божия заветъ е въ Светая светихъ, второто отдѣление на светилището. Въ службата въ земната скиния, която служеше „по образъ и сѣнка на небесното“, това отдѣление се отваряше само въ великия день на уми-лостивението за очистване на светилището. Затова известяването, че Божиятъ храмъ билъ отворенъ въ небето, и че въ него се е явилъ ковчегътъ на завета, посочва отварянето на Светая светихъ въ небесното светилище въ 1844 год., когато Христосъ влѣзе въ нея, за да извърши последното дѣло на помирението. Тѣзи, които следваха съ вѣра своя великъ първосвещеникъ, когато Той зае службата Си въ Светая светихъ, видѣxa ковчега на завета. Понеже бѣxa изследвали светилището, тѣ разбраха промѣната на службата на Спасителя и видѣха, че сега Той служеше предъ Божия ковчегъ и тамъ се застѫпваше съ кръвьта си за грешницитѣ.

Ковчегътъ въ скинията на земята съдърѫаше дветѣ каменни плочи, на които стояха написани заповѣдитѣ на Божия законъ. Ковчегътъ бѣше просто едно хранилище на плочитѣ на закона, и именно съдърѫащитѣ се въ него божествени заповѣди му даваха ценность и светость. Когато Божиятъ храмъ на небето бѣ отворенъ, въ него можа да се види ковчегътъ на завета. Въ Светая светихъ, въ небесното светилище, се пази свето божествениятъ законъ, законътъ, който бѣ изговоренъ отъ самия Богъ между гръмотевицитѣ на Синай и който бѣше написанъ съ собствения Му пръстъ на каменни плочи.

Божиятъ законъ въ небесното светилище е великиятъ оригиналъ, вѣрно копие на който бѣха написанитѣ на каменни плочи и отбелязанитѣ въ Мойсеевитѣ книги заповѣди. Всички, които можаха да разбератъ тази важна истина, можаха да разбератъ и свѣтостьта и непромѣнимостьта на Бо- [356] жия законъ. Като никога до тогава познаха тѣ силата на думитѣ на Спасителя: „Докле премине небето и земята, ни една йота, ни една чертица отъ закона нѣма да премине, докато всичко не се сбъдне“. (Мат. 5: 18.) Божиятъ законъ, който е едно откровение на Неговата воля, единъ отпечатъкъ на Неговото сѫщество, трѣбва да стои вѣчно като вѣренъ свидетель. И нито една заповѣдь не е премахната; ни най-малка буква или чертица не е промѣнена. Псалмистътъ казва: „Твоето слово, Господи, е навѣки утвърдено на небесата“. „Дѣлата на рѫцетѣ Му сѫ истина и сѫдъ; всички Негови заповѣди сѫ вѣрни, твърди отъ-вѣка до-вѣка, основани върху истина и правота“. (Пс. 118:89; 110:7. 8.)

Тъкмо въ сърдцето на десеттѣ заповѣди стои четвъртата заповѣдь, както бѣше отначало възвестена: „Помни сѫботния день, за да го светишъ; шесть дена работи и върши (въ тѣхъ) всичкитѣ си работи ; а седмиятъ день е сѫбота на Господа, твоя Богъ: недѣй върши въ него никаква работа ни ти, ни синъ ти, ни дъщеря ти, ни робътъ ти, ни робинята ти, ни волътъ ти, ни оселътъ ти, нито какъвто и да е (твой добитъкъ, нито пришлецътъ ти, който се намира въ жилищата ти; защото въ шесть дена създаде Господь небето и земята, морето и всичко, що е въ тѣхъ,. а въ седмия день си почина; затова Господь благослови съботния день и го освети“. (Изх. 20:8—11.)

Божиятъ Духъ повлия сърдцата на тия, които изследваха Неговото слово. Тѣмъ се наложи убеждението, че тѣ отъ незнание сѫ престѫпвали тази заповѣдь и сѫ пренебрегвали почивния день на Твореца. Тѣ започнаха да провѣряватъ основанията за почитането на първия седмиченъ день вмѣсто осветения отъ Бога день. Тѣ не можаха да намѣрятъ въ Свещеното Писание нито едно доказателство за премахването или промѣнянето на четвъртата заповѣдь; благословението, чрезъ което се освѣтяваше отначало сѫботниятъ день, никога не му е бивало отнето. Искрено бѣха търсили тѣ, да узнаятъ Божията воля и да я изпълняватъ; сега тѣ се видѣха като престѫпници на Неговия законъ. Дълбока скръбь изпълни сърдцата имъ, и тѣ доказаха вѣрностьта си къмъ Бога чрезъ това, като започнаха да пазятъ сѫботата.

Положени бѣха много сериозни старания, за да бѫде съборена тѣхната вѣра. Понятно бѣше, че ако земното светилище бѣше единъ отпечатъкъ на небесното, то и съхра-няваниятъ въ земния ковчегъ на завета законъ представляваше точенъ преписъ отъ закона въ небесния ; и че приемането на истината относно небесното светилище включваше въ себе си и признаването изискванията на Божия законъ, а заедно съ това и задължителностьта на съботата споредъ четвъртата заповѣдь. Тукъ лежеше тайната на горчивата и [357] решителна съпротива срещу онова съгласно съ Писанието обяснение, което разкриваше Христовата служба въ небесното светилище. Човѣци се опитваха да затворятъ вратата, която Богъ бѣше отворилъ, и да отворятъ вратата, която Той бѣше затворилъ. Но Оня „който отваря, и никой не ще затвори, — и затваря, и никой не ще отвори“, бѣше казалъ: „Ето, дадохъ ти врата отворени, и никой не може да ги затвори“. (Откр. 3:7. 8). Христосъ бѣше отворилъ вратата, т. е. бѣше започналъ службата въ Светая светихъ. Отъ онази отворена врата въ небесното светилище се излъчи свѣтлината и показа четвъртата заповѣдь като включена въ съхранявания тукъ законъ; онова, което Богъ бѣше учредилъ, никой не можеше да го премахне.

Души, които бѣха приели свѣтлината върху Христовото посрѣдничество и трайностьта на Божия законъ, намѣриха, че това бѣха представени въ Откр. 14 истини. Веститѣ отъ тази глава съдърѫатъ едно тройно предупреждение (вижъ Приложението), което трѣбва да подготви жителитѣ на земята за пришествието на Господа. Съобщението: „Дойде времето на Неговия сѫдъ“ сочи върху последното дѣло на Христовата служба за спасение на човѣцитѣ. То обяснява една истина, която трѣбва да бѫде възвестена, преди да е престанало посрѣдничеството на Спасителя и Той да дойде на земята, за да вземе народа Си при Себе си. Дѣлото на сѫда, който започна въ 1844 год., трѣбва да продължава до тогава, докато се опредѣли участьта на всички живи и мъртви, значи до свършването на благодатното време. За да могатъ човѣцитѣ да бѫдатъ подготвени да устоятъ при сѫда, вестьта изисква : „Бойте се отъ Бога и Му въздайте слава“, „и поклонете се на Оногова, Който е сътворилъ небето и земята, морето и воднитѣ извори“. Каква последица има приемането на тази весть, показватъ думитѣ: „Тукъ сѫ тия, които пазятъ заповѣдитѣ Божии и вѣрата въ Исуса“. За да бѫдатъ приготвени за съда, нужно е тѣ да съблюдаватъ Божия законъ. Споредъ този законъ ще се преценява характерътъ въ сѫда. Апостолъ Павелъ обяснява : „Ония, които при законъ сѫ съгрѣшили, чрезъ законъ ще бѫдатъ сѫдени . . . въ деня, когато, съгласно моето благовестие, Богъ чрезъ Исуса Христа ще сѫди тайнитѣ на човѣцитѣ“. Той казва още: „Изпълнителитѣ на закона ще бѫдатъ оправдани“. (Римл. 2 : 12—16.) Необходима е вѣра, за да може да се изпъл-нява божествениятъ законъ; понеже „безъ вѣра не е възможно да се угоди Богу“. „А всичко, що не е отъ вѣра, е грѣхъ“. (Евр. 11:6; Римл. 14 : 23.)

Чрезъ първия ангелъ човѣцитѣ сѫ поканени да се боятъ отъ Бога, да Му отдадатъ слава и да Му се поклонятъ като на Творецъ на небето и на земята. А за да из- [358] пълнятъ това, тѣ трѣбва да бѫдатъ послушни на Неговия законъ. Мждрецътъ Соломонъ казва: „Бой се отъ Бога и пази Неговитѣ заповѣди, защото въ това се заключава всичко за човѣка“. (Екл. 12 : 13). Безъ послушание на Неговитѣ заповѣди никое богослужение не може да бѫде угодно на Господа. „Любовьта къмъ Бога състои въ това : да пазимъ заповѣдитѣ Му“. „Който отклонява ухото си да нe слуша закона, на такъвъ и молитвата е гнусота“. (1 Йоан. 5:3; Пр. 28 : 9.)

Задължението да се поклонимъ на Бога се основава на факта, че Той е творецътъ, и че Нему благодарятъ за сѫществуванието си всички други сѫщества. Кѫдето въ Библията се изтъква, че Той има по-голѣмо право на стра-хопочитание и поклонение, отколкото боговетѣ на езичниците, тамъ винаги се привеждатъ доказателствата за Неговата творческа мощь. „Защото всички богове на народитѣ сѫ идоли, а Господь небесата сътвори“. (Пс. 95:5) „Кому, прочее, ще Ме уподобите и съ кого ще Ме сравните ? казва Светиятъ. Подигнете очитѣ си къмъ висинитѣ небесния и погледайте, кой ги е сътворилъ?“ „Защото тъй казва Господь, Който сътвори небесата, Той, Богъ, Който образува земята и Който я създаде: Азъ съмъ Господь, и нѣма другъ“. (Исая 40:25. 26; 45:18.) Псалмистътъ казва : „Познайте, че Господь е Богъ, че Той ни е създалъ, и ние сме Негови“. „Дойдете да се поклонимъ и да припаднемъ . . . предъ лицето на Господа, нашиятъ Творецъ“. (Пс. 99:3; 94:6.) И светитѣ сѫщества, които се покланятъ на Бога горе въ небето, обясняватъ причината, поради която тѣ почитатъ Бога: „Достоенъ си,Господи, да приемешъ славата, честьта и силата, защото Ти си сътворилъ всичко, и по Твоя воля всичко сѫществува и е сътворено“. (Откр. 4:11.)

Въ Откровение 14 човѣцитѣ се поканватъ, да се поклонятъ на Твореца; и пророчеството ни представя една класа, която вследствие тройната весть пази Божиитѣ заповѣди. Една отъ тѣзи заповѣди посочва направо Бога като творецъ. Четвъртата заповѣдь обяснява: „Седмиятъ день е сѫботата на Господа, твоя Богъ . . . защото въ шесть дена създаде Господь небето и земята, морето и всичко, що е въ тѣхъ, а въ седмия день си почина; затова Господь благослови сѫботния день и го освети“. (Изходъ 20:10.11.) Относно сѫботата Господь казва, че тя е „лична, „за да знаете, че Азъ съмъ Господь, Богъ вашъ“. (Йез. 20:20.) И даденото за това основание е: Защото въ шесть дни Господь сътвори небето и земята, а въ седмия день си почина и отдъхна“. (Изх. 31:17.)

Сжботата е важна като възпоменателенъ день за сътво-рението затова, защото тя винаги представя предъ очи истин-ската причина, защо подобава на Бога да ,се покланяме: [359] а именно, защото Богъ е творецътъ и ние сме Негови творения. Поради това и сѫботата образува сѫществената основа на всѣко богослужение, понеже тя представя тази велика истина по най-изразителенъ начинъ. Това не може да се каже за никоя друга наредба. Истинската причина за поклонението Богу не само въ сѫботенъ день, но и изобщо, лежи въ разликата между Твореца и Неговитѣ творения. Тази велика истина никога не може да остарѣе, нито да бѫде забравена. (Geschichte desSabbats“, S. 691.) За да държи тази истина винаги предъ очитѣ на човѣцитѣ, Богъ опредѣли сѫботата въ рая; и докато сѫществува причината, да Му се покланяме, понеже той е нашъ творецъ, дотогава и сѫботата ще бѫде знакътъ и възпоменанието за това. Ако сѫботата бѣше пазена отъ всички, то мислитѣ и наклон-ноститѣ биха се отправяли съ страхопочитание и благовѣние къмъ Бога, и никога не би имало нито единъ идолопоклонникъ, нито единъ безбожникъ или невѣрующъ. Сѫблюдаването на сѫботата е единъ знакъ на вѣрность къмъ истинския Богъ, „който е сътворилъ небето и земята, морето и воднитѣ извори“. Отъ това следва, че вестьта, която заповѣдва на човѣцитѣ да се покланятъ на Бога и да пазятъ заповѣдитѣ Му, особено изисква отъ тѣхъ да изучаватъ четвъртата заповѣдь.

Въ протиположность на тѣзи, които пазятъ Божиитѣ заповѣди и вѣрата въ Исуса, трети ангелъ посочва други, противъ чиито заблуждения е изговорено тържествено и страшно предупреждение: „Който се поклони на звѣра и на образа му и получи белегъ на челото си или на рѫката си, той ще пие отъ виното на яростьта Божия“. (Откр. 14:9.10.) За разбирането на тази весть се изисква едно правилно обяснение на приведенитѣ тукъ символи.Какво представляватъ звѣрътъ, образътъ, белегътъ?

Пророческата верига, въ която се намиратъ тѣзи символи започва въ Откровение 12 съ змея, който се опитваше да умъртви Христа при рождението му. Змеятъ е сатана (Откр. 12:9), понеже той подбуди Ирода да убие Спасителя. Неговото главно орѫдие, съ което той води въ първитѣ столѣтия на християнската епоха война противъ Христа и Неговия народъ, бѣше Римската империя съ нейната предимно езическа религия. Затова, докато змеятъ на първа линия представлява сатана, той въ другъ смисълъ е и езическиятъ Римъ.

Въ Откровение 13:1—10 е описано едно друго животно което „приличаше на леопардъ“, на което змеятъ даде „силата си, и престола си, и голѣма власть“. Този символъ представлява, както и повечето протестанти вѣрваха, папството, което се домогна до силата, трона и мощьта на древната Римската империя. За подобния на леопардъ звѣръ се казва: [360] „Нему се дадоха уста, които говорѣха голѣми думи и богохулства . . . Тогава отвори уста за хула противъ Бога, за да похули името Му, жилището Му и ония, които живѣятъ на небето. И даде му се да воюва противъ свѣтиитѣ и да ги победи; даде му се власть надъ всѣко колѣно, езикъ и народъ“. Това пророчество, което се почти съвпада съ описанието на малкия рогъ въ Даниилъ 7 глава, сочи несъмнено на папството.

„Даде му се и власть да воюва четиридесеть и два месеца“. Пророкътъ казва още: „И видѣхъ, че една отъ главитѣ му като да бѣ смъртно ранена“; и по-нататъкъ докладва: „Който откарва въ пленъ, самъ ще отиде въ пленъ: който съ мечъ убие, той трѣбва съ мечъ да бѫде убитъ“. 42-та месеца отбелязватъ сѫщото, което и „време и времена и полувреме“, три години и половина или 1260 дни отъ Даниилъ 7 гл., а именно времето, презъ което папската мощь щѣше да потиска Божия народъ. Този периодъ започваше, както е обяснено въ по-раншнитѣ глави, въ 538 год. сл. Хр., съ поемането върховната власть отъ папството и свършваше въ 1798 год. Въ това време папата бѣ плененъ отъ френската армия, папската власть получи една смъртна рана, и се изпълни пророчеството: „Който откарва въ пленъ, самъ ще отиде въ пленъ“.

Тогава е представенъ единъ другъ символъ. Пророкътъ казва: „И видѣхъ другъ звѣръ да излиза отъ земята; той имаше два рога като на агне и говорѣше като змей“. (Откр. 13:11.) Както видътъ на този звѣръ, тъй и начинътъ на неговото появяване показватъ, че народностьта, кояго той символизира, е различна отъ тази на другигѣ народи, които сѫ представени чрезъ приведенитѣ по-рано символи. Голѣмитѣ царства, които сѫ владѣли свѣта, бѣха представени на пророка като грабливи животни, които се появяваха, докато „четиритѣ вѣтрове небесни се борѣха на голѣмото море“ (Дан. 7:2). Въ Откровение 17 ангелътъ обясни, че водитѣ „сѫ народи и тълпи, племена и езици“. (Откр. 17:15). Вѣтроветѣ сѫ символъ на война. Четиритѣ небесни вѣтрове, които бушуватъ надъ голѣмото море, символизиратъ страшнитѣ завоевателни и превратни събития, чрезъ които царствата сѫ постигнали властьта си.

Обаче звѣрътъ, който имаше рога като на агне, пророкътъ видѣ „да излиза отъ земята“. Вмѣсто да нападне други царства, за да ги завладѣе за себе си, тъй представената народность трѣбва да се появи на необитаема до тогава земя и да се въздигне постепенно и мирно. Споредъ това тя не можеше да се появи измежду нападащитѣ се и воюващи едни съ други народи на стария свѣтъ, отъ онова неспокойно море на „народи и тълпи, племена и езици“; тя трѣбва да се търси въ западната часть на земята. [361]

Кой народъ на новия свѣтъ започна тъкмо въ 1798 г. да става силенъ и великъ и да привлича вниманието на свѣта върху себе си? Приложението на този символъне се нуждае отъ никакво разяснение; то посочва ясно Съединенитѣ Щати на Америка. Много пѫти несъзнателно вече е привеждана мисъльта, дори понѣкога и буквално думитѣ на пророка отъ оратори и исторически писатели, описвайки появяването и растенето на този народъ. Звѣрътъ бѣ виденъ „да излиза отъ земята“. Споредъ нѣкои преводи преведената тукъ съ „излиза“ дума има смисълъ на «порастване или поникване като растение“. Както видѣхме, този народъ трѣбва да се появи въ необитавана до тогава земя. Единъ прочутъ писатель, който описва появата на Съединените Щати, говори за „тайната на тѣхното появяване отъ пустотата (Townsend, „Die Neue Welt mit der Alten verglichen“, S. 462) и казва: „Като кротко семе поникнахме ние и станахме царство“. Единъ европейски вестникъ въ 1850 год. говорѣше за Съединенитѣ Щати като за едно чудно царство, което „се появи и подъ мълчанито на земята всѣки день увеличаваше мощьта и гордостьта си“. („ The Dublin Nation“). Едуардъ Еверетъ бѣше казалъ въ една сказка за първитѣ прадѣди-поселници на тази нация: „Тѣ се огледаха за нѣкое уединено мѣсто, чрезъ своята скритость и отстраненость, кѫдето малката църква отъ Лайденъ би могла да се радва на свобода на съвѣстьта. Вижте пространитѣ земи, надъ които тѣ чрезъ мирно завладяване разнесоха знамената на кръста“. (Rede zu Plymouth Massachusetz am 22 Dezember 1824.)

„И имаше два рога като на агне“. Подобнитѣ на агнешки рога характеризиратъ младость, невинность и кротость и представляватъ сполучливо характера на Съединенитѣ Щати по времето, когато пророкътъ ги видѣ да се появяватъ, а именно въ 1798 година Между заточенитѣ християни, които най-напредъ избѣгаха въ Америка и потърсиха прибѣжище отъ потисничеството на държавнитѣ имъ господари и невѣротърпимостьта на свещеницитѣ, мнозина решиха да основатъ едно правителство на широката основа на гражданска и религиозна свобода. Своитѣ възгледи тѣ изразиха въ манифеста на незазисимостьта, който излагаше великата истина, че „всички хора сѫ равни по рождение и надарени съ неотчуждаеми права на животъ, на свобода, и на стремежъ къмъ щастие“. Тази конституция осигуряваше на народа правото на самоуправление, като избрани чрезъ всеобщо гласоподаване представители съставятъ закони и ги утвърдяватъ. Запазена бѣше свобода на вѣрата и всѣкиму се позволяваше да се покланя на Бога споредъ съвѣстьта си. Републиканизмътъ и протестантизмътъ станаха първитѣ принципи на тази нация и въ тѣхъ [362] се крие тайната на нейната мощь и на напредъка й. Милиони потиснати и потъпкани въ праха въ цѣлото християнство се отправиха съ симпатии къмъ тази страна. И Съединенитѣ Щати постигнаха едно мѣсто между най-мощнитѣ народи на земята.

Но звѣрътъ съ рога като на агне „говорѣше като змей. И съ всичката власть на първия звѣръ той действуваше предъ него и караше цѣлата земя и жителитѣ ѝ да се поклонятъ на първия звѣръ. чиято смъртна рана бѣ заздравѣла. . като думаше на жителитѣ земни да направятъ единъ образъ на звѣра, който има рана отъ мечъ и остана живъ“. (Откр. 13:11—14)

Рогата, подобни на тия на агне, и змейскиятъ гласъ на този символъ посочватъ на едно ярко противоречие между изповѣданието и начина на действие на тъй представената нация. Говоренето на единъ народъ сѫ решенията на неговитѣ законодателни и сѫдебни власти. Чрезъ тѣхъ той нѣкога ще опровергае свободнитѣ и миролюбиви принципи, които е поставилъ като основа на своята правителствена политика. Пророчеството, че той ще говори „като змей“ и ще управлява „съ всичката власть на първия звѣръ“, предсказва ясно едно развитие на духа на невѣротърпимость и на преследвания, който бѣ проявенъ чрезъ силитѣ, които сѫ представени чрезъ змея и подобния на леопардъ звѣръ. И съобщението, че животното съ двата рога „караше цѣлата земя и жителитѣ ѝ да се поклонятъ на първия звѣръ“, показва, че тази нация ще употрѣби властьта си, за да принуждава насилствено къмъ едно послушание, чрезъ което ще се почита папството.

Такова едно действие би било противно на принципитѣ на това управление, на духа на неговитѣ свободни наредби, на непосрѣдственитѣ и тържествени декрети на независимость и на конституция. Основателитѣ на нацията се опитваха мѫдро да се запазятъ противъ посѣгателствата на държавната власть отъ страна на черквата, съ тѣхнитѣ неизбѣжни последици: невѣротърпимость и преследване. Конституцията предписва: „Конгресътъ не бива да издава никакъвъ законъ за въвеждане на една религия или противъ свободното упражняване на една такава“; сѫщо и „религията никога не трѣбва да бѫде условие за назначаването на държавни отговорни служби въ Съединенитѣ Щати“. Само чрезъ явно престѫпване на тази защитна стена на националната свобода може да бѫде упражнено каквото и да е религиозно насилие отъ страна на държавнитѣ власти. Но несъгласимостьта на такъвъ единъ законъ не е по-голѣма, откол-кото тя е представена въ символа. Ние имаме работа съ звѣра съ подобни на агнешки рога, който въ изповѣданията си е чистъ, кротъкъ и безвреденъ, но който говори като змей. [363]

„Думаше на жителитѣ земни да направятъ единъ образъ на звѣра“. Тукъ явно ни се представя една форма на управление, при което законодателната власть лежи въ рѫцетѣ на народа; едно извънредно сполучливо потвърѫдение, че Съединенитѣ Щати сѫ народътъ, за който се загатва въ пророчеството.

Но що е образътъ на звѣра? И какъ трѣбва той да се направи? На първия звѣръ се прави единъ образъ отъ животното съ подобнитѣ на агнешки рога. Той е нареченъ и „образъ на звѣра“. Затова, за да се узнае отъ тукъ, що е образътъ, и какъ трѣбва да бѫде направенъ, ние трѣбва да разгледаме белезитѣ на самия звѣръ, на папството.

Когато въ началото черквата бѣ покварена чрезъ това, като се отклони отъ простотата на евангелието и възприе езически обичаи и церемонии, тя изгуби Духа и силата на Бога; и за да владее съвѣститѣ на хората, тя потърси подкрепата на държавната власть. Резултатътъ бѣше папството, черква, която завладѣ държавната власть и я използваше за прокарването на своитѣ собствени планове, а предимно за наказание на еретичеството. И сега, за да могатъ Съединенитѣ Щати да направятъ единъ образъ на звѣра, религиозната власть трѣбва тъй да завладѣе държавата, че тя да бѫде употрѣбена отъ черквата и за преследване на собственитѣ ѝ намѣрения.

Когато черквата е постигала нѣкога държавна власть, тя я е използвала, за да наказва всички отклонения отъ нейнитѣ учения. Протестантски черкви, които, следвайки по стѫпкитѣ на Римъ, влѣзоха въ връзки съ свѣтски власти, проявиха подобно изискване за ограничаване свободата на съвѣстьта. Единъ примѣръ за това ни предлагатъ продължителнитѣ преследвания на друговѣрцитѣ въ английската държавна черква. Презъ 16-то и 17-то столѣтия хиляди другомислящи проповѣдници бѣха принудени да напуснатъ църквитѣ си, а много проповѣдници и членове претърпѣха наказания, тъмница, изтезания и мѫченичество.

Отпадъкътъ бѣше, който най-напредъ застави черквата да потърси помощь отъ държавата, и по такъвъ начинъ бѣше подготвенъ пѫтьтъ за развоя на папството, на звѣра. Павелъ бѣше казалъ: „Оня день не ще настѫпи, докле първомъ не дойде отстѫплението и се не открие човѣкътъ на грѣха“. (2 Сол. 2:3.) Споредъ това отпадъкътъ на църквата ще подготви пѫтя за образа на звѣра.

Библията обяснява, че преди идването на Господа ще настане едно състояние на религиозенъ отпадъкъ, подобенъ на оня въ първитѣ столѣтия. „Въ последнитѣ дни ще настанатъ усилни времена. Защото човѣцитѣ ще бѫдатъ самолюбци, сребролюбци, самохвалци, горделиви, хулници, къмъ родители непокорни, неблагодарни, нечестиви, недружелюбни, [364] непримирими, клеветници, невъздържни, неукротими, недо-бролюбци, предатели, безочливи, надути, повече сластолюбци, нежели боголюбци, които на гледъ иматъ благочестие, но отъ силата му сѫ се отрекли“. „А Духътъ ясно говори, че въ последнитѣ времена нѣкои ще отстѫпятъ отъ вѣрата, като се предаватъ на мамливи духове и бѣсовски учения“. Сатана ще действува „съ всѣка сила и съ поличби и лъжливи чудеса и съ всѣко неправедно прелъстяне“. И всички, които „не сѫ приели любовьта на истината за свое спасение“, изоставени на себе си, ще възприематъ „действие на заблуда, за да повѣрватъ на лъжата“. (2 Тим. 3:1—5; 1 Тим. 4:1; 2 Сол. 2:9—11.) Когато настане това състояние на безбожность, тогава ще се явятъ и сѫщитѣ плодове, както въ първитѣ столѣтия.

Владѣещето въ протестантскитѣ черкви голѣмо различие въ вѣроизповѣданията се счита отъ мнозина като решително доказателство, че никога не може да бѫде направенъ опитъ за постигане на едно принудително единство. И все пакъ, въ протестантскитѣ черкви сѫществува вече отъ години едно силно, нарастваще стремление въ полза на едно основаваще се на общоприети учения обединение. За да се постигне това, трѣбва по необходимость да се избѣгне изложението на всички предмети, по които не всички сѫ единодушни, колкото и важни да сѫ тѣ отъ библейско становище.

Карлъ Беехеръ, единъ прочутъ американски ораторъ, заяви въ една проповѣдь въ 1846 год., че духовенството „на евангелско-протестантскитѣ общества не само отъ самото начало стои подъ тежкия гнетъ на чисто човѣшки страхъ, но диша, живѣе и се движи въ едно въ коренитѣ си покварено състояние и всѣки часъ трѣбва да се обръща къмъ всички низки елементи на натурата си, за да принуждава истината да мълчи и да преклони колѣне предъ мощьта на отпадъка. Не стана ли тъй съ Римъ? Не живѣемъ ли ние сѫщия животъ? И какво виждаме тъкмо предъ насъ? — Единъ втори всеобщъ съборъ! една свѣтовна конвенция ! единъ евангелски съюзъ и едно всеобхватно вѣроизповѣдание!“ (Predigt über die Bibel als genügendes Glaubensbekenntis, 1846.) Постигнато ли е еднажъ това, тогава, при стремлението да се постигне пълно еднообразие на формата, ще остане само още една крачка до прилагане на насилие.

Когато рѫководящитѣ черкви на Съединенитѣ Щати се съгласятъ (обединятъ) въ общитѣ точки на ученията си, и повлияятъ държавата да потвърди тѣхнитѣ изисквания и да подкрепи тѣхнитѣ нареждания, протестантска Америка ще се е уподобила на римското свещеничество, и налагането наказания надъ друговѣрцитѣ ще бѫде неминуемата последица. [365]

Звѣрътъ съ двата рога „ще направи, щото на всички — малки и голѣми, богати и сиромаси, свободни и роби — да се даде белегъ на дѣсната имъ рѫка или на челата имъ, та никой да не може да купува, нито да продава, освенъ оня, който има тоя белегъ, или името на звѣpa, или числото на името му“. (Откр. 16 :17. 18.) Предупреждението на третия ангелъ гласи: „Който се поклони на звѣpa и на образа му, и получи белегъ на челото си или на рѫката си, той ще пие отъ виното на яростьта Божия“. Звѣрътъ, който се споменава въ тази весть и поклонението на който се налага принудително отъ двурогия звѣръ, е първиятъ или подобенъ на леопардъ звѣръ отъ Откровение 13 глава — папството. Образътъ на звѣpa представлява онази форма на отпадналия протестантизъмъ, която ще се е развила, когато про-тестантскитѣ черкви ще потърсятъ помощьта на държавата за налагане на ученията си. Сега ни остава само още да опишемъ белега на звѣpa.

Следъ предпазването отъ поклонение на звѣpa и неговия образъ пророчеството обяснява: „Тукъ сѫ тия, които пазятъ заповѣдитѣ Божии и вѣрата въ Исуса“. Тъй като тѣзи, които пазятъ Божиитѣ заповѣди, по такъвъ начинъ се представятъ различни отъ ония, които се покланятъ на звѣpa и неговия образъ и приематъ неговия белегъ, то следва, че отъ една страна съблюдаването на Божия за конъ, и неговото престѫпване отъ друга, ще съставя разли ката между поклонницитѣ на Бога и поклонницитѣ на звѣpa.

Особениятъ белегъ на звѣpa, а съ това и на неговия образъ, е престѫпването на Божиитѣ заповѣди. Даниилъ казва за малкия рогъ, папството : „Ще замисли да отмѣни у тѣхъ праздничнитѣ времена и закона“. (Дан. 7 : 25.) А Павелъ нарече сѫщата сила „човѣкътъ на грѣxa“, който щѣше да се възвиси надъ Бога. Едно пророчество допълва друго. Само чрезъ промѣнение на божествения законъ папството можеше да се възвиси надъ Бога; а който съзнателно пази тъй промѣнения законъ, отдава чрезъ това най-голѣма почить на онази сила, която го е промѣнила. Такова послушание спрямо папскитѣ закони би било знакъ за съюзъ съ папата, вмѣсто съ Бога.

Папството се е опитало да промѣни Божия законъ. Втората заповѣдь, която забранява поклонението на образи, е изхвърлена отъ закона, а четвъртата е тъй измѣнена, че одобрява пазенето на първия седмиченъ день вмѣсто седмия, като сѫбота. Но римокатолицитѣ твърдятъ, че втората заповѣдь била изпусната, понеже се съдърѫала въ първата, и затова била излишна, и че тѣ предавали закона точно тъй, както богъ искалъ той да бѫде разбранъ. Но такова изменение пророкътъ не е предсказалъ. Касае се за едно преднамѣрено, добре обмислено измѣнение : „Ще замисли [366] да промѣни у тѣхъ праздничнитѣ времена и закона“. Извър-шената въ четвъртата заповѣдь промѣна отговаря точно на пророчеството. Като единственъ виновникъ за това се явява черквата. Чрезъ тоза папската власть явно се възвисява надъ Бога.

Докато Божиитѣ поклонници се отличаватъ особено чрезъ пазенето на четвъртата заповѣдь, понеже тя е знакътъ на Неговата творческа сила, и свидетелствува, че Богъ има право на страхопочитанието и поклонението на човѣцитѣ, поклонницитѣ на звѣра ще се отличаватъ чрезъ старанията си, да премахнатъ възпоменателния день на Твореца, за да въздигнатъ на негово мѣсто нарежданията на Римъ. Папството наложи изискванията си относно недѣлния день (вижъ Приложението) и призова на помощь държавата за пръвъ пѫть, когато искаше да наложи принудително пазенето на недѣлния день като „день на Господа“. Но Библията посочва седмия, а не първия день на Господа. Христосъ бѣше казалъ: „Тъй че Синъ Човѣчески е господарь и на сѫботата“. И самъ Господь говори чрезъ пророкъ Исая за него като за „свѣтия Мой день“. (Марко 2 : 28; Изх. 20 : 10; Ис. 58 : 13.)

Тъй често повтаряното твърдение, че Христосъ билъ промѣнилъ сѫботата, се оборва отъ собственитѣ Негови думи. Въ планинската проповѣдь Той казва: „Не мислете, че съмъ дошълъ да наруша закона или пророцитѣ; не да наруша съмъ дошълъ, а да изпълня. Защото, истина ви казвамъ: докле премине небето и земята, ни една йота, или една чертица отъ закона нѣма да премине, докато всичко не се сбѫдне. И тъй, който наруши една отъ най-малкитѣ тия заповѣди и тъй поучи човѣцитѣ, той най-малъкъ ще се нарече въ царството небесно; а който изпълни и поучи, той великъ ще се нарече въ царството небесно“. (Мат. 5 : 7—19)

Общо признаванъ отъ протестантитѣ фактъ е, че Свещеното Писание не представя никакво доказателство за промѣната на сѫботата. Това е ясно изложено въ най-прочутитѣ книги на Американското Трактатно дружество и отъ Американската недѣлно-училищна уния. Едно оть тѣзи съчинения признава „пълното мълчание на Новия Заветъ за една опредѣлена заповѣдь за сѫботата (недѣляга, първиятъ седмиченъ день) или за особени нареждания за нейното пазене“. („ The Abiding Sabbath“, p. 184.)

Другъ единъ казва: „До времето на Христовата смърть не бѣше извършена никаква промѣна на деня“; и „доколкото се простира докладътъ, тѣ (апостолитѣ) не издадоха никаква ясна заповѣдь за премахването наседмия день, сѫботата, и за празднуването на първия седмиченъ день като сѫбота“. („ The Lord’s Day“, рр 185. 186.)

Римокатолицитѣ потвърѫдаватъ, че промѣнението на [367] сѫботата е било направено отъ тѣхната черква, и обясняватъ, че протестантитѣ чрезъ пазенето на недѣлята признаватъ тѣхната власть за авторитетна. Въ „католическия катехизисъ за християнска религия“ като отговоръ на въпроса, кой день би трѣбвало да се пази споредъ четвъртата заповѣдь, се намира следния изразъ : „Подъ стария заветъ освѣтениятъ день бѣше сѫботата ; обаче, черквата, поучавана отъ Исуса Христа и рѫководена отъ Божия Духъ, е поставила неделята на мѣстото на сѫботата, тъй че сега ние освещаваме първия, а не седмия день. Недѣлята означава и е сега деньтъ на Господа“.

Като знакъ за папския авторитетъ папскитѣ писатели привеждатъ „тъкмо пренасянето на сѫботата върху недѣлята, съ което протестантитѣ се съгласяватъ. . . тъй като чрезъ пазенето на недѣлята тѣ признаватъ властьта на черквата, да учредява праздници и да счита престѫпването имъ за грѣхъ“. ( Tubervills, р. 58.) Затова, какво друго е промѣнението на сѫботата, ако не белегътъ на авторитета на римската черква — „белегъть на звѣра“?

Римската черква не се е отказала отъ претенциитѣ си за върховно владичество, и когато свѣтътъ и протестантскитѣ черкви приематъ една създадена отъ нея сѫбота и отхвърлятъ свѣтата сѫбота, то тѣ въ действителность се съгласяватъ съ тази надмѣнность, Наистина, за това промѣнение тѣ може да се позоваватъ на авторитета на отцитѣ или на преданията; но като вършатъ това, тѣ отричатъ тъкмо принципа, който ги раздѣля отъ Римъ, че Библията, и единствено Библията е религията на протестантитѣ. Привърѫеникътъ на Римъ може да види, че тѣ само се самоизмамватъ и умишлено затварятъ очитѣ си предъ мощния фактъ. Когато движението за принудителното налагане на недѣлята намѣри отзвукъ, той се радва, бидейки сигуренъ, че съ време цѣлиятъ протестантски свѣтъ ще дойде подъ знамето на Римъ.

Римокатолицитѣ твърдятъ, че сѫблюдаването на недѣлята отъ страна на протестантитѣ е едно почитане, което тѣ, на пукъ на самитѣ себе си, отдаватъ на католическата черква“. („ Plain Talk about Ptotestantism“, p. 213.) Наложителното празднуване на недѣлата отъ страна на протестантскитѣ черкви е едно принуждение за поклонение на папството, на звѣра. Който разбира изискванията на четвъртата заповѣдь и все пакъ избира пазенето на фалшивата сѫбота, вмѣсто на истинската, чрезъ това се покланя на онази мощь която единствена я е наредила. Така чрезъ постѫпката, да се наложи принудително чрезъ държавата религиозно задължение, самитѣ черкви правятъ единъ образъ на звера, и споредъ това въвеждането на недѣлния праздникъ е принуждаване за поклонение на звѣра и на образа му. [368]

Ho християнитѣ въ миналитѣ времена пазѣха недѣлята, мислейки, че чрезъ това тѣ празднували библейската сѫбота. И днесъ още въ всѣка черква, безъ да се изключва и римокатолическата, има истински християни, които искрено вѣрватъ, че недѣлниятъ день е отредената отъ Бога сѫбота. Богъ взема предвидъ тѣхнитѣ искрени намѣрения и тѣхната честность. Но когато недѣлниятъ праздникъ бѫде въведенъ чрезъ закони и свѣтъть се обяви надъ задълженията спрямо истинската сѫбота, тогава всички, които престѫпватъ Божията заповѣдь, за да изпълнятъ едно нареждане, което нѣма по-високъ авторитетъ отъ Римъ, ще почетатъ чрезъ това папството повече отъ Бога. Тѣ ще отдадатъ поклонение на Римъ и на силата, която налага една въведена отъ Римъ наредба: тѣ се покланятъ на звѣра и на неговия образъ. Когато човѣци отхвърлятъ наредбата, за която Богъ е казалъ, че тя е знакътъ на Неговия авторитетъ, и на нейно мѣсто почитатъ това, което Римъ е избралъ като белегъ на своето върховно владичество, чрезъ това тѣ приематъ знака на съюза съ Римъ, белега на звѣра. И чакъ когато за човѣцитѣ стане ясно, че сѫ изправени предъ решението, да избиратъ между заповѣдитѣ на Бога и човѣшкитѣ заповѣди, тѣзи, които въпрѣки това продължаватъ да ги престѫпватъ, приематъ „белега на звѣра“.

Най-страшното заплашване, което е било нѣкога отправяно къмъ смъртни, се намира въ третата ангелска весть. Трѣбва да е нѣкой страшенъ грѣхъ, който навлича изливането на Божия гнѣвъ безъ всѣка милость надъ главитѣ на виновнитѣ. Човѣцитѣ не трѣбва да останатъ въ незнание относно това извънредно важно нѣщо; предупреждението отъ този грѣхъ трѣбва да се разнесе по свѣта, преди да го сполетятъ Божиитѣ сѫдби, за да могатъ всичкитѣ да знаятъ, защо тѣ се изливатъ, и да иматъ възможность да ги избѣгнатъ. Пророчеството обяснява, че първиятъ ангелъ разнася своята весть „на всѣко племе и колѣно, езикъ и народъ“. Предупреждението на третия ангелъ, което съставлява една часть отъ сѫщата тройна весть, ще бѫде не по-малко разпространено. Споредъ пророчеството тя е пропо-вѣдвана съ високъ гласъ отъ единъ ангелъ, който лети посрѣдъ небето, и по такъвъ начинъ ще повлѣче върху себе си вниманието на цѣлия свѣтъ.

При изхода на борбата цѣлото християнство ще бѫде раздѣлено на две класи: такива, които пазятъ Божиитѣ заповѣди и вѣрата Исусова, и такива, които се покланятъ на звѣра и на неговия образъ и приематъ неговия белегъ. Макаръ че чеоква и държава ще съюзятъ силитѣ си, за да принуждаватъ „малки и голѣми, богати и сиромаса, свободни [369] и роби“, да приематъ белега на звѣpa (Откр. 13 : 16), все пакъ, Божиятъ народъ не ще го приеме. Пророкътъ видѣ още на Патмосъ ония, „които победиха звѣpa и образа му, белега му и числото на името му“ ; тѣ „стояха на това стъклено море и държаха гусли Божии, и пѣexa пѣсеньта но Мойсея, Божия рабъ, и пѣсеньта на Агнеца“. (Откр. 15 : 2. 3.) [370]

Епизод 26—Едно реформаторско дѣло.

Дѣлото на сѫботната реформа, което трѣбва да се извърши въ последнитѣ дни, е предсказано въ пророчеството на Исая: „,Тъй казва Господь: пазете правосѫдие и вършете правда ; защото е близко Моето спасение и откровението на Моята правда. Блаженъ мѫжътъ, който върши това, и синътъ човѣшки, който се здраво придърѫа о това, който пази сѫботата да я не оскверни и варди рѫката си, да не върши никакво зло. . . И синоветѣ на другоплеменницитѣ, които сѫ се присъединили къмъ Господа, за да Му служатъ и да обичатъ името на Господа, да бѫдатъ Негови раби, — всички, които пазятъ сѫботата да я не осквернятъ и здраво се придърѫатъ о завета Ми, Азъ ще заведа на светата Си планина и ще ги възрадвамъ въ Моя домъ за молитва“. (Исая 56 : 1. 2. 6. 7.)

Тѣзи думи се отнасятъ за християнската епоха, както свръзката показва: „Господь Богъ, Който събира пръснатитѣ израилтяни, казва: къмъ събранитѣ у израиля ще събирамъ и други“. (Ис56:8.) Тукъ е представено събирането на езичницитѣ чрезъ евангелието. И върху тѣзи, които тогава ще празднуватъ сѫботата, е изговорено едно благословение. По този начинъ задължителностьта на четвъртата заповѣдь се простира далечъ следъ разпятието, възкресението и възнесението на Христа, до времето, когато Неговитѣ раби ще проповѣдватъ благата весть на всички народи.

Господь е заповѣдалъ чрезъ сѫщия пророкъ: „Завърѫи свидетелството и запечатай откровението предъ Моитѣ ученици“. Печатътъ на Божия законъ се намира въ четвъртата заповѣдь. Тази е единствената между десеттѣ, която показва както името, така и титлата на законодателя. Тя изявява Бога като творецъ на небето и на земята и по такъвъ начинъ оправдава Неговото изискване да се покланяме само на Него. Освенъ тази, въ десеттѣ заповѣди нѣма друга, която да посочва автора на закона. Когато папската власть промѣни сѫботата, бѣ окраденъ печатътъ на закона. Исусовитѣ последователи сѫ призвани да го възстановятъ, като въздигнатъ сѫботата отъ четвъртата заповѣдь въ [371] нейното истинско положение като възпоменателенъ день на Твореца и знакъ на Неговата съвършена власть.

„Допитайте се до закона и откровението“. Докато сѫ-ществуватъ изобилно спорящи учения и теории, Божиятъ законъ е единственото вѣрно мѣрило, споредъ което трѣбва да се провѣряватъ всички мнения, учения и теории. Затова пророкътъ казва : „Ако тѣ не казватъ като това слово, нѣма въ тѣхъ свѣтлина“. (Ис. 8 : 20.)

По-нататъкъ се дава заповѣдьта: „Викай високо, не се въздърѫай ; дигни гласа си като трѫба, и посочи на народа Ми беззаконието му, и на дома Якововъ — грѣховетѣ му“. Не на безбожния свѣтъ, а на тия, които Господь нарича „Мой народъ“, трѣбва да бѫдатъ посочени престѫпленията имъ. По-нататъкъ Той казва : „Тѣ всѣки день Ме търсятъ и искатъ да знаятъ Моитѣ пѫтища, като народъ, който ужъ постѫпва праведно и не оставя законитѣ на своя Богъ“. (Ис. 58: 1. 2.) Тукъ ни се посочватъ човѣци, които се мислятъ за праведни и изглежда, че проявяватъ голѣма ревность за Божието дѣло ; но сериозното и тържествено укорение на на Оня, Който изследва сърдцата, доказва, че тѣ потъпкватъ съ нозе божественитѣ предписания.

Пророкътъ описва пренебрегнатото Божие предписание съ следнитѣ думи : „Тогава твоитѣ потомци ще застроятъ вѣковни пустини : ти ще възстановишъ основитѣ на много поколѣния, и ще те наричатъ възстановитель на развалини, възобновитель на пѫтища за населението. Ако заради сѫботата въздърѫишъ ногата си да изпълнява прищевкитѣ ти въ светия Мой день, и ако наричашъ сѫботата радость, светъ день Господенъ, чествуванъ, и ако я почтешъ съ това, да се не занимавашъ съ обикновенитѣ си работи, да угаждашъ на прищѣвкитѣ си и да празнословишъ, — то ще имашъ радость въ Господа“. (Ис. 58:12. 13.) Това пророчество се отнася сѫщо за нашето време. Развалината стана въ Божия законъ, когато Римъ промѣни сѫботата. Но дошло е времето, когато тази божествена наредба трѣбва да бѫде отново възстановена. Развалината трѣбва да бѫде поправена и да бѫде поставена една основа, която ще остане завѣки.

Тази осветена чрезъ почивката и благословението на Твореца сѫбита празднуваше Адамъ въ своята невинность въ Едемската градина, а сѫщо и следъ като, съгрѣшилъ, но разкаялъ се, бѣше изпѫденъ отъ щастливата си родина. Всички патриарси отъ Авела до праведния Ной, Авраама и Якова я пазѣха. Когато избраниятъ народъ бѣше въ египетско робство, мнозина подъ владѣещето безбожие изгубиха познанието на божествения законъ; но когато Господь избави израиля, Той възвести съ тържествена мощь закона Си на събрания народъ, за да знаятъ всички волята Му, да Му се боятъ и да Му бѫдатъ винаги послушни. [372]

Отъ оня и до днешния день познанието на Божия законъ се е пазило на земята и сѫботата отъ четвъртата заповѣдь е била съблюдавана. Макаръ че на „човѣка на грѣха“ се е удало да потъпче съ нозе Божия светъ день, то, все пакъ, дори по времето на върховното владичество на папството, на тайни мѣста е имало вѣрни души, които сѫ почитали сѫботата. Отъ време на реформацията винаги е имало души, които сѫ я празднували. Макаръ често при хули и преследвания, непрекѫснато се е свидетелствувало за продължителната валидность на Божия законъ и за тържественото задължение къмъ сѫботата на сътворението.

Тѣзи истини, както Откровение 14 глава ги представя въ свръзка съ „вѣчното евангелие“, ще характеризиратъ църквата на Христа при Неговото идване. Понеже като последица отъ тройната ангелска весть е предсказано: ,Тукъ сѫ тия, които пазятъ заповѣдитѣ Божии и вѣрата въ Исуса“. И тази весть е последната, която трѣбва да бѫде проповѣдвана преди пришествието на Господа. Непосрѣдствено следъ нейното проповѣдване пророкътъ вижда Човѣшкия Синъ да идва въ слава, за да събере жетвата на земята.

Всички, които приеха свѣтлината относно светилището и непромѣнливостьта на божествения законъ, бѣха изпълнени съ радость и удивление, когато видѣха красотата и хармонията на истинитѣ, които се разкриваха за разбиранията имъ. Тѣ желаеха, щото свѣтлината, която имъ се виждаше тъй скѫпоценна, да бѫде раздадена и на всички други християни, и вѣрваха сигурно, че тѣ щѣха да я приематъ съ радость. Но истинитѣ, които тѣ изнесоха въ противоречие съ свѣта, не бѣха добре посрещнати отъ много мними Христови последователи. Послушанието къмъ четвъртата заповѣдь изискваше една жертва, отъ която голѣмата маса се ужасяваше.

Когато изискванията на сѫботата бѣха представени, мнозина разсѫждаваха по свѣтски и казваха : „Ние винаги сме пазили недѣлята, нашитѣ бащи сѫ я пазили, и много добри и благочестиви хора сѫ умрѣли блажени, макаръ че сѫ празднували недѣлята. Щомъ тѣ сѫ били прави, тогава и ние сме прави. Празднуването на тази нова сѫбота би ни довело въ противоречие съ свѣта, и ние не бихме могли да спечелимъ влияние надъ него. Какво може да направи една малка групичка, която пази седмия день, срещу цѣлия свѣтъ, който празднува недѣлята ?“ Чрезъ подобни заключения и евреитѣ се опитваха да оправдаятъ отхвърлянето на Христа. Тѣхнитѣ отци бѣха приети отъ, Бога, когато принасяха жертви, и защо тѣхнитѣ деца да не могатъ да намѣрятъ спасение, като следватъ по сѫщия пѫть? Точно тъй и по времето на Лютера папиститѣ успокояваха съ-вѣстьта си, че вѣрни християни сѫ умрѣли въ католическата [373] вѣpa, затова и тази религия е достатъчна за спасение. Подобни твърдения се явяваха като една голѣма спънка срещу всѣки напредъкъ въ вѣрата и обичаитѣ.

Мнозина обясняваха, че недѣлниятъ праздникъ е едно твърдо установено учение и отъ много столѣтия широкораз-пространенъ обичай на черквата. Обаче доказваше се, че празднуването на сѫботата бѣше много по-старо и по-разпространено, дори тъй старо, както самия свѣтъ, и бѣше потвърдено отъ Бога и отъ ангелитѣ. Когато се полагаше основанието на земята, утриннитѣ звезди славословѣxa заедно и Божиитѣ синове ликуваха отъ радость, тогава бѣшe положено и основанието на сѫботата. (Йовъ 38 : 6. 7; Бит, 2: 1—3.) Съ право това нареждание изисква нашето страхопочитание, понеже то бѣше въведено не чрезъ човѣшка власть ; то не се основава и на човѣшки предания ; то бѣ основано отъ „Стария по дни“ и бѣ заповѣдано чрезъ Неговото вѣчно слово.

Когато вниманието на народа бѣше отправено върху сѫботната реформа, обичани отъ народа проповѣдници из-върнаха словото Божие и тълкуваха неговото свидетелство тъй, както по най-добъръ начинъ можеха да се успокоятъ питащитѣ духове. Който не изпитваше самъ Свещеното Писание, задоволяваше се съ мненията, които отговаряха на неговитѣ желания. Осланяйки се на различни твърдения, остроумия, предания на отци и на авторитета на черквата, мнозина се опитваха да отхвърлятъ истината. А нейнитѣ защитници се обръщаха къмъ Библията, за да докажатъ валидностьта на четвъртата заповѣдь. Смирени, въорѫжени само съ словото на истината мѫже се противопоставяха на нападкитѣ на учени, които, очудени и разгнѣвени, съзнаваха, че тѣхнитѣ красноречиви хитрости бѣxa безпомощни срещу проститѣ, вѣрни обяснения на мѫже, които бѣха изучавали повече Библията, отколкото училищна мѫдрость.

Като имъ липсваха благоприятни библейски доказателства, много, които забравяха, че сѫщитѣ оправдания се представяха и срещу Христа и Неговитѣ ученици, непрекѫснато настояваха: „Защо нашитѣ голѣми хора не разбиратъ този сѫботенъ въпросъ ? Само малцина вѣрватъ въ това. Не може да бѫде, вие да сте прави, а всички учени на свѣта да сѫ въ грѣшка“.

За да се оборятъ тѣзи основания, изискваше се само да се приведатъ ученията на Свещеното Писание, какъ е постѫпвалъ Господь презъ всички вѣкове съ своя народъ. Богъ действува чрезъ тѣзи, които чуватъ Неговия гласъ, послушни Му сѫ въ случай на нужда да възвестятъ неприятни истини,и които не се страхуватъ да изобличаватъ грѣховетѣ на народа. Богъ не винаги си служи съ учени и високопоставени мѫже, за да рѫководятъ реформаторски [374] движения, понеже тѣзи уповаватъ на своитѣ вѣроизповѣдания, теории и теологически учебни системи и не чувствуватъ нужда да бѫдатъ поучавани отъ Бога. Само оня, който има лична свръзка съ Източника на мѫдростьта, може да разбира или да тълкува Писанието. Понѣкога се призоваватъ мѫже съ малко училищно образование да проповѣдватъ истината, но не затова, че сѫ неучени, а защото тѣ не сѫ тъй високомѣрни, че да не искатъ да бѫдатъ поучавани отъ Бога. Тѣ се учатъ въ Христовото училище, и тѣхното смирение и послушанието имъ ги правятъ велики. Като имъ повѣрява познанието на истината Си, Богъ имъ оказва една почесть, въ сравнение съ която земни почести и човѣшко величие сѫ нищо.

Болшинството отъ адвентиститѣ (въ 1844 г., б. р.) от-хвърлиха истинитѣ относно светилището и божествения законъ, а много отъ тѣхъ дори изгубиха довѣрието си спрямо адвентното движение и приеха фалшиви и противоречащи си схващания на пророчествата, които се отнасяха за това дѣло. Нѣкои изпаднаха въ заблуждението, да продължаватъ да посочватъ точно опредѣлено време за пришествието на Христа. Свѣтлината, която сега огрѣваше истината относно светилището, трѣбваше да имъ покаже, че никой пророчески периодъне се простира до пришествието, и че точното време на това събитие не е предсказано. Но като се отвръщаха отъ свѣтлината, тѣ продължаваха да опредѣлятъ времето, въ което Господь щѣлъ да дойде, и затова често се виждаха разочаровани.

Когато църквата въ Солунъ възприе фалшиви възгледи върху Христовото пришествие, апостолъ Павелъ ги посъветва да изпитватъ внимателно надеждитѣ и очакванията си споредъ Словото Божие. Той имъ посочи пророчествата, които изявяваха събитията, които трѣбваше да станатъ преди Христовото пришествие, и имъ показа, че тѣ нѣмаха основание да очакватъ Спасителя въ тѣхнитѣ дни. „Никой да ви не прелъсти по никой начинъ“, гласѣха предупредителнитѣ думи. Защото ако биха хранили очаквания, които не се основаватъ на Писанието, тѣ биха били подведени къмъ фалшивъ начинъ на действия, и разочарование би ги изложило на подигравкитѣ на невѣрующитѣ ; тѣ биха се приближавали къмъ опасностьта, да бѫдатъ обезсърдчени и искушени да се усъмнятъ въ сѫщественитѣ за тѣхното душевно спасение истини. Напомнянето на апостола до солунцитѣ съдърѫа едно важно поучение за тѣзи, които живеятъ въ последнитѣ дни. Много адвентисти вѣрватъ, че не могатъ да бѫдатъ ревностни и прилежни въ дѣлото на приготовлението, ако не насочатъ вѣрата си върху едно опредѣлено време за пришествието на Господа. Но ако тѣ постоянно възбуждатъ надеждата си, само за да бѫде отново унищожена, тогава [375] чрезъ това тѣхната вѣра ще получи такова разклатване, че ще е почти невъзможно вече да имъ подействуватъ великитѣ истини на пророчеството.

Възвестяването на едно опредѣлено време за сѫда чрезъ разпространяването на първата ангелска весть стана по Божия заповѣдь. Изчислението на пророческитѣ данни за времето, което бѣше основата на онази весть, и което посочваше изтичането на 2300-та дни за есеньта на 1844 година, стои необорено. Честитѣ опити да се намѣрятъ нови дати за началото и края на пророческитѣ данни за времето, и необоснованитѣ твърдения, които ставатъ необходими, за да се защищава нововъзприетото становище, не само отклоняватъ мислитѣ отъ настоящата истина, но и навличатъ презрение върху всѣки опитъ за обяснение на пророчествата. Колкото по-често се посочва едно опредѣлено време за пришествието и колкото по-далечъ се то разпространява, толкова повече това отговаря на плановетѣ на сатана. И изтече ли времето, тогава той възбужда подигравки и присмѣхи надъ представителитѣ на такива възгледи и по такъвъ начинъ натрупва позоръ надъ великото адвентно движение отъ 1843 и 1844 год. А тия, които все пакъ устоятъ въ това заблуждение, най-после ще опредѣлятъ едно простираше се въ съвсемъ далечното бѫдеще време за Хри-стовото пришествие. Тѣ ще почиватъ въ една фалшива си-гурность, и мнозина ще получатъ освѣтление, едва когато стане много късно.

Историята на израиля въ древностьта е една сполучлива картина на миналата опитность на адвентиститѣ. Богъ водѣше Своя народъ въ адвентното движение, сѫщо както водѣше Израилевитѣ чада при изхода имъ изъ Египетъ. Чрезъ голѣмото разочарование тѣхната вѣра бѣше изпитана, както тази на евреитѣ при Червеното море. Ако тѣ винаги бѣха уповавали на водящата ги Рѫка, която бѣше съ тѣхъ въ миналата имъ опитность, тѣ биха видѣли Божието спасение. Ако всички, които работѣха обединено въ движението отъ 1844 год., бѣха приели третата ангелска весть и я бѣха проповѣдвали въ силата на Светия Духъ, Господь щѣше да действува мощно чрезъ тѣхнитѣ старания. Надъ свѣта би се излѣлъ потокъ отъ свѣтлина, жителитѣ на земята още преди години щѣха да бѫдатъ предупредени, последното дѣло щѣше да бѫде завършено и Христосъ би дошелъ за избавление на народа си.

Не бѣше по волята на Бога, израиль да обикаля чети-ридесеть години изъ пустинята; Той искаше направо да го заведе въ страната Ханаанъ и тамъ да го насели като единъ свѣтъ и щастливъ народъ. Но „виждаме, че тѣ не можаха да влѣзатъ поради невѣрие“. (Евр. 3:19.) Вследствие своето постоянно отпадане тѣ обикаляха изъ пустинята, и дру- [376] ги бѣxa призвани да влѣзатъ въ обещаната земя. Сѫщо тъй не бѣше волята Божия, щото Христовото пришествие да се забави тъй много и народътъ Му да трѣбва да остане още толкова много години въ този грѣшенъ и обремененъ съ грижи свѣтъ. Но невѣрието раздѣляше човѣцитѣ отъ Бога. Когато тѣ се отказаха да извършатъ дѣлото, което Той имъ бѣше отредилъ, други бѣxa призвани да разгласятъ вестьта. Отъ милость къмъ свѣта забавя Христосъ своето идване, за да се даде на грѣшницитѣ възможность да чуятъ предупреждението и въ него да нaмѣpятъ прибѣжище отъ Божия гнѣвъ, който трѣбва да се излѣе.

И днесъ, както тогава, прогласяването на една истина, коя-то изобличава грѣховетѣ и заблудитѣ на времето, предизвиква съпротивление. „Всѣки, който прави зло, мрази свѣтлината и не отива къмъ свѣтлина, за да не бѫдатъ изобличени дѣлата му, понеже сѫ лоши“. (Йоанъ 3 : 20.) Когато човѣци виждатъ, че не могатъ да обосноватъ становището си на Свещеното Писание, много отъ тѣхъ се решаватъ да защищаватъ становището си въ всѣки случай, и съ злобенъ духъ нападатъ характера и подбудителнитѣ причини на тия, които заставатъ въ защита на не общоприети истини. Начинътъ на постѫпкитѣ имъ е билъ праследзанъ презъ всички времена. Илия бѣше обвинанъ, че смущавалъ израиля, Йеремия — че го издавалъ, Павелъ — че осквернявалъ храма. Отъ онова време до днешния день тѣзи, които сѫ искали да останатъ вѣрни на истината, винаги сѫ били представяни като бунтовници, еретици и разколници. А много, които сѫ твърде голѣми невѣрници, за да приематъ здравото пророческо слово, съ лековѣрие, което не допуща съмнение, ще повѣрватъ на клеветитѣ противъ ония, които се осмѣляватъ да изобличаватъ грѣховетѣ на народа. И този духъ постоянно ще расте. А Библията учи ясно, че се приближава едно време, въ което законитѣ на държавата ще изпаднатъ въ такова проти-воречие съ Божиитѣ закони, че всѣки, който ще иска да пази божественитѣ предписания, трѣбва да срѣща, като престѫпникъ, хули и наказания.

Какъвъ е, предвидъ това, дългътъ на вестителя на ис-тината? Дали той трѣбва да се съгласи, че истината не трѣбва да бѫде изнасяна, тъй като често нейното единствено действие е, да подстрекава хората да се отклоняватъ отъ нейнитѣ изискавания, или да имъ се противопоставятъ? Не; той нѣма основание да задърѫа свидетелството на Словото Божие, понеже то предизвиква съпротива, каквато срѣщаха по-рано реформаторитѣ. Изповѣданието на вѣрата, което засвидетелствуваха светии и мѫченици, бѣ предадено за полза на следващитѣ поколѣния. Тѣзи живи примѣри на свѣтость и неизменна искреность сѫ ни останали запазени, за да насърдчаватъ всички, които сега сѫ [377] призвани да застанатъ като свидетели за Господа. Тѣ получиха благодать и истина не само заради себе си, но за да бѫде чрезъ тѣхъ земята просвѣтлена отъ познанието Божие. Далъ ли е Богъ на Своитѣ раби въ този родъ свѣтлина? Тогава тѣ трѣбва да я оставятъ да свѣтне въ свѣта.

Нѣкога Господь обясни това на единъ, който говорѣше въ Неговото име: „Домътъ Израилевъ не ще иска да те слуша, защото тѣ не искатъ да Ме слушатъ“. Но все пакъ Той му каза: „Говори имъ Моитѣ думи — слушатъ ли тѣ, или не“. (Йез. 3:7; 2:7.) До Божиитѣ служители въ сегашно време е отправена заповѣдьта: „Викай високо, не се въздърѫай; дигни гласа си като трѫба и посочи на народа Ми беззаконията му, и на дома Якововъ — грѣховетѣ му“. (Ис. 58 : 1.)

Доколкото го засѣгатъ случаитѣ, всѣки, който е запазилъ свѣтлината на истината, стои подъ сѫщата тържествена и страшна отговорность, както израилевиятъ пророкъ, къмъ когото бѣ слово Господне: „И тебе, сине човѣшки, Азъ поставихъ стражъ на дома Израилевъ : ти ще слушашъ изъ Моитѣ уста слово и ще ги вразумявашъ отъ Мене. Кога кажа на беззаконника : Беззаконнико, безъ друго ще умрешъ, а ти не кажешъ нищо, за да предпазишъ беззаконника отъ пѫтя му — тоя беззаконникъ ще умре за своя грѣхъ, но кръвьта му ще изискамъ отъ рѫката ти. Ако пъкъ си предпазвалъ беззаконника отъ пѫтя му, за да се отвърне отъ него, но той не се е отвърналъ отъ пѫтя си, — той ще умре за своя грѣхъ, а ти ще спасишъ душата си“. (Йез. 33 : 7-9.)

Което най-много прѣчи за приемането и разпространя-ването на истината, е фактътъ, че това е свързано съ не-приятности и хули. Това е единственото доказателство противъ истината, което нейнитѣ защитници никога не сѫ могли да оборятъ. Това, обаче, не може да задърѫа истинскитѣ Христови последователи. Tѣ не чакатъ истината да стане общоприета. Убедени въ дълга си, тѣ съзнателно поематъ кръста и сѫ съгласни съ апостолъ Павла. че „кратковременното наше леко страдание ни доставя въ голѣмо изобилие пълна вѣчнa слава“ (2 Кор. 4 : 17); и считатъ, подобно на ония въ древностьта, „охулването Христово... за по-голѣмо богатство, отколкото египетскитѣ съкровища“. (Евр. 11 : 26.)

Само такива, които въ сърдцето си сѫ служители на свѣта, отъ каквото и изповѣдание да сѫ, ще постѫпватъ въ религиозни нѣща повече по свѣтска хитрость. отколкото споредъ принципитѣ въ религията. Ние трѣбва да избираме правото, защото е право, а последицитѣ да предоставяме на Бога. Свѣтътъ дължи своитѣ голѣми реформи на мѫже съ принципи, вѣpa и куражъ. Отъ такива трѣбва да [378] се рѫководи и реформаторското дѣло на нашето време.

Тъй казва Господь: „Послушайте Ме вие, които познавате правдата, народе, който въ сърдцето си имашъ Моя законъ ! Не се бойте отъ укора на човѣцитѣ, нито се страхувайте отъ злословието имъ. Защото молецъ ще ги сяде като дреха, и червей ще ги изяде като вълна ; а Моята правда ще пребѫде во-вѣки, и Моето спасение — изъ рода въ родъ“. (Ис. 51 : 7. 8.) [379]

Епизод 27—Пробуждания на новото време.

Кѫдето Словото Божие нѣкога е било вѣрно проповѣдвано, то даваше плодове, които свидетелствуваха за неговия божественъ произходъ. Божиятъ духъ придружаваше вестьта на Неговитѣ раби, и Словото действуваше мощно. Грѣшници чувствуваха съвѣститѣ си пробудени. „Истинската свѣтлина, която просвѣтява всѣки човѣкъ, идващъ на свѣта“ (Йоанъ 1 : 9), просвѣти дълбоко душитѣ имъ, и скрититѣ нѣща на тъмнината станаха явни. Едно дълбоко убеждение обхвана тѣхнитѣ духове и сърдца. Tѣ бѣxa убедени въ грѣха, правдата и идещия сѫдъ. Tѣ получиха понятие за правдата на Йеова и се ужасиха при мисъльта, да се явятъ въ своята вина и нечистота предъ Оня, Който познава сърдцата. Въ душевния си страхъ тѣ викаха : „Кой ще ме избави отъ тѣлото на тая смърть ?“ (Римл. 7 : 24.) Когато имъ бѣ разкритъ кръстътъ на Голгота съ неговата неизмѣрима жертва за грѣховетѣ на човѣчеството, тѣ съзнаха, че нищо друго, освенъ заслугитѣ на Христа, не би било достатъчно, за да изкупи престѫпленията имъ; само тѣ можеха да примирятъ отново човѣка съ Бога. Въ вѣра и въ смирение приеха тѣ Божия Агнецъ, който отнема грѣховетѣ на свѣта. Чрезъ Исусовата кръвь тѣ имаха прощение на досегашнитѣ си грѣхове.

Тѣзи души принесоха плодове на покаяние. Tѣ повѣpваха, бѣxa кръстени и застанаха за единъ новъ животъ, като нови създания въ Христа Исуса ; тѣ не искаха вече да живѣятъ споредъ по-раншнитѣ си похоти, но чрезъ вѣpa въ Божия Синъ да следьатъ по Неговитѣ стѫпки, да отражаватъ Неговия характеръ и да се очистватъ, както Той е чистъ. Сега тѣ обикваха онова, което по-рано сѫ мразили, и се отвращаваха отъ онова, което нѣкога имъ е било приятно. Гордитѣ и самоправцитѣ ставаха смирени и кротки, суетнитѣ и надмѣнни — скромни и сериозни, хулителитѣ — изпълнени съ страхопочитание, пияницитѣ — трезви, и порочнитѣ — бла-годетелни. Суетнитѣ моди на свѣта бѣxa изоставени. Хри-стиянитѣ търсѣха не външна украса, „плетене на коси, кичене съ злато или обличане въ премѣни“, но тѣхното укра- [380] шение бѣше „скритиятъ човѣкъ на сърдцето въ нетлѣнната красота на кроткия и тихъ духъ, което е драгоценно предъ Бога“. (1 Петр. 3 : 3. 4 )

Пробужданията доведоха до основно себеизпитване и смирение. Тържествени, сериозни позиви къмъ грѣшници и сърдечно състрадание къмъ тѣзи, които бѣха изкупени съ Христовата кръвь, ги характеризираха. Мѫже и жени се молѣха и борѣха съ Бога за спасението на души. Плодоветѣ на такива пробуждания се проявяваха въ души, които не се страхуваха отъ себеотрицания и жертви, но се радваха, че бѣха намѣрени достойни, да търпятъ заради Христа хули и нападки. Забелязваше се едно преобразование въ живота на тѣзи, които изповѣдваха името на Исуса. Тѣхното влияние оживѣваше църквата. Тѣ събираха съ Христа и сѣеха въ духъ, за да поженатъ вѣченъ животъ.

За тѣхъ можеше да се каже : „Че се наскърбихте за покаяние...„. „Защото скръбьта по Бога произвежда неизмѣнно покаяние за спасение, а свѣтовната скръбь докарва смърть. Защото, ето на, това, дето се наскърбихте по Бога, какво усърдие докара у васъ, какво извинение, какво негодуване, какъвъ страхъ, какъвъ копнежъ, каква ревность, какво отмъщение ! Съ всичко показахте себе си, че сте чисти въ това дѣло“. (2 Кор. 7 : 9 — 11.)

Тъй действува Божиятъ Духъ. Доказателството за истинско покаяние е едно преобразяване. Ако грѣшникътъ изпълни своето обещание, върне назадъ онова, което е окралъ, изповѣда грѣховетѣ си и възлюби Бога и своитѣ съчовѣци, тогава той може да е сигуренъ, че е намѣрилъ миръ съ Бога. Такива бѣха действията, които въ по-раншни години следваха следъ времената на религиозни пробуждания. Като се сѫдѣше по тѣхнитѣ плодове, познаваше се, че Господь ги благославяше при спасяването на души и при въздигането на човѣчеството.

Обаче много пробуждания на новото време показватъ една значителна разлика въ сравнение съ проявленията на божествената благодать, които въ по-раншни времена при-дружаваха трудоветѣ на Божиитѣ служители. Наистина, оказва се влияние надалече и нашироко ; много претендиратъ, че сѫ покаяни, и въ черквитѣ се забелязва голѣмо нарастване ; и все пакъ последицитѣ не сѫ такива, че да могатъ да оправдаятъ предположението, че и действителниятъ духовенъ животъ е съответно нарастналъ. Пламналата за кратко време свѣтлина скоро отново ще угасне и ще остави следъ себе си по-гѫста тъмнина отъ напредъ.

Народни пробуждания се предизвикватъ твърде често, като се засѣга въображението, като се възбуждатъ чувствата и като се задоволява любовьта къмъ нѣщо ново и интересно. Спечеленитѣ по този начинъ обърнати иматъ много [381] малко наклонность къмъ библейски истини и изпитватъ съвсемъ слабъ интересъ къмъ свидетелствата на пророцитѣ и на апостолитѣ. Богослужението ги привлича, само ако е отъ из-вънредно интересенъ характеръ. Иначе не. Една весть, която се отнася до здравия разумъ, не намира у тѣхъ никакъвъ отзивъ. Проститѣ предупреждения на Словото Божие, които се отнасятъ непосрѣдствено за тѣхното вѣчно благо, оставатъ пренебрегнати.

Голѣмиятъ жизненъ въпросъ за всѣка истински покаяна душа ще бѫде, въ какво положение се намира тя къмъ Бога и къмъ вѣчностьта. Но кѫде се срѣща въ съвременнитѣ общонародни черкви духътъ на отдаване на Бога ? Покаянитѣ не се отказватъ нито отъ високомѣрието си, нито отъ свѣтската си любовь. Тѣ сега не сѫ по-готови да се отрекатъ отъ себе си, да взематъ кръста си на себе си и да последватъ кроткия и смиренъ Исусъ, отколкото преди тѣхното покаяние. Религията за невѣрващитѣ и съмняващитѣ се е станала една подигравка, понеже мнозина, които носятъ нейното име, не сѫ запознати съ принципитѣ й. Силата на благочестието е почти изчезнала отъ черквитѣ. Екскурзии, представления, пазари, великолепни жилища и лични разходи сѫ разпѫдили мислитѣ по Бога. Имоти и блага и свѣтски занятия ангажирватъ мислитѣ, а на нѣща отъ стойность за вѣчностьта едва се обръща внимание.

Но колкото и да намаляватъ вѣрата и благочестието, все пакъ въ тѣзи черкви има още истински последователи на Христа. Преди Богъ да посети за последенъ пѫть свѣта съ Своите сѫдби, между Неговия народъ ще настане едно пробуждане въ първобитното благочестие, каквото не е било виждано отъ апостолската епоха насамъ. Духътъ и силата на Бога ще бѫдатъ излѣти надъ Неговитѣ чада. По онова време много ще се отдѣлятъ отъ черквитѣ, въ които любовьта къмъ свѣта е заела мѣстото на любовьта къмъ Бога и Неговото слово. Много проповѣдници и миряни ще приематъ съ радость ония велики истини, които Богъ е оставилъ да се проповѣдватъ по онова време, за да приготви единъ народъ за пришествието на Господа. Врагътъ на душитѣ би искалъ да попрѣчи на това дѣло и ще се опита, преди да е настѫпило времето на това движение, да вмъкне въ него нѣщо фалшиво. Въ черквитѣ, които той може да впримчи въ своята измамническа власть, той ще направи да изглежда, като че ли надъ тѣхъ се излива особено Божие благословение, понеже тукъ, както се мисли, се проявява едно голѣмо религиозно пробуждане. Тълпи ще ликуватъ, че Богъ действувалъ за тѣхъ по чудесенъ начинъ, докато това дѣло, все пакъ, е действие на единъ другъ духъ. Въ религиозна одежда сатана ще се опитва да разпространи влиянието си надъ цѣлия християнски свѣтъ. [382]

При много пробуждания, които станаха презъ последнитѣ петдесеть години, се проявяваха повече или по-малко сѫщитѣ влияния, които ще се покажатъ въ разпространенитѣ движения на бѫдещето. Още сега владѣе едно възбуждане на чувствата, едно смѣсване на истинското съ фалшивото, което е сполучливо пригодено да заблуждава. Но никой не трѣбва да се оставя да бѫде заблуденъ. Въ свѣтлината на Словото Божие не ще е трудно да се установи естеството на тѣзи движения. Ние можемъ да имаме увѣрението, че Божието благословение не се дава тамъ, кѫдето свидетелството на Библията се пренебрегва, като се отклоняватъ отъ яснитѣ, изпитващи душата истини, които изискватъ себеотрицание и отказване отъ свѣта. Споредъ правилото, което самъ Христосъ даде на ученицитѣ Си: „По плодоветѣ имъ ще ги познаете“ (Мат. 7:16), става явно, че тѣзи движения не сѫ дѣло на Божия Духъ.

Въ истинитѣ на словото Си Богъ е подарилъ на човѣцитѣ едно откровение на Самия Себе си; и за всички, които ги приематъ, тѣ сѫ единъ щитъ противъ измамитѣ на Сатана. Пренебрегването на тѣзи истини е отворило портитѣ на злинитѣ, които се разпространяватъ тъй широко въ религиозния свѣтъ сега. Сѫщностьта и важностьта на Божия законъ сѫ изгубени до голѣма степень изъ предъ очи. Тъй като не разбраха добре естеството, важностьта и задължителностьта на божествения законъ, хората се заблудиха и относно покаянието и освещението и чрезъ това се понижи масщабътъ на благочестието въ черквитѣ. Тукъ лежи тайната, защо на пробужданията въ наше време липсватъ Духътъ и силата Божии.

Въ различнитѣ религиозни общества има мѫже, които се отличаватъ по своята набожность, признаватъ този фактъ и съжаляватъ. Проф. Едуардъ Паркъ казва относно широко разпространенитѣ опасности на Америка: „Единъ източникъ на опасность е и това, че отъ амвона пренебрегватъ да проповѣдватъ закона по-строго. Въ нѣкогашни дни амвонътъ бѣше отзвукъ на гласа на съвѣстьта. . . Нашитѣ най-добри проповѣдници даваха на проповѣдитѣ си чудесна величественость чрезъ това, като следваха примѣра на Спасителя и въздигаха закона, неговитѣ заповѣди и неговитѣ заплашвания. Тѣ повтаряха често двата голѣми принципа, че законътъ е едно копие на божественото съвършенство, и че единъ човѣкъ, който не обича закона, не обича и евангелието, понеже както законътъ, тъй и евангелието сѫ едно огледало, което отражава истинския Божий характеръ. Тази опасность води къмъ една друга, а именно, да подкрепя злото на грѣха, неговото разпространение и наказуемость. Колкото законътъ е правъ, толкова непослушанието е неправо. . . . [383]

Сродна съ споменатитѣ вече опасности е опасностьта, да се подценява Божията справедливость. Модернитѣ говорители отъ амвона сѫ наклонни да отдѣлятъ божествената справедливость отъ божествената доброта, и добротата да понижаватъ повече до едно чувство, отколкото да я въз-вишаватъ като принципъ. Новата богословска призма раздѣля онова, което Богъ е съчеталъ заедно. Дали божествениятъ законъ е нѣщо добро, или зло? — Той е нѣщо добро. Тогава и справедливостьта е добра; понеже тя е една наклонность на волята, да прилага закона. Отъ привичката да подценява божествената справедливость и божествения законъ, разпространеностьта и наказуемостьта на човѣшкото непослушание, човѣкъ лесно изпада въ привичката, да умаловажава благодатьта, която е донесла изкупление за грѣха. По такъвъ начинъ евангелието изгубва своята стойность и своята важность въ душитѣ на хората, и тѣ скоро ще бѫдатъ готови да отхвърлятъ важностьта и на самата Библия.

Много религиозни учители твърдятъ, че Христосъ чрезъ смъртьта Си премахналъ закона и че оттогава човѣцитѣ били освободени отъ неговитѣ изисквания. Има нѣкои, които го представятъ като тежко бреме и въ противовесъ на робството на закона въздигатъ високо даващата се чрезъ евангелието свобода.

Но пророцитѣ и апостолитѣ гледаха съвсемъ другояче на свѣтия Божий законъ. Давидъ казваше : „Ще ходя свободно, защото търсихъ Твоитѣ заповѣди“. (Пс. 118: 45.) Апостолъ Яковъ, който писа следъ Христовата смърть, посочва на десеттѣ заповѣди като на „царския законъ“, „съвършения законъ на свободата“. (Яков. 2 : 8 ; 1 : 25.) Писательтъ на Откровението следъ повече отъ половинъ столѣтие следъ разпятието изговори едно блаженство за ония, „които изпълняватъ заповѣдитѣ Му, за да иматъ право да ядатъ отъ дървото на живота и да влѣзатъ въ града презъ портитѣ“. (Откр. 22: 14.) Твърдението, че Христосъ чрезъ смъртьта си отхвърлилъ закона на Своя Отецъ, е лишено отъ всѣко основание. Ако законътъ би могълъ да бѫде промѣненъ или премахнатъ, тогава не би ставало нужда Христосъ да умре, за да избави човѣцитѣ отъ наказанието за грѣха. Далечъ отъ това, да премахне закона, Христовата смърть доказва, че той е непромѣнимъ. Божиятъ Синъ е дошелъ, „да възвеличи и прослави закона“. (Ис. 42 : 21.)

Той каза: „Не мислете, че съмъ дошелъ да наруша закона или пророцитѣ; не да наруша съмъ дошелъ, а да изпълня. Защото, истина ви казвамъ: докле премине небето и земята, ни една йота, ни една чертица отъ закона нѣма да премине, докато всичко не се сбѫдне“. (Мат. 5:17. 18.) А за Себе си Той казва: „Желая да изпълня волята Ти, Бо- [384] же мой, и Твоятъ законъ е въ сърдцето ми“. (Пс. 39:9.)

Божиятъ законъ вече по естеството си е непромѣнимъ. Той е едно откровение на волята и на характера на своя авторъ. Богъ е любовь, и Неговиятъ законъ е любовь. Неговитѣ два велики принципа сѫ любовь къмъ Бога и любовь къмъ човѣцитѣ. „И тъй, любовьта е изпълнение на закона“. (Римл. 13:10,) Характерътъ на Бога е справедливость и истина: отъ такова естество е и Неговиятъ законъ. Псалмистътъ казва: „Твоятъ законъ е истина“; „всички Твои заповѣди сѫ праведни“. (Пс. 118:142. 172.) И апостолъ Павелъ обяснява: „Законътъ е светъ, и заповѣдьта света, справедлива и добра“. (Римл. 7:12.) Такъвъ единъ законъ, който е изразъ на Духа и на волята на Бога, трѣбва да бѫде сѫщо тъй постояненъ, както Оня, Който го е далъ.

Дѣлото на покаяние и освещение, чрезъ което човѣцитѣ се помиряватъ съ Бога, се състои въ това, тѣ да бѫдатъ доведени въ хармония съ Неговия законъ. Въ началото човѣкътъ бѣше създаденъ по Божий образъ. Той бѣше въ пълна хармония съ природата и съ закона на Бога; принципитѣ на справедливостьта бѣха записани въ сърдцето му. Обаче грѣхътъ го отчужди отъ неговия Творецъ. Божествениятъ образъ не се отражаваше вече въ него. Неговото сърдце бѣшe въ вражда съ принципитѣ на Божия законъ. „Защото плътското мѫдруване е вражда противъ Бога; на закона Божий то се не покорява, нито пъкъ може“. (Римл. 8:7.) Но „Богъ тъй възлюби свѣта, че отдаде Своя единороденъ Синъ“, за да може човѣкътъ да бѫде помиренъ съ Бога. Чрезъ Христовитѣ заслуги той може да бѫде доведенъ въ хармония съ своя Творецъ. Сърдцето му трѣбва да бѫде обновено чрезъ божествената благодать ; той трѣбва да започне единъ новъ животъ отъ горе. Това преобразяване е новорождението, безъ което, както Исусъ ни казва, никой не може да види царството Божие.

Първата стѫпка къмъ помирението съ Бога е убеждението въ гpѣxa. „Грѣхътъ е беззаконие“; „чрезъ закона се познава грѣхътъ“. (1 Йоан. 3:4; Римл. 3:20.) За да познае гpѣxa си, грѣшникътъ трѣбва да изпита характара си споредъ Божия великъ масщабъ на справедливостьта. Законътъ е едно огледало, което посочва съвършенството на единъ праведенъ характеръ и дава на човѣка възможность да види собственитѣ си грѣшки.

Законътъ открива на човѣка неговия грѣхъ, но той не предвижда никакво лѣкарство противъ него. Докато на по-слушния обещава животъ, той обяснява, че смърть е участьта на престѫпника. Само Христовото евангелие може да го освободи отъ осѫждението или отъ опетнението на гpѣxa. Той трѣбва да се покае предъ Бога, Чийто законъ е престѫпвалъ, и да упражнява вѣpa въ Христа, Който е неговата [385] изкупителна жертва. Чрезъ това той получава прощение на дотогавашнитѣ си грѣхове и става съучастникъ на божествената природа. Той е едно чадо Божие и е получилъ духа на осиновение, чрезъ който вика: „Ава, Отче!“ (Римл. 8:15.)

Свободенъ ли е сега той, да престѫпва Божия законъ? Павелъ казва : „И тъй, унищожаваме ли закона чрезъ вѣрата ? Съвсемъ не, а утвърдяваме закона“. „Ние, които сме умрѣли за грѣха, какъ ще живѣемъ въ него?“ И Йоанъ обяснява : „Защото любовьта къмъ Бога състои въ това: да пазимъ заповѣдитѣ Му. И Неговитѣ заповѣди не сѫ тежки“. (Римл. 3 : 31 ; 6 : 2 ; 1 Йоан. 5 : 3.) При новорождението сърдцето бива доведено въ хармония съ Бога, въ съгласие съ Неговия законъ. Извършило ли се е това огромно преобразяване въ грѣшника, той е преминалъ отъ смърть въ животъ, отъ грѣхъ въ светость, отъ престѫпление и упорство въ послушание и вѣрность. Стариятъ животъ на отчуждение отъ Бога е престаналъ ; започналъ е новъ животъ на помирение, на вѣра и любовь. Тогава „оправданието, изисквано отъ закона, ще се изпълни въ насъ, които живѣемъ не по плътъ, а по духъ“. (Римл. 8:4.) Тогава такава душа ще говори : „Колко обичамъ Твоя законъ ! Цѣлъ день размислямъ за него“. (Пс. 118:97.)

„Чрезъ закона се познава грѣхътъ“. Безъ закона човѣкъ нѣма правилно понятие за чистотата и светостьта на Бога или за собствената си вина и нечистота. Той нѣма истинско убеждение за грѣха и не чувствува нужда отъ разкаяние и покаяние. Тъй като не познава своето изгубено състояние като престѫпникъ на Божия законъ, той не съзнава, че има нужда отъ изкупителната Христова кръвь. Спасителната надежда се приема безъ основно преобразяване на сърдцето или промѣняне на живота. По такъвъ начинъ има много повърхностни обръщания, и къмъ черквата се присъединяватъ цѣли групи, които никога не сѫ били съе-динени съ Христа.

Фалшиви учения на светость, които сѫщо произхождатъ отъ пренебрегването или отхвърлянето на божествения законъ, заематъ видно мѣсто въ днешнитѣ религиозни движения. Тѣзи възгледи сѫ както фалшиви въ учението си, тъй и опасни въ практическото имъ приложение, и фактътъ, че тѣ намиратъ тъй широкъ приемъ, прави двойно необходимо, всички да разбиратъ ясно, какво учи Писанието по това.

Истинското освещение е едно библейско учение. Апостолъ Павелъ обясни въ едно послание до църквата въ Солунъ : „Тази е волята Божия, да бѫдете осветени“. И той се молѣше : „А самъ Богъ на мира да ви освети напълно“. (1 Сол. 4:7; 5 : 23.) Библията учи ясно, що е освещение и какъ то може да се постигне. Спасительтъ се молѣше за [386] Своитѣ ученици: „Освети ги чрезъ Твоята истина“. (Йоанъ 17 : 17. 19.) А Павелъ учеше, че вѣрующитѣ трѣбва да бѫдатъ осветени чрезъ Светия Духъ. (Римл. 15 : 16.) А какво е дѣлото на Светия Духъ? Исусъ каза на своитѣ ученици : „А кога дойде Оня, Духътъ на истината, ще ви упѫти на всѣка истина“. (Йоанъ 16:13.) Сѫщо и псалмистътъ казва: „Твоятъ законъ е истина“. Чрезъ словото и духа на Бога за човѣцитѣ се разтварятъ възвишенитѣ, въплотенитѣ въ Божия законъ принципи на справедливостьта. И тъй като законътъ е „светъ, праведенъ и добъръ“, копие на божественото съвършенство, то следва, че и единъ развитъ въ послушание спрямо този законъ характеръ ще бѫде светъ. Христосъ е съвършенъ примѣръ на такъвъ характеръ. Той казва : „ Както и Азъ спазихъ заповѣдитѣ на Отца Си“. „Азъ върша винаги онова, което е Нему угодно“. (Йоанъ 15 : 10; 8 : 29.) Последователитѣ на Христа трѣбва да бѫцатъ Нему подобни, трѣбва чрезъ Божията благодать да развиватъ характери, които хармониратъ съ принципитѣ на Неговия свѣтъ законъ. Това е библейско освещение.

Това дѣло може да се извърши само чрезъ вѣра въ Христа, чрезъ силата на живѣещия въ душата Божий Духъ. Павелъ съветва вѣрующитѣ : „Съ страхъ и трепетъ вършете вашето спасение, защото Богъ е, Който ви прави и да искате, и да действувате споредъ благата Му воля“. (Филип. 2:12. 13.) Християнинътъ ще чувствува чара на грѣха ; но той ще устоява въ постоянна борба противъ него. Тукъ е нужна Христовата помощь. Човѣшката слабость се свързва съ божествената сила, и вѣрата извиква : „Да въздадемъ благодарение Богу, Който ни дарява победата чрезъ Господа нашего Исуса Христа !“ (1 Кор. 15 : 57.)

Свещеното Писание показва ясно, че дѣлото на осве-щението е едчо дѣло, което постепенно се развива. Когато грѣшникътъ при обръщането си намѣри миръ съ Бога чрезъ кръвьта на изкуплението, християнскиятъ животъ едва що е започналъ. Сега той трѣбва да „се стреми къмъ съвършенство“, да започне да расте и се приближава къмъ съвършенъ мѫжъ, „до пълната възрасть на Христовото съвършенство“, (Евр. 6:1; Ефес. 4 : 13.) Апостолъ Павелъ пише : „Но едно само правя : като забравямъ, що е задъ мене, и като се силно стремя къмъ това, що е предъ мене, тичамъ къмъ цельта — къмъ наградата на горното отъ Бога призвание въ Христа Исуса“. (Филип. 3 :13. 14.) Петъръ ни посочва стѫпкитѣ, които се изискватъ за постигане библейско освещение : „Затова, като положите всѣко старание, принесете къмъ вѣрата си добродетель, къмъ добродетельта знание, къмъ знанието въздърѫание, къмъ въздърѫанието търпение, къмъ търпението благочестие, къмъ благочестието [387] братолюбие, къмъ братолюбието любовь . . . Това като вършите, никога нѣма да погрѣшите“. (2 Петр. 1 : 5 — 10.)

Който е изпиталъ на себе си библейското освещение, ще проявява единъ смиренъ духъ. Подобно на Мойсея, той е видѣлъ тържественото величие на светостьта и своето собствено недостоинство, въ противоположность на чистотата и на възвишеното съвършенство на Вѣчния.

Пророкъ Даниилъ бѣшe единъ примѣръ на истинско освещение. Неговиятъ дълъгъ животъ бѣше изпълненъ съ благородно служене на неговия Господь. Небесниятъ пратеникъ го нарече „желани мѫжо“ (Дан. 10 : 11). Но вмѣсто да твърди, че е чистъ и светъ, този почтенъ пророкъ се считаше самъ за гpѣшенъ заедно съ на истина грѣшния израилъ, когато ходатайствуваше предъ Бога за народа си: „Ние поднасяме моленията си предъ Тебе, надѣвайки се не на нашата пра-ведность, а на Твоето велико милосърдие“. „Съгрѣшихме; постѫпвахме нечестиво“. „Докле говорѣхъ и се молѣхъ и изповѣдвахъ грѣховетѣ си и гpѣxoветѣ на моя народъ израиля . . .“ Когато при другъ единъ случай му се яви Божиятъ Синъ, той обяснява : „въ мене сила не остана“. (Дан. 9 : 15. 18. 20 ; 10 : 8.)

Когато Йовъ чу гласа на Господа изъ бурята, извика: „Азъ се отричамъ и разкайвамъ въ прахъ и пепель“. (Йовъ 42 : 6.) Когато Исая видѣ Божията слава и чу херувимитѣ да викатъ: „Светъ, светъ, светъ е Господь Саваотъ !“ — извика : „Горко ми! Загинахъ!“ (Ис. 6 :3. 5.) Следъ като Павелъ бѣ възхитенъ до третото небе и чу неизразими думи, които никой човѣкъ не може да изговори“, той нарече себе си „най-малкиятъ отъ всички светии“. (2 Кор. 12 : 2 — 4 ; Еф. 3 : 8.) Любимецътъ Йоанъ, който почиваше на Исусовитѣ гърди и бѣше видѣлъ Неговата слава, падна като мъртъвъ предъ нозетѣ на ангела. (Откр. 1 : 17.)

У ония, които живѣятъ въ сѣнката на голготския кръстъ, нѣма себезъзвишение, нито самохвалства, че сѫ свободни отъ грѣхове. Tѣ съзнаватъ, че тѣхниятъ грѣхъ е билъ, който е причинилъ душевнитѣ мѫки, които съкрушиха сърдцето на Божия Синъ ; а тази мисъль винаги ще ги кара да се смиряватъ. Тѣзи, които сѫ най-тѣсно свързани съ Исуса, виждатъ най-ясно слабоститѣ и грѣховностьта на човѣчеството, и гѣхната единствена надежда се основава върху заслугитѣ на единъ разпнатъ и възкръсналъ Спаситель.

Освещението, което сега се забелязва въ християнството, открива единъ духъ на себевъзвишение и равнодушие спрямо Божия законъ, поради което то се явява чуждо на библейската религия. Неговитѣ последователи учатъ, че освещението било дѣло на моментъ, чрезъ което тѣ само съ вѣpa постигатъ пълна свѣтость. Вѣрвай само, казватъ тѣ, и ти ще получишъ благословението. Не се счи- [388] татъ за нужни никакви други усилия отъ страна на получателя. А сѫщевременно тѣ отричатъ и валидностьта на божествения законъ и твърдятъ, че били освободени отъ задължението да пазятъ Божиитѣ заповѣди. Възможно ли е, обаче, човѣци да могатъ да бѫдатъ свѣти и въ хармония съ волята и характера на Бога, безъ да дойдатъ въ съгласие съ принципитѣ, които сѫ единъ изразъ на характера и на волята на Бога, и които представятъ онова, което Му е угодно ?

Желанието за една лека религия, която не изисква нито съсрѣдоточение, нито себеотрицание, нито отдѣляне отъ глупоститѣ на свѣта, е причината за всестранното раз-пространение на учението за спасението само чрезъ вѣра, и то чрезъ гола вѣра. Но какво казва Словото Божие? Апостолъ Яковъ говори: „Каква полза, братя мои, ако нѣкой казва, че ималъ вѣра, а дѣла нѣма ? Може ли го спаси вѣрата ?. . . Но искашъ ли да разберешъ, о суетни човѣче, че вѣрата безъ дѣла е мъртва ? Нали съ дѣла се оправда Авраамъ, нашиятъ отецъ, като положи върху жертвеника сина си Исаака ? Видишъ ли, че вѣрата съдействуваше на дѣлата му, и чрезъ дѣлата вѣрата стана съвършена ?.. . Видите ли, че човѣкъ се оправдава съ дѣла, а не само съ вѣра ?“ (Яков. 2 : 14—24.)

Свидетелството на божественото слово е противъ това забъркано учение за вѣра безъ дѣла. Да претендираме за благоволението на Небето, безъ да изпълняваме условията, при които може да ни бѫде указана милость, е не вѣра, а произволъ ; понеже истинската вѣра има за основа обещанията и нарежданията на Свещеното Писание.

Никой да не се лъже съ вѣрата, че може да бѫде свѣтъ, докато съзнателно престѫпва една отъ Божиитѣ заповѣди. Извършването на единъ съзнаталенъ грѣхъ заставя убеждаващия гласъ на Духа да мълчи и раздѣля душата отъ Бога. Грѣхъ е престѫпване на закона. И „всѣкой, който съгрѣшава (престѫпва закона), не Го е видѣлъ, нито Го е позналъ“. (1 Йоан. 3 : 6.) Макаръ че Йоанъ въ посланията си пише тъй обстойно за любовьта, той не се колебае да разкрие истинския характеръ на ония, които претендиратъ да сѫ осветени, докато живѣятъ въ престѫпване на божествения законъ. „Който казва : ,познахъ Го’, а заповѣдитѣ Му не пази, той е лъжецъ, и истината не е въ него; а който пази словото Му, въ него неистина Божията любовь е съвършена.“ (1 Йоан. 2 : 4. 5.) Това е пробниятъ камъкъ за всѣко вѣроизповѣдание. Ние не можемъ да считаме за свѣтъ никой човѣкъ, безъ да сме го провѣрили съ Божия единственъ масщабъ за свѣтость въ небето и на земята. Ако човѣцитѣ не признаватъ важностьта на нравствения законъ, ако умаловажаватъ Божиитѣ заповѣди и постѫпватъ леко: мислено, като престѫпватъ макаръ и най-малката отъ тѣзи [389] заповѣди и учатъ така и другитѣ човѣци, тѣ биватъ считани отъ небето за недостойни, а отъ тование виждаме, че тѣхнитѣ претенции сѫ неоснователни.

Твърдението, да е нѣкой безъ грѣхъ, е вече само по себе си едно доказателство, че този, който предявява такива претенции, е далечъ отъ това, да бѫде светъ. Понеже такъвъ човѣкъ нѣма истинско понятие за безграничната чистота и светость на Бога и на Светия Духъ, или за това, какви трѣбва да сѫ тия, които трѣбва да хармониратъ съ Неговия характеръ, понеже той нѣма истинска представа за чистотата и възвишената хубость на Исуса, нито за лошотата и злото на грѣха, затова той счита себе си за светъ. Колкото по голѣмо е отчуждението между него и Христа, колкото по-слаби сѫ неговитѣ понятия за характера и изискванията на Бога, толкова по-праведенъ ще се вижда той въ собственитѣ си очи.

Отреденото въ Свещеното Писание освещение включва въ себе си цѣлото сѫщество : духъ, душа и тѣло. Павелъ се молѣше за солунцитѣ : „А Самъ Богъ на мира да ви освети напълно, и цѣлиятъ вашъ духъ и душата и тѣлото да се запази безъ порокъ при пришествието на Господа нашего Исуса Христа“. (1 Сол. 5 : 23.) Другъ единъ пѫть той писа на вѣрующи : „И тъй, въ името на милосърдието Божие ви моля, братя, да представите тѣлата си въ жертва жива, свѣта и благоугодна Богу“. (Римл. 12 : 1.) По времето на древния израиль всѣки принасянъ въ жертва Богу даръ биваше грижливо преглежданъ. Намѣрѣше ли се нѣкакъвъ порокъ въ жертвеното животно, то биваше върнато, понеже Богъ бѣше заповѣдалъ жертвата да бѫде „безъ порокъ“. Тъй и на християнитѣ се предлага да представятъ „тѣлата си въ жертва жива, света и благоугодна Богу“. За това, обаче, всички тѣхни сили трѣбва да бѫдатъ опазени въ най-добро по възможность състояние. Всѣко нѣщо, което изтощаза тѣлесната или духовната сила, прави човѣка неспособенъ да служи на своя Творецъ Пъкъ и би ли могълъ Богъ да хареса нѣщо, което не е нашето най-добро ? Христосъ каза: „Възлюби Господа, Бога твоего, съ всичкото си сърдце“. (Мат. 22 : 37.) Всички, които обичатъ Бога отъ цѣлото си сърдце, ще искатъ да Му посветятъ най-добрата служба отъ живота си и винаги ще се стремятъ къмъ това, да доведатъ всѣка своя лична сила въ съгласие съ законите, които изискватъ тѣ да бѫдатъ способни да вършатъ волята Му. Тѣ не ще отслабватъ и оскверняватъ жертвата, която принасятъ на своя Небесенъ Отецъ, чрезъ задоволяване жаждата си за удоволствия и страститѣ си.

Петъръ казва : „Да отбѣгвате отъ плътскитѣ похоти, що воюватъ противъ душата“. (1 Петр. 2: 11.) Всѣко грѣховно задоволяване води къмъ затѫпяване на духовнитѣ [390] сили и отслабва духовната и душевна способность за въз-приятие, тъй че словото или Духътъ на Бога могатъ да упражнятъ само едно слабо влияние върху сърдцето. Павелъ пише на коринтянитѣ : „Нека се очистимъ отъ всѣка сквернота на плътьта и на духа, като вършимъ свети дѣла съ страхъ Божий“. (2 Кор. 7 : 1.) И къмъ плодоветѣ на Духа : „любовь, радость, миръ, дълготърпение, благость, милосердие, вѣpa, кротость“ той прибавя и „въздърѫание“. (Гал. 5: 22. 23)

Обаче колко много, които се наричатъ християни, въпрѣки тѣзи боговдъхновени наставления изтощаватъ силитѣ си въ стремежа си за печалби или покланяйки се на модата! Колко много унищожаватъ дадената имъ отъ Бога сила чрезъ разпуснатъ животъ, пиене вино и забранени удоволствия ! И вмѣсто да укорява това зло, черквата често пѫти го насърдчава, като възбужда охотата за ядене, желанието за печалби и любовьта къмъ удоволствия, за да пълни отново касата си, която каса любовьта къмъ Христа е много слаба да продоволствува. Ако Исусъ би влѣзълъ въ днешнитѣ черкви и тамъ би видѣлъ несветитѣ обноски и пиршествата (какъвто буквално е случаятъ въ Америка), които се вършатъ тамъ въ името на религията, не би ли разпѫдилъ Той отъ тамъ тѣзи сквернители на храма, както никога изпѫди сребромѣнителитѣ отъ храма?

Апостолъ Яковъ ни казва, че мѫдростьта, която иде отъ горе, „е първомъ чиста“. (Яков. 3 : 17) Ако той бѣше срещналъ мѫже, които изговарятъ сѫпото Исусово име съ уста, измърсени отъ тютюнъ, чийто дъхъ и сѫщество е проникнато отъ отвратителната му миризма, които оскверняватъ небесния въздухъ и принуждаватъ околнитѣ си да дишатъ тази отрова — ако апостолътъ се бѣ натъкналъ на една тъй противна на чистотата на евангелието привичка, не би ли я той осѫдилъ като земна, плътска, дяволска? Роби на тютюна могатъ да твърдятъ, че били напълн освѣтени, могатъ да говорятъ за надежда за небето; но Божието слово казва ясно: „Нѣма да влѣзе въ него нищо нечисто“. (Откр. 21 ; 27.)

„Или не знаете, че тѣлото ви е храмъ на Духа Светаго, Който живѣе въ васъ и Когото имате отъ Бога, и че не принадлежите на себе си? Защото вие сте скѫпо купени. Затова прославете Бога въ телата си и въ душитѣ си, които сѫ Божии“. (1 Кор. 6 : 19.20.) Човѣкътъ, чието тѣло е единъ храмъ на Светия Духъ, не ще се остави да бѫде направенъ робъ на нѣкоя гибелна привичка. Неговитѣ сили принадлежатъ на Христа, Който го е изкупилъ съ кръвьта Си. Всичко което той има, е на Господа. Какъ би могълъ да се провини той въ разсипничество на повѣренитѣ му блага? Християни по име изразходватъ годишно огромни суми за без- [391] полезни и вредни удоволствия, докато души гинатъ поради лишение отъ хлѣба на живота ; тѣ крадатъ Бога въ десятъци и жертви, като полагатъ повече на олтара на гибелнитѣ страсти, отколкото да даватъ за подкрепа на беднитѣ и за разпространение на евангелието. Ако всички така наречени Христови последователи бѣха наистина освѣтени, тѣхнитѣ срѣдства, вмѣсто да бѫдатъ употрѣбявани за безполезни и дори вредни удоволствия, щѣха влѣзатъ въ съкровищницата на Господа, а сами тѣ биха били за другитѣ примѣръ на въздърѫание, себеотрицание и себепожертвувание. Тогава тѣ биха били свѣтлина на свѣта.

Свѣтътъ се е отдалъ на себезадоволяване. „Похотьта на плътьта, похотьта на очитѣ и гордостьта житейска“ сѫ завладѣли множеството. (1 Йоан. 2:16.) Обаче Христовитѣ последователи иматъ едно по-свето призвание: „Затова излѣзте изъ срѣдата имъ и се отдѣлете, казва Господь, и до нечисто се не допирайте“. Въ свѣтлината на Словото Божие ние можемъ съ право да кажемъ, че никое освещение не може да бѫде истинско, ако то не подействува за пълното отказване отъ всѣки грѣховенъ стремежъ и отъ удоволствието на свѣта.

За такива, които изпълняватъ съвета: „Излѣзте изъ срѣдата имъ и се отдѣлете. . . и до нечисто се не допирайте“, хе отнася Божието обещание : „И Азъ ще ви приема ; и ще ви бѫда Отецъ, а вие ще бѫдете Мои синове и дъщери, казва Господь Вседърѫитель“. (2 Кор. 6: 17. 18.) Привилегия и дългъ на всѣки християнинъ е, да направи богата и ценна опитность съ божественото обещание. „Азъ съмъ свѣтлината на свѣта, казва Спасительтъ; който Ме последва, той не ще ходи въ мрака, а ще има свѣтлината на живота“. (Иоанъ 8 : 12.) „Пѫтеката на праведнитѣ е като лжчезарно свѣтило, което свѣти все повече и повече досрѣдъ пладне“. (Притчи 4 :18.) Всѣка една стѫпка въ вѣрата и въ послушанието довежда душата въ по-тѣсна връзка съ Свѣтлината на свѣта, въ която „нѣма тъмнина“. Свѣтлитѣ лѫчи на Слънцето на правдата огрѣватъ Божиитѣ служители, и тѣ трѣбва да отражаватъ Неговата свѣтлина. Сѫщо както звездитѣ ни учатъ, че въ небето има едно голѣмо свѣтило, чийто блѣсъкъ ги освѣтлява, тъй и християнитѣ трѣбва да изявяватъ, че на трона на всемира седи единъ Богъ, чийто характеръ е достоенъ за прослава и подражание. Плодоветѣ на Неговия Духъ, чистотата и свѣтостьта на Неговия характеръ ще се откриватъ въ Неговитѣ свидетели.

Павелъ описва въ Посланието си до колосянитѣ богатитѣ благословения, които ще се дадатъ на Божиитѣ чада. Той казва : „Ние. . . не преставаме да се молимъ за васъ и да просимъ, щото вие да имате пълно познание на волята Му въ всѣка предмѫрость и духовно разбиране, та да по- [392] стѫпвате достойно за Бога, като Му угождавате въ всичко, като принасяте плодъ въ всѣко добро дѣло и растете въ познаването Бога, като се укрепявате съ всѣкаква сила чрезъ Неговата славна мощь за всѣко търпение и великодушие съ радость“. (Кол. 1 : 9—11.)

На друго мѣсто той пише за желанието си, братята въ Ефесъ да могатъ да познаятъ напълно величието на хрис-тиянскитѣ привилегии. Той имъ разкрива въ извънредно ясни изрази чудесната мощь и познание, които тѣ могатъ да пригежаватъ като синове и дъщери на Всевишния. Тѣхна привилегия бѣше, крепко да се утвърдятъ „чрезъ Духа Му въ вѫтрешния човѣкъ“, да бѫдатъ „вкоренени и утвърдени въ любовь“, да могатъ да проумѣятъ „съ всички свѣтии, що е ширина и дължина, дълбочина и височина“ на Божията любовь и да узнаятъ „Христовата любовь, която превъзхожда всѣко знание“. Но молитвата на апостола достига кулминационната точка на привилегиитѣ, когато той се моли, да се изпълнятъ съ „всичката пълнота Божия“. (Ефес. 3 :16—19.)

Тукъ ни се посочва възвишената цель, която ние можемъ да постигнемъ чрезъ вѣрата въ обещанията на нашия Небесенъ Баща, като изпълняваме поставенитѣ отъ Него изисквания. Чрезъ Христовата заслуга ние имаме достѫпъ до трона на Безкрайната Мощь. „Оня, Който и собствения Си Синъ не пощади, а Го отдаде за всички ни, какъ нѣма да ни подари съ Него и всичко?“ (Римл 8:32.) Отецъ даде на Сина Си Своя Духъ безъ мѣрка ; а ние можемъ да имаме часть отъ неговата пълнота. Исусъ казва : „Ако вие, бидейки лукави, умѣете да давате добри даяния на чадата си, колко повече Отецъ Небесни ще даде Духъ Свети на ония, които Му искатъ !“ „Ако поискате нѣщо въ Мое име, Азъ ще го направя“. „Искайте, и ще получите, за да бѫде радостьта ви пълна“. (Лука 11 : 13 ; Йоан. 14 : 14 ; 16 : 24.)

Докато животътъ на християнина се отличава съ смирение, при това не трѣбва да се забелязва опечаленость или самоунижение. Привилегия на всѣки единъ е да живѣе тъй, както е угодно на Бога, и Той може да го благослови. Нашиятъ Небесенъ Баща не иска, ние винаги да се чувствуваме осѫдени и въ тъмнина. Не е никакво доказателство за истинско смирение, ако вървимъ съ наведена глава и съ сърдца, изпълнени съ мисли за себе си. Ние можемъ да идваме при Исуса, да се оставимъ да бѫдемъ очистени отъ Него и да устояваме предъ закона безъ срамъ или угризения на съвѣстьта. „И тъй, сега нѣма никакво осѫждане за ония, които сѫ въ Христа Исуса и живѣятъ не по плъть, а по духъ“. (Римл. 8:1.)

Падналитѣ Адамови синове чрезъ Исуса ставатъ „чада Божии“, защото „както Освещаващиятъ, тъй и освещаванитѣ, всички сѫ отъ Едного ; затова Той не се срамува да ги на- [393] рича братя“. (Евр. 2 : 11.) Животътъ на християнина би трѣб-вало да бѫде единъ животъ на вѣра, на победа и на радость въ Бога. „Защото всѣки, който е роденъ отъ Бога, побеждава свѣта ; и тази е победата, която победи свѣта — нашата вѣра“.( 1 Йоан. 5 : 4.) Наистина, Божиятъ служитель Неемия е казалъ : „Радостьта предъ Господа е подкрепа за васъ“. (Неем. 8 : 10.) И Павелъ пише : „Радвайте се винаги въ Господа, и пакъ ще кажа: радвайте се!“ „Винаги се радвайте. Непрестанно се молете. За всичко благодарете ; защото такава е спрямо васъ волята Божия въ Христа Исуса“. (Филип. 4 : 4 ; 1 Сол. 5 : 16 — 18.)

Това сѫ плодоветѣ на библейското покаяние и освещение ; и понеже възвишенитѣ принципи на правдата, както Божиятъ законъ ги представя, сѫ тъй равнодушно пренебрегвани отъ християнския свѣтъ, затова тѣзи плодове се виждатъ тъй рѣдко. Пакъ по тази причина се проявява тъй малко онова дълбоко, трайно действие на Божия Духъ, което характеризираше пробужданията въ по-раншни години.

Като гледаме къмъ Господа, ние биваме преобразени. И понеже ония предписания, въ които Богъ открива на хората съвършенството и светостьта на характера Си, биватъ пренебрегвани, и мисъльта на народа се влияе отъ човѣшки учения и възгледи, то съвсемъ не е за очудване, че е настаналъ такъвъ отпадъкъ на живото благочестие въ черквата. Господь е казалъ: „Мене, източника на жива вода, оставиха, и си издълбаха пукнати водоеми, които не могатъ да държатъ вода“. (Йер. 2: 13.)

„Блаженъ е оня човѣкъ, който не отива въ събранието на нечестивци... а въ закона на Господа е волята му и върху Неговия законъ той размишлява денемъ и нощемъ ! И ще бѫде той като дързо, посадено край водни потоци, което дава плода си въ свое време, и чийто листъ не вѣхне ; и въ всичко, що върши, ще успѣе“. (Пс. 1 : 1—3.) Само като се даде отново подобаващето мѣсто на Божия законъ между Неговия народъ, ще може отново да се извърши едно пробуждане на началната вѣра и на първото благочестие. „Тъй казва Господь: Спрете се въ вашитѣ пѫтища, разгледайте и разпитайте за стародавнитѣ пѫтища, де е добриятъ пѫть ; вървете по него, и ще намѣрите покой на душитѣ си“. (Йер. 6 : 16.) [394]

Епизод 28—Иследвателниятъ сѫдъ.

„Видѣхъ най-сетне“, пише пророкъ Даниилъ, че „бидоха поставени престоли, и седна Стариятъ по дни; облѣклото Му бѣше бѣло като снѣгъ, и космитѣ на главата му — като чиста вълна ; престолътъ Му — като огненъ пламъкъ, колелата Му — като пламтящъ огънь. Огнена рѣка излизаше и минаваше предъ Него; хиляда хиляди Му служеха, и десетки хиляди по десеть хиляди предстояха предъ Него; сѫдии седнаха, и книги се разтвориха“. (Дан. 7 : 9. 10 )

Тъй на пророка бѣше представенъ въ видение великиятъ и тържественъ день, когато характерътъ и животътъ на всѣки единъ ще премине предъ Великия Сждия на цѣлия свѣтъ. Стариятъ по дни е Богъ Отецъ. Псалмистътъ казва: „Преди още да се родятъ планинитѣ, Ти си образувалъ земята и вселенната, и отъ-вѣка до-вѣка Ти си Богъ“. (Пс. 89 : 2.) Той, първопричината на всѣко сѫществувание и източникътъ на всички закони ще председателствува сѫда. А като служители и свидетели на този великъ сѫдъ ще присѫтствуватъ свѣти ангели, чието число е „хиляди по хиляди и десетохиляди по десетохиляди“.

„Гледахъ въ нощнитѣ видения, и ето, на небесни облаци идѣше сѣкашъ Синъ Човѣчески, дойде до Стария по дни и биде доведенъ при Него. И Нему бѣ дадена власть, слава и царство, за да му служатъ всички народи, племена и езици; владичеството Му е владичество вѣчно, което нѣма да премине, и царството Му не ще се разруши“. (Дан. 7: 13. 14.) Тукъ описаното идване на Христа не е Неговото пришествие на земята. Той идва предъ „Стария по дни“ въ небето, за да приеме власть, слава и царство, които Му се даватъ при завършването на Неговото посрѣдническо дѣло. За това идване, а не за пришествието Му на земята, е предсказано въ пророчеството, че то ще стане въ свършването на 2300-та дни, значи въ 1844 година. Придруженъ отъ небесни ангели влиза нашиятъ великъ Първосвещеникъ въ Светая светихъ и тамъ се явява предъ Бога, за да извърши последнитѣ дѣла на Своето служение за човѣцитѣ, за да [395] извърши дѣлото на изследвателния сѫдъ и да издействува умилостивение за всички, които се окажатъ достойни за Неговитѣ благодеяния.

Въ символичната служба само тия, които идваха съ изповѣдь и разкаяние предъ Бога, чиито грѣхове бѣха пре-несени върху светилището чрезъ кръвьта на умилостивителната жертва, участвуваха въ службата на умилостивителния день. Тъй и въ великия день на последното умилостивение и на изследвателния сѫдъ ще бѫдатъ разглеждани само случаитѣ на изповѣдващия се Божий народъ. Сѫдътъ надъ безбожнитѣ е едно особено, отдѣлно отъ това дѣло, което ще се извърши по-късно. „Защото време е да почне сѫдътъ отъ Божия домъ; ако пъкъ почне първомъ отъ насъ, какъвъ ли ще е краятъ на ония, които се не покоряватъ на Божието евангелие?“ (1 Петр. 4: 17.)

Книгитѣ на небето, въ които стоятъ отбелязани имената и дѣлата на човѣцитѣ, ще опредѣлятъ решенията на сѫда. Пророкъ Даниилъ казва: „Сѫдии седнаха, и книги се разтвориха“. Писательтъ на Откровението добавя къмъ списанието на сѫщото събитие: „Отвори се и друга книга — книгата на живота ; и сѫдени бѣха мъртвитѣ по записаното въ книгитѣ, споредъ дѣлата си“. (Откр. 20 : 12.)

Книгата на живота съдърѫа имената на всички, които нѣкога сѫ постѫпили на служба Богу. Исусъ каза на своитѣ ученици: „Радвайте се, че имената ви сѫ написани на небесата“. (Лука 10:20.) Павелъ говори за своитѣ вѣрни съработници, „чиито имена сѫ въ книгата на живота“. (Филип. 4 : 3.) Поглеждайки къмъ „такова тежко време, каквото не е имало“, Даниилъ обяснява, че Божиятъ народъ трѣбва да бѫде избавенъ, и то всички, „които бѫдатъ намѣрени, че сѫ записани въ книгата“. (Дан. 12 : 1.) Въ Откровението се казва, че въ Божия градъ могатъ да влѣзатъ „само ония, които сѫ записани въ книгата на живота при Агнеца“. (Откр. 21 : 27.)

Една „Паметна книга“ се води отъ Господа, въ която стоятъ отбелязани добритѣ дѣла на всички, които се боятъ отъ Бога и почитатъ името Му“. (Мал. 3: 16.) Тѣхнитѣ думи на вѣра, тѣхнитѣ дѣла на любовь сѫ отбѣлязани въ небето. Неемия говори за това, когато казва: „Помени ме, Боже мой, за това, и не заличавай усърднитѣ ми работи, които сторихъ за дома на моя Богъ и за службата при Него!“ (Неем. 13 : 14.) Въ паметната книга се увѣковѣчава всѣко праведно дѣло. Тамъ се намира вѣрно докладвано всѣко победено искушение, всѣко надвито зло, всѣка изговорена дума на нѣжно състрадание; тамъ сѫ вписани всѣко пожертвувателно дѣло, всѣка претърпѣна заради Христа скръбь или болка. Псалмистътъ казва: „У Тебе сѫ изброени моитѣ [396] скитания; тури сълзитѣ ми въ сѫдъ при Тебе — не сѫ ли тѣ въ Твоята книга?“ (Пс. 55 : 9.)

Тамъ се води и единъ докладъ за грѣховетѣ на човѣцитѣ. „Защото Богъ ще изведе на сѫдъ всѣка работа и всичко тайно, било то добро, било лошо“. (Екл. 12 : 14) Спасительтъ каза: „За всѣка празна дума, която кажатъ човѣцитѣ, ще отговарятъ въ сѫдния день; защото по думитѣ си ще бѫдешъ оправданъ, и по думитѣ си ще бѫдешъ осѫденъ“. (Мат. 12 : 36. 37.) Тайнитѣ намѣрения и подбуждения ще се явятъ въ оня безпогрѣшенъ списъкъ, понеже Богъ „ще изнесе на виделина тайнитѣ на мрака и ще извади на яве намѣренията на сърдцето“. (1 Кор. 4 : 5.) „Ето, какво е написано предъ лицето Ми . . . тѣхнитѣ беззакония, казва Господь, и беззаконията на бащитѣ имъ“. (Ис. 65 : 6. 7.)

Всѣко едно дѣло бива подложено на разследване предъ Бога и вписано като вѣрность или невѣрность. Въ небеснитѣ книги срещу името на всѣки единъ се вписва съ най-голѣма точность всѣка лоша дума, всѣка егоистична постѫпка, всѣки неизпълненъ дългъ, всѣки скритъ грѣхъ и всѣка изкуствена подправка. Пренебрегнати изпратени отъ небето предупреж-дения или изобличения, прахосани моменти, неизползвани случаи, упражнено за добро или за зло влияние съ неговитѣ обширни последици — всичко това се вписва отъ водящия докладитѣ ангелъ.

Божиятъ законъ е мѣрката, споредъ която се измѣрватъ животътъ и характерътъ на човѣка въ сѫда. Мѫдрецътъ казва: „Бой се отъ Бога и пази Неговитѣ заповѣди, защото въ това се заключава всичко за човѣка; защото Богъ ще изведе на сѫдъ всѣка работа и всичко тайно, било то добро, било лошо“. (Екл. 12:13. 14.) Апостолъ Яковъ увещава своитѣ братя: „Говорете и постѫпвайте като човѣци, които ще бѫдатъ сѫдени по закона на свободата“. (Яков. 2:12.)

Който се намѣри достоенъ въ сѫда, ще участвува въ възкресението на праведнитѣ. Исусъ каза : „Но ония, които се сподобиха да получатъ оня свѣтъ и възкресението отъ мъртвитѣ . . . сѫ равни на ангели и, бидейки синове на възкресението, сѫ синове Божии“. (Лука 20:35. 36.) „И ще излѣзатъ : които сѫ правили добро, ще възкръснатъ за животъ“. (Йоанъ 5:29.) Праведнитѣ мъртви ще бѫдатъ възкресени чакъ следъ сѫда, въ който тѣ сѫ били намѣрени достойни за възкресението за животъ. Тъй че тѣ не ще присѫтствуватъ лично въ сѫда, когато ще се разследватъ тѣхнитѣ житейски доклади и ще се решава участьта имъ.

Исусъ ще застане като тѣхенъ ходатай и ще ходатайствува предъ Бога за тѣхъ. .И ако нѣкой съгрѣши, то предъ Отца имаме ходатай, Исуса Христа Праведника“. (1 Йоан. 2:1.) „Защото Христосъ влѣзе не въ рѫкотворно светилище, което е само образъ на истинското, но въ самото небе, за [397] да се яви сега предъ Божието лице за насъ“. „Затова Той може и винаги да спасява ония, които дохождатъ чрезъ Него при Бога, понеже е всякога живъ, за да ходатайствува за тѣхъ“. (Евр. 9:24; 7:25.)

Когато книгитѣ се отворятъ, предъ Бога ще бѫде раз-следванъ животътъ на всѣки единъ, който е вѣрвалъ въ Исуса. Нашиятъ Ходатай започва съ ония, които най-първо сѫ живѣли на земята, тогава минава отъ поколѣние на поколѣние и привършва съ живущитѣ. Всѣко име бива споменато, случаятъ на всѣки единъ бива най-точно разследванъ. Нѣкои имена биватъ приети, нѣкои отхвърлени. Ако нѣкои иматъ отбелязани въ книгитѣ грѣхове, които не сѫ изповѣдани и простени, тѣхнитѣ имена биватъ отстранени отъ книгата на живота и отбелязанитѣ имъ добри дѣла биватъ заличени отъ Божията паметна книга. Господь обясни на Мойсея : „Ще излича изъ книгата си оноговаь който е съгрѣшилъ предъ Мене“. (Изх. 32:33) А пророкъ Йезекиилъ казва : „И праведникъ ако отстѫпи отъ своята правда и постѫпва неправедно. .. ще бѫде ли живъ ? Всички негови добри дѣла каквито е вършилъ, не ще бѫдатъ спомнени“ (Йез. 18:24.)

Срещу имената на всички, които наистина сѫ се разкаяли за грѣховетѣ си и съ вѣpa сѫ приели Христовата кръвь като умилостивителна жертва за тѣхъ, въ небеснитѣ книги е отбелязано прощение. Тъй като тѣ сѫ станали съучастници на Христовата правда и характерътъ имъ е намѣренъ въ хармония съ Божия законъ, тѣхнитѣ грѣхове биватъ заличени, а сами тѣ биватъ намѣрени достойни за вечния животъ. Господь обяснява чрезъ пророкъ Исая : Азъ, Азъ самъ изглаждамъ твоитѣ престѫпления заради Самаго Мене, и гpѣxoветѣ ти не ще спомена“. (Ис. 43: 25.) Исусъ казва : „Който побеждава, той ще се облѣче съ бѣли дрехи, и нѣма да залича името му предъ Моя Отецъ и предъ Неговитѣ ангели“. „Всѣки, който Мене признае предъ човѣцитѣ, ще призная и Азъ него предъ Моя Отецъ Небесенъ ; а който се отрече оть Мене предъ човѣцитѣ, и Азъ ще се отрека отъ него предъ Моя Отецъ Небесенъ“ . (Откр. 3:5; Мат. 10 : 32. 33.)

Най-живото участие на човѣци при сѫдебни процеси въ земни сѫдилища дава само слаба представа за участието въ небесното сѫдилище, когато вписанитѣ въ книгата на Агнеца имена ще бѫдатъ представени за разследване предъ Сѫдията на цѣлия свѣтъ. Божествениятъ Посрѣдникъ представя молба, щото всички, които сѫ победили чрезъ вѣра въ Неговата кръвь, да получатъ прощение за престѫпленията си, за да бѫдатъ отново поставени въ рая и коронясани като сънаследници съ Него, за да се върне „предишното владичество“. (Мих. 4 : 8.) Сатана се надѣваше, по- [398] срѣдствомъ старанията си да изкуси и измами човѣцитѣ и да осуети божествения планъ при сътворението на човѣка ; но сега Христосъ моли, този планъ да бѫде извършенъ, като че ли човѣкътъ никога не е падалъ въ грѣхъ. Той иска за Своя народъ не само пълно прощение и оправдание, но и участие въ Неговата слава и едно седалище на Неговия тронъ.

Докато Исусъ ходатайствува за тѣзи човѣци, сатана ги обвинява предъ Бога като престѫпници. Голѣмиятъ измамникъ се е опитвалъ да ги вплете въ невѣрието и да ги накара да изгубятъ довѣрие въ Бога, да се отклонятъ отъ Неговата любовь и да нарушатъ закона Му. А сега той посочва на доклада за тѣхния животъ, на несъвършенствата въ тѣхния характеръ, на неподобието имъ съ Христа, съ което сѫ причинили позоръ на своя Изкупитель, и на всички грѣхове, за извършването на които той ги бѣше съблазнилъ, и сега, осланяйки се на това, той претендира, че тѣ съ негови поданици.

Исусъ не извинява грѣховетѣ имъ, обаче посочва на тѣхното разкаяние и на тѣхната вѣра и моли за тѣхъ, да бѫдатъ простени ; Той показва нараненитѣ си рѫце предъ Отца и предъ светитѣ ангели и извиква : Азъ ги познавамъ по име, записалъ съмъ ги на рѫцетѣ си. „Жертва Богу е духъ съкрушенъ ; сърдце съкрушено и смирено, Ти, Боже, не ще презрешъ“. (Пс. 50 : 19.) А на обвинителя на народа си Той казва: „Господь да ти забрани, сатано, да ти забрани Господь, Който е избралъ Йерусалимъ! Не е ли той главня, изтеглена отъ огънь ?“ (Зах. 3 : 2.) Христосъ ще облѣче Своитѣ вѣрни въ собствената Си правда, за да може да ги представи на Отца Си „славна църква, която нѣма петно или порокъ, или нѣщо подобно“. (Ефес. 5 : 27.) Тѣхнитѣ имена стоятъ въ книгата на живота, и за тѣхъ е писано : „Тѣ ще ходятъ съ Мене въ бѣли дрехи, понеже сѫ достойни“. (Откр. 3 : 4.)

Тъй ще се осѫществи съвършеното изпълнение на обещанието на новия заветъ: „Ще простя беззаконията имъ и за грѣховетѣ имъ нѣма вече да си спомня“. Въ ония дни и въ онова време, казва Господь, ще търсятъ неправдата Израилева, и не ще я има, и — грѣховетѣ на Юда, и не ще се намѣрятъ“. (Йер. 31 :34; 50 : 20.) „Въ оня день младочката Господня ще се яви въ хубость и честь, и плодътъ на страната — въ величие и слава, за уцѣлѣлитѣ синове Израилеви. Тогава останалитѣ на Сионъ и уцѣлѣлитѣ въ Йерусалимъ — всички, записани като живѣещи въ Йерусалимъ, ще се наричатъ свѣти“. (Ис. 4 : 2. 3.)

Изследвателниятъ сѫдъ и заличаването на грѣховетѣ трѣбва да бѫдатъ привършени преди пришествието на Господа. Тъй като мъртвитѣ трѣбва да бѫдатъ сѫдени спо- [399] редъ това, което стои писано въ книгитѣ, невъзможно е грѣховетѣ на човѣцитѣ да могатъ да бѫдатъ заличени преди привършването на сѫда, който ще изследва тѣхнитѣ случаи. Апостолъ Петъръ казва ясно, че грѣховетѣ на вѣрующитѣ трѣбва да бѫдатъ заличени, „за да дойдатъ времена за прохлаждане предъ лицето на Господа, и Той да прати предсказания вамъ Исуса Христа“. (Деян. 3 : 19.20.) Когато изследвателниятъ сѫдъ бѫде привършенъ, ще дойде Христосъ, и заплатата Му съ Него, за да отдаде всѣкиму споредъ каквито сѫ били дѣлата му.

Въ символичната служба първосвещеникътъ, следъ като бѣше издействувалъ умилостивение за израиля, излизаше вънъ и благославяше църквата. Тъй и Христосъ следъ привършването на Своята посрѣдническа служба „безъ грѣхъ ще се яви ... за спасение“ (Евр. 9:28), за да благослови Своя очакващъ Го народъ съ вѣченъ животъ. Както свещеникътъ, следъ като отнемѣше грѣховетѣ отъ светилището, ги възлагаше върху главата на свободния козелъ, тъй Христосъ ще възложи всички тия грѣхове върху сатана, причинителя и подбудителя на грѣха. Свободниятъ козелъ, който понасяше грѣховетѣ на израиля, биваше изпѫденъ „въ пустинята“ (Лев. 16 : 22.); сѫщо тъй и сатана, понасяйки вината за всички грѣхове, къмъ които той е подвелъ Божия народъ, ще бѫде заточенъ хиляда години на земята, която тогава ще бѫде пуста и безъ жители, и най-после ще претърпи пълно наказание за грѣха въ огъня, който ще уни-щожи всички безбожни. По такъвъ начинъ великиятъ из-купителенъ планъ ще бѫде завършенъ съ окончателното из-кореняване на грѣха и съ освобождението на всички, които сѫ пожелали да противостоятъ на лукавия.

Въ предсказаното за сѫда време, въ изтичането на 2300-та дни въ 1844 год., започваше дѣлото на изследването и на заличаването на грѣховетѣ. Всички, които нѣкога сѫ приели Христовото име, ще бѫдатъ подложени на едно точно разследване. Живи и мъртви ще трѣбва да бѫдатъ сѫдени „споредъ записаното въ книгитѣ и споредъ дѣлата имъ“.

Грѣхове, които не сѫ били изповѣдани на Бога и оста-вени, не ще бѫдатъ простени и заличени отъ книгитѣ, но въ деня на Бога ще застанатъ като свидетели противъ грѣшника. Той може да е вършилъ злитѣ си дѣла при дневна свѣтлина или въ тъмнината на нощьта — тѣ сѫ били „голи и разкрити“ предъ Оня, въ Чиито рѫце сме ние. Божиитѣ ангели сѫ виждали всѣки грѣхъ и сѫ го вписвали въ безпогрѣшнитѣ книги. Човѣкъ може да укрива грѣха, да го отрича, да го прикрива отъ баща, майка, жена, деца или приятели; никой другъ, освенъ виновнитѣ престѫпници, може да не подозира и най-малката неправда; но тя е от- [400] крита предъ небеснитѣ сѫщества. Мракътъ на най-тъмната нощь, тайната на най-измамливитѣ изкуства не сѫ достатъчни, за да забулятъ дори една само мисъль предъ всемѫдростьта на Вечния. Богъ има точенъ списъкъ на всички доклади за неправди, за всѣка недобра постѫпка. Той не може да бѫде измаменъ отъ единъ само на видъ благочестивъ характеръ. Човѣцитѣ могатъ да бѫдатъ измамени отъ тия, които сѫ съ покварени сърдца; но Богъ прониква презъ всѣка приструвка и познава вѫтрешния животъ.

Колко сериозна е тази мисъль! Днитѣ единъ следъ другъ потъватъ въ вѣчностьта, като попълватъ небеснитѣ книги съ своитѣ доклади. Изговорени еднажъ думи, извършени еднажъ дѣла никога не могатъ да бѫдатъ повърнати назадъ. Ангелитѣ сѫ вписали и доброто, и злото. Най-мощниятъ завоеватель на земята не е въ състояние да отнеме назадъ доклада и на единъ единственъ день. Нашитѣ постѫпки, нашитѣ думи, дори най-тайнитѣ ни подбуждения ще допринесатъ за опредѣлянето на нашата участь за животъ или за смърть. Макаръ ние да ги забравяме, тѣ ще свидетелствуватъ за нашето оправдание или осѫждение.

Тъй точно, както чертитѣ на лицето се отбелязватъ върху гладкото стъкло на фотографа, тъй вѣрно е представенъ и нашиятъ характеръ въ книгитѣ горе. Но колко малко се грижимъ ние за доклада, който трѣбва да застане предъ очитѣ на небесни сѫщества ! Ако покривалото, което отдѣля видимия свѣтъ отъ невидимия, би могло да бѫде отнето, и ако човѣцитѣ биха могли да видятъ единъ ангелъ, който отбелязва всѣка дума и всѣка постѫпка, които ще бѫдатъ разкрити въ сѫда, колко много всекидневно изговаряни думи биха останали неизговорени и колко много дѣла — неизвършени!

Въ сѫда ще бѫде точно претеглено използването на всѣка дадена дарба. Какъ сме употрѣбили ние даденитѣ ни отъ Небето блага? Ще получили Господь при явлението Си Своето съ лихви? Вложили ли сме ние повѣpeнитѣ ни въ рѫка, сърдце и умъ сили за прослава на Бога и за благословение на свѣта? Какъ сме употрѣбили нашето време, нашето перо, нашия гласъ, паритѣ, влиянието си ? Какво сме направили ние за Христа въ образа на беднитѣ, на страдащитѣ, на вдовицитѣ и на сирацитѣ ? Богъ ни е направилъ съхранители на Неговото свето слово ; какво сме направили ние съ cвѣтлинатa и истината, които ни сѫ били дадени, за да можемъ да наставляваме човѣцитѣ за спасе-ние ? На едно голо вѣроизповѣдание въ Христа не се отдава никаква ценность ; само любовьта, която се проявява въ дѣла, се счита за истинска. И пакъ само любовьта е, която прави известна постѫпка ценна въ очитѣ на Небето. Всичко, което се върши отъ любовь, бива прието отъ Бога [401] и възнаградено, колкото и дребно да изглежда то въ човѣшкитѣ очи.

Скритото себелюбие на човѣцитѣ е разкрито въ книгитѣ на небето. Тамъ се намира докладътъ за неизпълнени дългове къмъ съчовѣцитѣ, за пренебрегване изискванията на Спасителя. Тамъ тѣ ще видятъ, колко често сѫ били отдавани на сатана подобаващитѣ на Христа мисли, време и сили. Печаленъ е докладътъ, който ангелитѣ отнасятъ въ небето. Надарени съ разумъ сѫщества, изповѣдващи се за Христови последователи, сѫ всецѣло запленени отъ стремежъ за свѣтски притежания или отдаване на земни удоволствия. Пари, време и сили се жертвуватъ за разкошества и себезадово. ляване ; само малко минути се посвѣтяватъ на молитва, за изследване Писанието, за смирение на душата и за изповѣдване на грѣховете.

Сатана изнамира безброй планове, за да ангажира мислитѣ ни, за да не се занимаватъ тѣ съ дѣлото, съ което би трѣбвало да сме запознати най-добре. Най-голѣмиятъ измамникъ мрази великитѣ истини, които изявяватъ една умилостивителна жертва и единъ всемогѫщъ посрѣдникъ. Той знае, че за него всичко зависи отъ това, да отклони мислитѣ отъ Исуса и отъ Неговата истина.

Който би искалъ да бѫде съучастникъ на благодеянията на Христовото посрѣдничество, не трѣбва да допуща нищо да го отклонява отъ неговия дългъ, да усъвършенствува освещението си въ страхъ Божий. Вмѣсто да посветява скѫпоценни часове на удоволствия, на разкошъ и на стремежъ за печалби, той трѣбва да ги посвети на едно сериозно, благоговѣйно изучаване на словото на истината. Божиятъ народъ трѣбва да разбира ясно и добре сѫщостьта на свѣтилището и на изследвателния сѫдъ. Всички се нуждаятъ да разбиратъ лично положението и дѣлото на тѣхния великъ Първосвещеникъ; иначе за тѣхъ ще бѫде невъзможно, да упражняватъ тъй сѫществената за това време вѣра или да заематъ мѣстото, което трѣбва да запълнятъ споредъ Божията воля. Всѣки човѣкъ може да избази или да погуби една душа. Всѣки очаква разрешението на единъ случай въ Божия сѫдъ. Всѣки ще трѣбва да се яви предъ очитѣ на Великия Сѫдия. Затова колко важно е, щото всѣки единъ да обсѫжда тържественитѣ факти, че сѫдъ се държи и книги се разтварятъ, и че всѣки единъ, заедно съ Даниила, ще застане въ наследието си въ края на днитѣ.

Всички, които сѫ получили свѣтлина върху тѣзи нѣща, трѣбва да свидетелствуватъ за възвишенитѣ истини, които Богъ имъ е повѣрилъ. Небесното светилище е точно централната точка на Христовото дѣло за човѣцитѣ. То разкрива предъ погледитѣ ни изкупителния планъ до непосрѣдствения край на времето и победоносния изходъ отъ [402] борбата между правдата, и грѣха. Отъ най-голѣма важность е, да изследваме най-основно всички тѣзи предмети и да сме въ състояние да даваме на всѣкиго, който ни запита, едно основание за надеждата, която е въ насъ.

Христовото посрѣдничество за човѣцитѣ въ свѣтилището горе е сѫщо тъй сѫществено въ спасителния планъ, както смъртьта Му на кръста. Съ смъртьта си започна Той дѣлото, за чието завършване се възнесе на небето следъ възкресението си. Ние трѣбва съ вѣра да влѣземъ въ вѫтрешностьта задъ завесата, „кѫдето Исусъ влѣзе предтеча за насъ“. (Евр. 6: 20.) Тамъ се отражава излѫчващата се отъ кръста на Голгота свѣтлина. Тамъ можемъ ние да получимъ по-ясна гледка на тайнитѣ на изкуплението. Спасението на човѣка струва неизмѣримо много на небето; принесената жертва отговаря на всички изисквания на нарушения Божий законъ. Исусъ проправи пѫтя къмъ трона на Отца, и чрезъ Неговото посрѣдничество предъ Бога могатъ да се поднесатъ искренитѣ желания на всички, които идватъ съ вѣра при Него.

„Който скрива престѫпленията си, не ще има успехъ; а който се съзнава и ги оставя, ще бѫде помилуванъ“. (Пр. 28 : 13). Ако всички, които прикриватъ и извиняватъ грѣшкитѣ си, видятъ, какъ сатана ликува надъ тѣхъ, какъ той хули Христа и светитѣ ангели съ тѣхния животъ, тѣ веднага биха изповѣдали грѣховете си и биха ги оставили. Чрезъ отслабване на характера сатана се опитва да завладѣе цѣлия духъ, и той знае, че това ще му се удаде, ако тѣзи грѣшки се подхранватъ. Затова той се опитва постоянно да измамва Христовитѣ последователи съ гибелното заблуждение, че имъ било невъзможно да победятъ. Но Исусъ ходатайствува за тѣхъ посрѣдствомъ Своитѣ наранени рѫце и сломеното Си тѣло и казва на всички, които искатъ да Го следватъ : „Стига ти Моята благодать“. (2. Кор. 11 : 9.) „Вземете Моето иго върху си и се поучете отъ Мене, понеже съмъ кротъкъ и смиренъ по сърдце, и ще намѣрите покой за душитѣ си; защото игото Ми е благо и бремето Ми е леко“. (Мат. 11 : 29. 30.) Ничии грѣшки не сѫ непоправими. Богъ ще даде вѣра и благодать, за да бѫдатъ тѣ победени.

Ние живѣемъ въ времето на великия умилостивителенъ день. Въ символичната служба, докато първосвещеникътъ из-вършваше умилостивението за израиля, всички трѣбваше да се съкрушаватъ чрезъ разкаяние за грѣховетѣ си и смиряване предь Господа, за да не бѫдѣха отлѫчени отсрѣдъ народа. По сѫщия начинъ и всички, които желаятъ да запазятъ имената си въ книгата на живота, трѣбва сега, въ малкото останали дни на тѣхното благодатно време, да смиряватъ душитѣ си предъ Господа чрезъ разкаяние за грѣховетѣ си и истин- [403] ско покаяние. Трѣбва да се извърши единъ дълбоко проникващъ, съвѣстенъ изпитъ на сърдцето. Лекомислениятъ, духъ, който тъй много християни по име проявяватъ, трѣбва да бѫде премахнатъ. На всички, които искатъ да победятъ лошата наколнность да се стремятъ къмъ владичество, предстои една тежка борба. Дѣлото на приготовлението е лично. Ние не ше бѫдемъ спасени групово. Благочестието и чистотата на едния не могатъ да замѣстятъ липсата на тия качества у другия. Макаръ че всички народи трѣбва да дойдатъ на сѫдъ предъ Бога, Той ще изследва случая на всѣки единъ по отдѣлно съ основна точность, като че ли нѣма други сѫщества освенъ него на земята. Всѣки единъ при изпита си трѣбва да се намѣри безъ петно, безъ бръчка или нѣщо подобно.

Извънредно тържествени сѫ свързанитѣ съ последното дѣло на умилостивението събития, и пълни съ отговорности сѫ свързанитѣ съ тѣхъ факти. Сѫдътъ се извършва сега въ небесното светилище. Вече отъ много години са върши това дѣло. Скоро — никой не знае колко скоро — ще се премине къмъ случаитѣ на живитѣ. Въ величественото присѫтствие на Бога ще бѫде изследванъ нашиятъ животъ. Повече отъ всѣкога сега е време, всѣка душа да вземе присърдце напомнянето на Спасителя: „Внимавайте, бѫдете будни и се молете; понеже не знаете, кога ще настане времето“. (Марко 13 : 33.) „Ако ли не бѫдешъ буденъ, ще дойда върху тебе“. (Откр. 3 : 3.)

Д привърши ли се изследвателниятъ сѫдъ, тогава ще бѫде опредѣлена участьта на всички живи и мъртви. Благодатното време изтича кратко преди явяването на Господа въ облацитѣ небесни. Христосъ обяснява относно това време: „Който е неправеденъ, нека си е вече неправеденъ; и който е нечистъ, нека си е вече нечистъ; и праведниятъ нека си е вече праведенъ; и светиятъ нека си е вече светъ. И ето, ида скоро; и Моята заплата е съ мене, да въздамъ всѣкиму, споредъ каквито ще бѫдатъ дѣлата му“. (Откр. 22: 11. 12.)

Праведнитѣ и безбожнитѣ тогава ще живѣятъ още въ своето смъртно състояние на земята: ще садятъ и ще градятъ, ще ядатъ и ще пиятъ и съвсемъ не ще знаятъ, че последното неотмѣнимо решение въ небето се изговаря отъ светилището. Преди потопа Богъ, следъ като Ной бѣше влѣзълъ въ ковчега, затвори вратата и изключи безбожнитѣ; и въ течение на седемь дни човѣцитѣ продължаваха да живѣятъ лекомислено и въ удоволствия и се подиграваха съ предупрежденията за единъ страшенъ сѫдъ, безъ да знаятъ, че тѣхната участь бѣше решена. „Тъй, каза Спасительтъ, ще бѫде и пришествието на Сина Човѣчески“. (Мат. 24 : 39.) Тихо, незабелязано, като крадецъ презъ нощь ще дойде фаталниятъ часъ, въ който ще бѫде решена участьта на всѣки [404] единъ човѣкъ и предлаганата на грѣшнитѣ хора благодать ще бѫде завинаги оттеглена.

„И тъй, бѫдете будни . . . та, когато дойде, да ви не намѣри, че „спите“. (Марко 12 : 35. 36.) Опасно е положението на всички, които, изморени отъ бдение, се обръщатъ къмъ искушенията на свѣта. Въ сѫщото време, когато търговецътъ се отдава всецѣло на стремежъ за печалби, търсещиятъ удоволствия се стреми къмъ удовлетворение и дъщерята на модата се занимава съ външна украса, Сѫдията на цѣлия свѣтъ може да изговори присѫдата: „Преегленъ си н а везнитѣ и си намѣренъ твърде лекъ“. (Дан. 5:27). [405]

Епизод 29—Произходътъ на злото.

За много хора произходътъ на грѣха и причината за не-говото сѫществувание е единъ източникъ на голѣмо забъркване. Tѣ виждатъ дѣлото на гpѣxa съ неговитѣ ужасни последици на нащастия и опустошения, и се питатъ, какъ всичко това може да сѫществува подъ владичеството на Оня, Който е безконеченъ въ мѫдрость, сила и любовь. Това е една тайна, на която тѣ не могатъ да нaмѣpятъ никакво обяснение. И въ своята несигурность и въ съмнението си тѣ сѫ слѣпи за тъй ясно открититѣ въ Словото Божие и тъй сѫщественитѣ за спасението на човѣчеството истини. Има човѣци, които при изследванията си върху сѫществуванието на грѣха се опитватъ да откриятъ нѣща, които Богъ никога не е откривалъ, а поради тази причина тѣ не намиратъ и никакво разрешение на своитѣ трудности; и такива, които тогава изпадатъ отчасти въ съмнение или разни мѫдрувания, привеждатъ тѣзи трудности като извинение за това, дето отхвърлятъ думитѣ на Свещеното Писание. Други сѫ лишени отъ едно задоволително разбиране на важния въпросъ за грѣха, понеже традиционни предания и фалшиви тълкувания сѫ затъмнили ученията на Библията относно характера на Бога, за начина на Неговото управление и за принципитѣ, по които Той постѫпва съ грѣха.

Невъзможно е, произходътъ на грѣха да се обясни тъй, че чрезъ това да се даде едно обоснование за неговото сѫществувание. Но все пакъ, върху произхода и крайната участь на грѣха може да се знае поне толкова, че Божията справедливссть и доброта се откриватъ напълно въ начина, по който Той се отнася и постѫпва съ грѣха. Свещеното Писание не учи нищо по-ясно отъ това, че Богъ въ никой случай не е билъ отговоренъ за появяването на грѣха, и че нито едно произволно оттегляне на божествената благодать, нито нѣкакво несъвършенство въ божественото управление сѫ дали поводъ за появата на единъ бунтъ. Грѣхътъ е единъ натрапникъ, за чиято поява ние не можемъ да дадемъ никаква причина. Той е таинственъ, необяснимъ; да го извиняваме, значи да го защищаваме. Ако за него би [406] могло да се намѣри оправдание или да се посочи причина за сѫществуванието му, той би престаналъ да бѫде грѣхъ. Нашето единствено обяснение за гpѣxa е това, което дава Словото Божие: той е „престѫпване на закона“ ; той е прилагането на единъ принципъ, който стои въ вражда съ великия законъ на любовьта, който образува основата на божественото управление.

Преди злото да бѣше намѣрило входъ, въ цѣлата вселенна владѣеха миръ и радость. Всичко се съгласуваше напълно съ волята на Твореца. Любовьта къмъ Бога бѣшe възвишена надъ всичко, любовьта къмъ ближния — безпристрастна; Христосъ, Словото, единородниятъ Божий Синъ, бѣшe едно съ Вѣчния Баща — едно въ природа, въ характеръ и въ проявата си — единственото сѫщество въ цѣлата вселенна, което бѣшe напълно посветено въ всички планове и намѣрения на Бога. Чрезъ Христа действуваше Отецъ при сътворението на всички небесни сѫщества. „Чрезъ Него е създадено всичко, що е на небесата и що е на земята, видимо и невидимо ; било престоли, било началства, било власти“. (Кол. 1:16.) И цѣлото небе засвидетелствуваше вѣрность и послушание на Христа и на Отца“.

Тъй като законътъ на любовьта бѣшe основата на Божието управление, блаженството на всички сътворени сѫщества зависѣше отъ тѣхното съвършено съгласие съ възвишенитѣ принципи на справедливостьта. При всички Свои създания Богъ гледа на проявата на любовьта и на вѣpностьта, която отговаря на едно разумно оценяване на Неговия характеръ. Нему не е прията вѣрность, проявявана по принуждение, и Той дава на всички сѫщества свободна воля, за да могатъ тѣ да Му принасятъ доброволна служба.

Но имаше единъ, който предпочете да изврати тази свобода. Грѣхътъ се появи за пръвъ пѫть у оня, който, следъ Христа, бѣше най-много почетенъ отъ Бога, и който стоеше най-високо между небеснитѣ жители по сила и слава. Преди своето падение Люциферъ бѣшe първиятъ отъ ангелитѣ закрилници, светъ и непороченъ. „Тъй казва Господь Богъ: ти си печатъ на съвършенство, пълнота на мѫдрость и вѣнецъ на красота“. „Ти бѣшe помазанъ херувимъ, за да ocѣнявашъ, и Азъ те поставихъ за това ; ти бѣшe на свѣтата Божия планина, ходѣшe посрѣдъ пламъци. Ти бѣшe съвършенъ въ пѫтищата си отъ деня, когато бѣ сътворенъ, докле не се намѣри въ тебе беззаконие“. (Йез. 28: 12—15.)

Обичанъ и почитанъ отъ всички ангели, Люциферъ мо-жеше да остане въ Божието благоволение и да употрѣби всич-китѣ си дарби за благословение на другитѣ и за прослава на своя Творецъ. Но пророкътъ казва: „Отъ хубостьта ти се възгордѣ сърдцето ти, отъ тщеславието си ти погуби мѫдростьта си“. (Йез. 28 :?17.) Малко по малко Люциферъ до- [407] пустна да се появи у него склонность къмъ себевъзвишение: ..Понеже ти туряшъ твоя умъ наравно съ Божия умъ“. „А въ сърдцето си думаше: . . . ще издигна престола си погоре отъ Божиитѣ звезди и ще седна на планината въ събора на боговетѣ . . . ще възлѣза въ облачнитѣ висини, ще бѫда подобенъ на Всевишния“. (Йез. 28 : 6; Ис. 14 : 13. 14 ) Вмѣсто да се стреми чрезъ преданостьта и вѣрностьта на творенията, да възвишава Бога надъ всичко, стремежътъ на Люцифера бѣше да спечели тѣхната служба и вѣрность за себе си. И като пожела славата, която безкрайниятъ Богъ бѣше отдалъ на Своя Синъ, този князъ надъ ангелитѣ се стремѣше къмъ една власть, която трѣбваше да притежава и упражнява само Христосъ.

Цѣлото небе намираше радость въ това, да отражава славата на Твореца и да възхвалява Неговата правда. И докато Богъ бѣше почитанъ по този начинъ, всичко бѣше пълно съ миръ и радость. Но сега единъ фалшивъ тонъ наруши небесната хармония. Себевъзвишението и неговото служение, които сѫ противъ плана на Твореца, пробудиха предчувствия за нещастието въ духоветѣ, за които прославата на Бога бѣше най-висшето нѣщо. Небесниятъ съветъ обсѫждаше този случай съ Люцифера. Божиятъ Синъ представи величието, добротата и справедливостьта на Твореца и светата и непроѣнима сѫщность на Неговея законъ. Самъ Богъ е въдворилъ небесния редъ и Люциферъ щѣше да презре своя Творецъ и самъ да се тласне въ погибель, ако се отклонѣше отъ него. Но даденото съ безкрайна любовь и милость предупреждение възбуди у него само духъ на съпротива. Люциферъ се остави да бѫде завладѣнъ отъ ревность срямо Христа и стана още по-решителенъ.

Гордостьта за негово величие подхранваше желанието му за върховна власть. Оказанитѣ на Люцифера високи почести не бѣха признати отъ него като даръ Божий и не събуждаха въ него никакво чувство на благодарность къмъ Твореца. Той се осланяше на своята слава и високо положение и се стремѣше да стане равенъ на Бога. Небеснитѣ множества го обичаха и почитаха. Ангелитѣ изпитваха радость при изпълнението на неговитѣ нареждания, а той бѣше надаренъ повече отъ всички тѣхъ съ мѫдрость и слава. Но все пакъ Божиятъ Синъ бѣше признатиятъ Небесенъ Князъ, едно съ Отца по сила и власть. Христосъ вземаше участие въ всички Божии планове, когато Люциферъ не бѣше тъй дълбоко посветенъ въ божественитѣ намѣрения. „Защо“, питаше се този мощенъ ангелъ, „Христосъ да има надмощие? Защо да бѫде Той по такъвъ начинъ предпочетенъ предъ Люцифера ?“

Напущайки мѣстото си на непосрѣдствена близость съ Бога, Люциферъ отиде и започна да сѣе духа на недовол- [408] ство всрѣдъ ангелитѣ. Докато вършеше дѣлото си въ тайнствена прикритость и известно време прикриваше истинската си цель подъ вида на страхопочитание предъ Бога, той се стараеше да възбуди недоволство върху даденитѣ на небеснитѣ сѫщества закони, като имъ обясняваше, че тѣ имъ налагали ненужни ограничения. Той твърдѣше, че ангелитѣ, понеже били по природа свети, трѣбвало да бѫдатъ послушни и на внушенията на собствената си воля. Той се опитваше да спечели съчувствие за себе си, като представяше, че ужъ Богъ постѫпилъ съ него несправедливо, като отдалъ на Христа най-висока почесть. Той представяше, че не се стремѣлъ къмъ себевъзвишение, като търсѣлъ по-голѣма власть и почесть, но че чрезъ това искалъ да осигури свобода за всички небесни жители, за да можели тѣ по такъвъ начинъ да постигнатъ една по-висока степень на сѫществувание.

Богъ дълго понасяше Люцифера съ голѣма милость. Той не го понижи отъ неговото високо положение веднага, щомъ този започна да посѣва духа ни недоволството, дори не и тогава, когато разпространяваше фалшивитѣ си претенции между вѣрнитѣ ангели. Той бѣ търпѣнъ още дълго въ небето. Постоянно му биваше предлагано прощение при условие да се разкая и подчини. Полагани бѣха старания, които само безкрайната любовь и мѫдрость можеха да измислятъ, за да му обяснятъ неговото заблуждение. До тогава въ небето не познаваха духа на недоволството. Дори самъ Люциферъ въ началото не виждаше, на кѫде бѣше тласканъ; той не познаваше истинската природа на своитѣ чувства. Чакъ когато бѣ доказано, че неговото недоволство бѣше неоснователно, той дойде до убеждението, че не е билъ правъ, че божественитѣ изисквания бѣха справедливи, и той трѣбваше да ги признае като такива предъ цѣлото небе. Ако не бѣше направилъ това, той би могълъ да избави себе си и много ангели. По това време той не бѣше се още съвсемъ отказалъ отъ подчиненостьта си спрямо Бога. Макаръ че бѣше напусналъ положението си като осѣняващъ ангелъ, все пакъ, ако се бѣше възвърналъ обратно къмъ Бога, ако бѣше призналъ мѫдростьта на Твореца и се бѣше задоволилъ да заема опредѣленото му отъ великия Божий планъ мѣсто, той отново би могълъ да бѫде поставенъ на неговата длъжность. Но гордостьта му прѣчеше да се подчини. Той защищаваше упорито своето поведение, твърдѣше, че не се нуждаелъ отъ разкаяние, и се увлѣче напълно въ голѣмата борба съ своя Творецъ.

Той вложи всичкитѣ сили на мощния си духъ въ заблуди, за да си спечели симпатията на ангелитѣ, които стояха подъ неговата заповѣдь; дори фактътъ, че Христосъ го [409] бѣшe предупредилъ и съветвалъ, бѣ изкривенъ, за да го направи въ услуга на неговитѣ предателски цели. На ония, които бѣха най-тѣcно свързани съ него чрезъ пълно съ любовь довѣрие, той обясняваше, че билъ несправедливо осѫденъ, че положението му не се уважавало и свободата му била ограничена. Отъ фалшиви обяснения на Христовигѣ думи той премина къмъ изопачавания и груби неистини и обвиняваше Божия Синъ въ това, че искалъ да го унизи предъ небеснитѣ жители. Той се опитваше да предизвика спорове между себе си и вѣpнитѣ ангели. Всички, които той не можеше да подведе и напълно да притегли на своя страна, той обвиняваше въ равнодушие спрямо доброто на небеснитѣ сѫщества. Тъкмо дѣлото, което самъ той вършеше, той хвърляше въ тяжесть на ония, които останаха вѣрни на Бога. И за да даде тяжесть на обвинението си върху Божията несправедливость.той си служеше съ фалшиви обяснения на думитѣ и постѫпкитѣ на Твореца. Той целѣше да измами ангелитѣ съ хитри и невѣрни умозаключения относно Божиитѣ нaмѣpeния. Всичко, което бѣшe просто, той прикриваше въ нѣщо тайнствено и чрезъ хитри извъртвания събуждаше съмнения спрямо яснитѣ Божии изявления. Неговото високо положение въ такава тѣсна връзка съ божественото управление даваше още по-голѣма сила на неговитѣ об яснения, и много ангели бѣxa накарани да се присъединятъ къмъ него при опълчването му противъ небесното владичество.

Всемѫдриятъ Богъ позволи на сатана да продължи дѣлото си, докато духътъ на недоволството назрѣе въ явенъ бунтъ. Неговитѣ планове трѣбваше да се развиятъ напълно, за да можеше тѣхната истинска природа и насока да бѫде позната отъ всички. Люциферъ бѣше високо въздигнатъ като помазанъ херувимъ; той бѣше много обичанъ отъ небеснитѣ сѫщества и упражняваше голѣмо влияние надъ тѣхъ. Божието управление се простираше не само надъ всички небесни жители, но и надъ жителитѣ на всички ceѣтове, които той бѣше сътворилъ, и сатана вѣрваше, че въ случай, че можеше да привлѣче на своя страна въ бунта небеснитѣ ангели, той щѣше да извърши сѫщото и на другитѣ свѣтове. Съ гoлѣмo изкуство обясняваше той своето положение въ тоя случай и си служеше съ мними основания и измами, за да постигне нaмѣpeниятa си. Неговата сила да измамва бѣше много голѣма, и, прикривайки се въ една лъжлива мантия, той бѣше спечелилъ голѣми привилегии. Дори вѣрнитѣ ангели не можаха напълно да прозратъ въ неговия характеръ и да познаятъ, накъде извеждаше неговото дѣло.

Сатана бѣше тъй високо почитанъ и всички негови деяния бѣха прикривани тъй тайнствено, че бѣше трудно [410] да се разкрие предъ ангелитѣ истинската природа на неговото дѣло. До своето пълно развитие грѣхътъ не можеше да се яви тъй лошъ, както той бѣше въ действителность. Дотогава той не бѣше ималъ никакво мѣсто въ Божията вселенна и светитѣ ангели нѣмаха никакво понятие за неговата истинска природа и лошота. Тѣ не можеха да познаятъ страшнитѣ последици, които би навлѣкло следъ себе си премахването на божествения законъ. Сатана въ началото укриваше своето дѣло, като показваше една присторена привързаность къмъ Бога. Той заявяваше, че желаялъ да допринесе за прослава на Бога, за устояването на Неговото царство и за благото на всички небесни жители. До-като възбуждаше недоволство между повѣренитѣ му ангели, той умѣеше много изкусно да си придава видъ, ужъ че желае да отстрани всѣко недоволство. Като настояваше, че трѣбвало да се направятъ нѣкакви промѣни въ заповѣдитѣ и нарежданията на Божието управление, той правѣше това под предлогъ, че тѣ били необходими, за да се запази единодушие въ небето.

Спрямо грѣха Богъ можеше да постѫпи само съ правда и истина. А сатана използваше това, съ. което Богъ не можеше да си послужи : лицемѣрие и измама. Той се опитваше да фалшифицира Божието слово и бѣше представилъ предъ ангелитѣ фалшиво плана на Неговото управление, като твърдѣше, че Богъ не билъ справедливъ, като възлагалъ на небеснитѣ жители закони и предписания ; че чрезъ подчинението и послушанието на Своитѣ творения Той искалъ само Себе си да възвишава. Затова както на небеснитѣ жители, тъй и на тия отъ всички свѣтове трѣбваше да се посочи ясно, че Божието управление е справедливо и законътъ му съвършенъ. Сатана си даваше видъ, че той самъ се старае за благото на вселенната. Но всички трѣбваше да разбератъ истинския характеръ на този бунтовникъ и неговитѣ сѫщински намѣрения, и затова той трѣбваше да има време, да се открие чрезъ своитѣ безбожни дѣла.

За разногласието, което се появи чрезъ неговото собствено държане въ небето, сатана обвини закона и управвлението на Бога. Всичкото зло, споредъ неговото обяснение, е резултатъ отъ божественото управление. Неговото намѣрение било, да подобри нарежданията на Йеова. Затова било необходимо той да покаже естеството на своитѣ изисквания и да покаже практически действието на предложенитѣ отъ него промѣни въ божествения законъ. Но собственото дѣло на сатана трѣбваше да го погуби. Още отначало той твърдѣше, че не билъ бунтовникъ; затова цѣлата вселенна трѣбваше да види измамника изобличенъ.

Дори и когато бѣ решено, сатана да не остане подълго въ небето, безкрайната Премѫдрость не го унищожи. [411] Тъй като само службата отъ любовь може да бѫде приятна на Бога, то и вѣрностьта на Неговитѣ творения трѣбваше да се основава върху убеждението въ Неговата справедливость и доброта. Жителитѣ на небето и на другитѣ свѣтове, понеже не бѣxa подготвени да разбератъ природата и последицитѣ на гpѣxa, не биха могли да познаятъ справедливостьта и милостьта на Бога при унищожението на сатана. Ако нему бѣ веднага отнето сѫществуванието, тѣ щѣха да служатъ на Бога повече отъ страхъ, отколкото отъ любовь. Влиянието на измамника не би било напълно унищожено, нито духътъ на упорството би билъ всецѣло премахнатъ. Злото трѣбваше да назрѣе. За доброто на цѣлата вселенна за вѣчни времена сатана трѣбваше да разкрие по-ясно своитѣ принципи, за да можеха всички сътворени сѫщества да видятъ въ истинската свѣтлина неговитѣ обвинения противъ божественото управление и да можеха да констатиратъ безъ съмнение справедливостьта и милостьта на Бога и непромѣнимостьта на Неговия законъ завинаги.

Упорството на сатана трѣбваше да бѫде едно поучение за вселенната за презъ всички бѫдещи вѣкове, едно постоянно свидетелство за природата и ужаснитѣ последици на гpѣxa. Последването принципитѣ на сатана и неговото действие върху човѣцитѣ и ангелитѣ трѣбваше да посочватъ, какъвъ щѣше да бѫде плодътъ на пренебрегването на божественото всемогѫщество. Tѣ трѣбваше да сведетелствуватъ, че благополучието на всички създадени отъ Бога сѫщества зависѣше отъ сѫществуването на Божието управление и на Неговия законъ. Тъй историята на този страшенъ бунтовнически опитъ трѣбваше да бѫде едно постоянно предпазваще срѣдство за всички небесни сѫщества, което да ги пази отъ измама относно природата на престѫплението, да ги пази отъ извършването гpѣxa и отъ претърпѣването на неговото наказание.

До свършването на борбата въ небето голѣмиятъ бун-товникъ продължаваше да се оправдава. Когато бѣ разгласено, че той, заедно съ всички негови последователи, трѣбваше да бѫде изпѫденъ отъ мѣстото на блаженството, тогава бунтовникътъ-водитель заяви смѣло, че той презира закона на Твореца. Той продължаваше да твърди, че ангелитѣ не се нуждаели отъ никакъвъ надзоръ, но трѣбвало да бѫдатъ свободни да следватъ собствената си воля, която всѣкога щѣла да ги води правилно. Той хулѣшe божественитѣ нареждания като едно ограничение на тѣхната свобода и обясняваше, че неговото намѣрение било да наложи премахването на закона, тъй че небеснитѣ множества, освободени отъ това принуждение, да можели да достигнатъ едно по-възвишено, по-славно сѫществувание.

Въ пълно разбирателство сатана и неговитѣ множе- [412] ства хвърлиха отговорностьта за тѣхното бунтовничество всецѣло върху Христа и твърдѣxa, че тѣ никога не щѣли да се опълчатъ, ако не били изобличавани. Тъй като първоначалниятъ бунтовникъ и всички негови последователи оставаха упорити и предизвикателни въ своята изневѣpa, напразно се стараеха да съборятъ Божието управление и все пакъ се представяха спрямо Бога като невинна жертва на една несправедлива власть, тѣ най-после бѣха изгонени изъ небето.

Сѫщиятъ духъ, който възбуди бунтъ въ небето, продължава и сега още да предизвиква упорство на земята. Сатана преследва сѫщия планъ при човѣцитѣ, както по-рано при ангелитѣ. Неговиятъ духъ владѣе и сега у чадата на непослушанието. Подобно на него и тѣ се опитватъ да разрушатъ Божия законъ и обещаватъ на човѣцитѣ свобода чрезъ престѫпването на Божиитѣ нареждания. Изобличенията на духа продължаватъ да възбуждатъ духа на умраза и на съпротива. Действуватъ ли Божиитѣ предупредителни вести върху свѣcтьтa, сатана кара хората да се оправдаватъ и да търсятъ у други съчувствие за грѣховния си животъ. Вмѣсто да поправятъ заблужденията, тѣ подхранватъ ненависть противъ този, който ги предупреждава, като че той е единствената причина за тѣхната трудность. Отъ днитѣ на праведния Авелъ до днитѣ на наше време този духъ се е проявявалъ къмъ всички, които сѫ се осмѣлявали да изобличаватъ гpѣxa.

Чрезъ сѫщото криво предоставяне на Божия характеръ, съ което сатана си послужи въ небето и чрезъ което Богъ бѣ счетенъ за строгъ и властолюбивъ, той подведе къмъ грѣхъ и човѣцитѣ на земята. И като имаше успѣхъ чрезъ това, той твърдѣшe, че Божиитѣ несправедливи ограничения причинили падението на човѣка, сѫщо както дали поводъ и за неговото собствено възбунтуване.

Но самъ Вѣчниятъ възвестява характера си като „Господь, Господь, Богъ човѣколюбиви и милосърдни, дълготърпеливи, многомилостиви и истинни, Който пази правда и показва милость въ хиляди поколѣния, Който прощава вина, престѫпление и грѣхъ, ала не оставя безъ наказание“. (Изх. 34 : 6-7.)

Чрезъ изпѫждането на сатана отъ небето Богъ изяви Своята справедливость и затвърди честьта на Своя тронъ. Но когато човѣкътъ съгрѣши, като се повлѣче подиръ измамитѣ на този отпадналъ духъ, Богъ показа любовьта Си чрезъ това, че отдаде единородния Си Синъ на смърть за грѣшиитѣ човѣци. Въ изкуплението се изявява характера на Бога. Кръстъгъ е за цѣлата вселенна явното и мощно доказателство, че гpѣxoвнатa постѫпка на Люцифера въ никой [413] случай не може да бѫде стоварена въ вина на Божиета управление.

Въ борбата между Христа и сатана по време на земното дѣло на Исуса се разкри напълно характерътъ на голѣмия измамникъ. Нищо не би могло да лиши сатана тъй основно отъ любовьта на небеснитѣ ангели и на цѣлата подчинена вселенна, както тази жестока борба противъ Изкупителя на свѣта. Дръзката хула въ неговата покана, Христосъ да му се поклони, нахалната му дързость, да го изнесе на планинския хълмъ и на крилата на храма, коварното му намѣрение, което можеше да се познае въ предложението, Христосъ да се хвърли отъ тази шеметна височина,, непрестанната злоба, която го преследваше отъ мѣсто на мѣсто и възпламеняваше сърдцата на свещеници и на народъ, да отхвърлятъ любовьта Му, и най-после викътъ: „Разпни Го! Разпни го!“ — всичко това възбуди очудването и негодуванието на вселенната.

Сатана подведе свѣта, да отхвърли Христа. Князътъ на злото вложи всичката си мощь и хитрость, за да погуби Исуса; понеже той виждаше, че милосърдието и любовьта на Спасителя, Неговата състрадателна нѣжность и съчувствие изявяваха на свѣта Божия характеръ. Сатана оспорваше всѣка претенция на Божия Синъ и използваше човѣци като свои орѫдия, за да изпълни живота на Спасителя съ страдания и грижи. Хитроститѣ и неистинитѣ, чрезъ които той се опитваше да спъне Христовото дѣло, проявяваната чрезъ чадата на непослушанието умраза, жестокитѣ му обвинения срещу Оня, Чийто животъ бѣше безпримѣрно служене отъ любовь, — всичко произхождаше отъ едно дълбоко вкоренено желание за отмъщение. Задържаниятъ огънь на зависть и злоба, на умраза и на отмъстителность избухна яростно срещу Божия Синъ на Голгота, докато цѣлото небе наблюдаваше събитията въ мълчаливъ ужасъ.

Когато голѣмата жертва бѣше принесена, Христосъ се възнесе при Отца, но все още отказваше да приеме покло-нението на ангелитѣ, преди да бѣше предложилъ на Отца молбата : „Отче, тия, които ми си далъ, желая и тѣ да бѫдатъ съ мене тамъ, дето съмъ Азъ“. (Йоанъ 17 : 24.) Тогава отъ Божия тронъ съ неизразима любовь и мощь дойде отговорътъ: „Да Му се поклонятъ всички ангели Божии!“ (Евр. 1 : 6.) Нито едно петно нѣмаше върху Исуса. Следъ свършването на Неговото унижение, следъ извършването на Неговата жертва Нему бѣ дадено едно име, което е надъ всички имена.

Сега вината на сатана стоеше безъ извинение. Той бѣше открилъ своя истински характеръ като лъжецъ и убиецъ. Оказа се, че той щѣше да прояви въ небето сѫщия Духъ, съ който облада намиращигѣ се подъ него- [414] ва власть човѣци, ако му бѣ позволено да управлява небеснитѣ жители. Той твърдѣше, че престѫпването на Божия законъ щѣло да донесе свобода и възвишение; вмѣсто това, оказа се, че последицитѣ бѣха само робство и израждане.

Сатанинскитѣ лъжливи обвинения противъ Божия ха-рактеръ и божественото управление се явиха въ истинската си свѣтлина. Той обвиняваше Бога, че Той заради собственото си възвишение изисквалъ подчинение и послушание отъ Своитѣ творения, и обясняваше, че Творецътъ, Който изискваше отъ всички други себеотрицание, Самъ не го проявявалъ, нито принасялъ нѣкаква жертва. Но сега се показа, че за спасението на падналитѣ и грѣшни човѣци Владѣтельтъ на вселенната бѣше принесълъ най-голѣмата жертва, каквато любовьта може да принесе: „защото Богъ примири свѣта съ Себе си чрезъ Христа“. (2 Кор. 5: 19.) По-нататъкъ се видѣ, че Люциферъ чрезъ желанието си за слава и върховно владичество бѣше далъ входъ на грѣха, и че Христосъ се бѣше смирилъ и бѣше станалъ по-слушенъ до смърть, за да премахне грѣха.

Богъ бѣше изявилъ Своето отвръщение отъ принципитѣ на упорството. Цѣлото небе виждаше както въ осѫждането на сатана, тъй и въ изкуплението на човѣка едно откровение на Неговата справедливость. Люциферъ бѣше обяснявалъ, че щомъ Божиять законъ бѣше непромѣнимъ и неговото наказание неизбѣжно, всѣки престѫпникъ щѣше да бѫде завинаги изключенъ отъ благосклонностьта на Твореца. Той твърдѣше, че грѣшниятъ човѣшки родъ не можеше да бѫде изкупенъ, и затова той билъ негова падаща му се плячка. Но смъртьта на Христа бѣше едно доказателство въ полза на човѣцитѣ, което не може-ше да бѫде оборено. Наказанието на закона падна върху Оня, който бѣше равенъ на Бога, и човѣкътъ можеше да приеме Христовата правда и чрезъ единъ животъ на покаяние и смирение да победи мощьта на сатана, както и Божиятъ Синъ я победи. Съ това Богъ се явява справедливъ и все пакъ оправдатель на всички, които вѣрватъ въ Исуса.

Но Христосъ дойде на тази земя не само, за да издействува изкупление за човѣка, да пострада и да умре. Той дойде, за „да прослави и възвеличи закона“. Не само, за да почитатъ жителитѣ на този свѣтъ закона, както подобава, но за да покаже на всички свѣтове въ цѣлото творение, че Божиятъ законъ е непромѣнимъ. Ако неговитѣ изисквания биха могли да бѫдатъ премахнати, тогава не би имало нужда Божиятъ Синъ да пожертвува живота Си, за да изкупи престѫплението. Христовата смърть доказва непромѣнимостьта на закона. А жертвата, на която безкрайната любовь принуди Отца и Сина, за да можеха да се [415] спасятъ грѣшницитѣ, показва на цѣлата вселенна —тъй както нищо друго по-малко отъ този изкупителенъ планъ не би могло да го направи — ,че справедливость и милость сѫ основнитѣ принципи на закона и на управлението на Бога.

При окончателното извършване на сѫда ще се установи, че за грѣха нѣма никакво основание. Когато Сѫдията на цѣлата земя ще запита сатана: Защо ти се опълчи противъ Мене и Ми отне поданицитѣ на Моето царство ? — тогава причинительтъ на злото не ще може да представи никакво извинение. Всѣка уста ще бѫде затулена и бунтовническитѣ множества ща застанатъ като нѣми.

Докато кръстътъ на Голгота показва закона като не-промѣнимъ, той възвестява на свѣта, че смърть е заплатата на грѣха. Съ предсмъртния викъ на Спасителя: „Свърши се!“ за сатана удари посмъртната камбана. Голѣмата, тъй дълго продължителна борба бѣ решена и окончателното премахване на грѣха осигурено. Божиятъ Синъ мина презъ портитѣ на смъртьта, „та чрезъ смъртьта да порази оногова, у когото е властьта на смъртьта, сиречь дявола“. (Евр. 2 : 14.) Желанието на Люцифера за себевъзвишение го бѣше накарало да каже : „Ще издигна престола си по-горе отъ Божиитѣ звезди. . . ще бѫда подобенъ на Всевишния“. Но Богъ казва : „Азъ ще те обърна въ пепель на земята. . . и нѣма да те има на-вѣки“. (Ис. 14 :13. 14 ; Йез. 28 : 18. 19.) „Защото ето, ще дойде день, пламтящъ като пещь ; тогава всички надмѣнни и ония, които постѫпватъ нечестиво, ще бѫдатъ като слама, и ще ги изгори идещиятъ день, казва Господь Саваотъ, тъй че нѣма да остави у тѣхъ ни коренъ, ни клони“. (Мал. 4 : 1.)

Цѣлата вселенна ще е станала свидетель на природата и последицитѣ на грѣха, и неговото съвършено изкореняване, което, ако бѣше станало веднага въ началото, би изпълнило ангелитѣ съ страхъ и би опозорило Бога, сега ще докаже Неговата любовь и ще възвеличае Неговата честь надъ всички сѫщества въ вселенната, чиято най-голѣма радость е да вършатъ Неговата воля, и въ чиито сърдца е вписанъ Неговиятъ законъ. Злото не ще се яви никога вече. Словото Божие казва : „Бедитѣ вече не ще се повторятъ“. (Наумъ 1 : 9.) Божиятъ законъ, който сатана похули като иго на робство, ще бѫде почитанъ като законъ на свободата. Изпитаното и устояло творение никога вече не ще отпадне отъ своята поданическа вѣрность спрямо Оня, Чийто характеръ се е открилъ напълно като необхватна любовь и безкрайна мѫдрость. [416]

Епизод 30—Вражда между човѣка и сатана.

„Ше всѣя вражда между тебе и жената, и между твоето семе и нейното семе; то ще те поразява въ главата, а ти ще го жилишъ въ петата“. (Бит. 3:15.) Божествената сѫдийска присѫда, която бѣ изговорена върху сатана следъ падането на човѣка, бѣшe сѫщевременно и едно предсказание, което обхваща всички вѣкове до края на този свѣтъ и посочва на голѣмата борба, въ която щѣха да взематъ участие всички човѣшки поколѣния, които живѣятъ на земята.

Богъ обяснява: „Ще всѣя вражда“. Тази вражда не е по природа. Когато човѣкътъ пристѫпи божествения законъ, неговата природа стана лоша, и той дойде въ съгласие, а не въ борба съ сатана. А естествено, не може да има вражда между грѣшния човѣкъ и причинителя на гpѣxa. Tѣ и двамата станаха лоши чрезъ падението. Отпадналиятъ никога не се задоволява, освенъ когато получава съчувствие и подкрепа, за да кара и други да следватъ примѣра му. По тази причина се съединяватъ паднали ангели и безбожни човѣци въ тѣсно сдружение. Ако Богъ не бѣше се намѣсилъ, сатана и човѣцитѣ щѣxa да свърѫатъ съюзъ противъ небето, и вмѣсто да питаятъ вражда къмъ сатана, цѣлата човѣшка фамилия щѣше да се съюзи въ бунтъ противъ Бога.

Сатана изкуси човѣка да съгрѣши, както бѣше подбудилъ ангелитѣ да се възбунтуватъ, за да си осигури по такъвъ начинъ помощници въ борбата му противъ небето. Относно умразата къмъ Христа не сѫществуваше никакво разногласие между него и падналитѣ ангели; макаръ и въ всички други нѣща да владѣеше несъгласие, тѣ бѣxa тѣсно сплотени въ опълчването си противъ върховното величие на свѣтовния Владѣтель. Но когато сатана чу заявлението, че щѣше да се яви вражда между него и жената, между неговото семе и нейното семе, той разбра, че неговитѣ усилия да погуби човѣшката природа щѣxa да бъдатъ побе- [417] дени и че човѣкътъ щѣше да бѫде въ състояние по нѣкакъвъ начинъ да противостои на неговата мощь.

Враждата на сатана противъ човѣцитѣ бѣ предизвикана чрезъ това, че тѣ чрезъ Христа станаха предметъ на любовьта и милостьта на Бога. Той би искалъ да осуети божествения планъ за изкуплението на човѣка и чрезъ изопачаване и оскверняване дѣлото на творението да навлѣче позоръ на Бога; той би искалъ да причини страдания въ небето и да изпълни земята съ нещастие и опустошение, и после да посочи на всичкото това зло като на резултатъ отъ туй, че Богъ е сътворилъ човѣка.

Дадената отъ Христа благодать на душата пробужда въ човѣка вражда противъ сатана. Безъ тази обръщаща благодать и обновяваща сила човѣкътъ би останалъ пленникъ на сатана : единъ хипнотизиранъ служитель, който да изпълнява неговитѣ заповѣди. Но новиятъ елементъ въ душата създава борба тамъ, кѫдето до тогава е имало миръ. Силата, която Христосъ дава, прави човѣка способенъ да противостои на тиранина и злосторника. Който показва, че че се отвращава отъ гpѣxa, вмѣсто да го обича, който се противопоставя на владѣещитѣ въ него страсти и ги побеждава, той разкрива действието на една сила, която иде само отъ горе.

Враждата, която сѫществува между духа на Христа и този на сатана, се изяви поразително ясно при посрѣщането на Исуса на земята. Юдеитѣ Го отхвърлиха не толкова затуй, че Той се яви безъ свѣтско богатство, безъ блѣсъкъи величие; тѣ виждаха, че Той притежаваше една мощь, която далечъ би замѣстила липсата на тѣзи външни преимущества. Но чистотата и светостьта на Христа бѣxa, които предизвикаха умразата на безбожнитѣ противъ Него. Неговиятъ животъ на себеотрицание и на безгрѣшна преданность бѣшe за високомѣрния и плътски народъ единъ постояненъ упрѣкъ и предизвикваше враждата му противъ Божия Синъ. Сатана и зли ангели се съединиха съ зли човѣци, Всички сили на падението се заклеха противъ Защитника на истината.

Противъ последователитѣ на Христа се проявява сѫщиятъ духъ на вражда, както противъ тѣхния Учитель. Който вижда ужасяващия характеръ на грѣха и чрезъ сила отъ горе се противопоставя на искушението, сигурно ще пробуди гнѣва на сатана и неговитѣ подчинени. Умразата противъ чиститѣ принципи на истината и хулитѣ и преследванията противъ нейнитѣ защитници ще продължаватъ да сѫществуватъ, докато има грѣхъ и грѣшници. Христовитѣ последователи и робитѣ на сатана не могатъ да бѫдатъ въ съгласие. Гнѣвътъ на кръста не е престаналъ. „Всички, които искатъ да живѣятъ благочестиво въ Христа Исуса, ще бѫдатъ гонени“. (2 Тим. 3 : 12.) [418]

Орѫдията на сатана работятъ непрестанно подъ неговото рѫководство, за да затвърдятъ неговата власть и да въздигнатъ неговото царство въ противовесъ на Божието управление. За тази цель тѣ се опитватъ да измамятъ Христовитѣ последователи и да ги отклонятъ отъ тѣхната поданическа вѣрность. Подобно на своя предводитель, тѣ тълкуватъ фалшиво и изкривяватъ Свещеното Писание, за да постигнатъ цельта си. Както сатана се опитваше да похули Бога, тъй и неговитѣ орѫдия следъ него се заеха да клеветятъ Божия народъ. Духътъ, който прикова Христа на кръста, подбужда безбожнитѣ да погубватъ Неговитѣ по-следователи. Всичко това се загатва въ онова първо про-рочество: „Ще всѣя вражда между тебе и жената, и между твоето семе и нейното семе“. И тази вражда ще продължава до края на времето.

Сатана влага всичкитѣ си сили и се хвърля съ всичката си мощь въ борбата. Какъ става, че той не се натъква на по-голѣмa съпротива? Защо Христовитѣ борци сѫ тъй заспали и равнодушни? — Понеже тѣ иматъ много малка истинска връзка съ Христа; понеже сѫ тъй много лишени отъ Неговия духъ. Грѣхътъ за тѣхъ не е такъвъ, какъвто бѣшe за тѣхния Учитель — ужасяващъ и отвратителенъ. Tѣ не се опълчватъ срещу него смѣло и решително, както Христосъ пpaвѣшe това. Tѣ не съзнаватъ голѣмото зло и гибельта на гpѣxa и сѫ заслѣпени относно характера и силата на княза на тъмнината. Сѫществува много малко враждебность спрямо сатана и неговитѣ дѣла, понеже владѣе голѣмо невежество относно неговата мощь и злость и широкия обхватъ на неговата вражда противъ Христа и Неговата църква. Хиляди сѫ зaслѣпени по това. Tѣ не знаятъ, че тѣхниятъ врагъ е единъ могѫщъ полководецъ, който завладява духоветѣ на зли ангели и води срещу Христа борба по добре обмислени планове и изкусни похвати, за да попрѣчи на спасението на душитѣ. Между много християни по име и дори между проповѣдници на евангелието едва се чува нѣщо за сатана, освенъ, може би, мимоходомъ нѣколко думи отъ амвона. Не се обръща внимание на знацитѣ на неговата постоянна дейность и на ycпѣxa му; пренебрегватъ се многото предупреждения предъ неговата прикритость и хитрость, като че ли не се обръща внимание и на самото негово сѫществувание.

Докато човѣцитѣ съвсемъ и не угаждатъ неговитѣ хитри нападки, този буденъ врагъ ги дебне всѣки моментъ. Той си пробива входъ въ всѣка часть на домакинството, въ всѣка улица на нашия градъ, въ черквитѣ, заседателнитѣ зали, сѫдилищата; той забърква, измамва, подвежда, навсѣкѫде погубва мѫже, жени и деца тѣлесно и душевно, разтрогва семейства, всѣва умраза, зависть, спорове, бунтове и убийства. [419] А християнството като че приема, че тѣзи нѣща сѫ отъ Бога отредени и трѣбва да сѫществуватъ.

Сатана постоянно се опитва да надвие Божия народъ, като разкѫсва границитѣ, които го отдѣлятъ отъ свѣта. Стариятъ израиль бѣ подведенъ къмъ грѣхъ, когато се одързости да подържа забранени отношения съ езичницитѣ. По сѫщия начинъ бива отклоняванъотъ правия пѫтъи израильтъ на новото време. „На невѣрващитѣ отъ тѣхъ богътъ на тоя вѣкъ е заслѣпилъ умоветѣ, за да ги не озари свѣтлината на благовестието за слвата на Христа, който е образъ на невидимия Богъ“. (2 Кор. 4 : 4.) Всички, които не сѫ твърди Христови последователи, сѫ роби на сатана. Въ необновеното сърдце владѣе любовь къмъ грѣха и склонностъ той да се върши и оправдава. Въ обновеното сърдце живѣe умраза и решителна съпротива срещу грѣха. Когато християни прекарватъ въ общество на безбожни и невѣрващи, тѣ се излагатъ на искушение. Сатана се прикрива отъ тѣxнитѣ погледи и незабелязано хвърля своето измамническо покривало надъ тѣхнитѣ очи. Tѣ не могатъ да видятъ, че такова едно общество имъ е умишлено предложено, да имъ причини вреди, и като продължаватъ постепенно да се изравняватъ по характеръ, думи и дѣлa съ свѣта, тѣхното заслепение се увеличава.

Като се нагажда съ свѣтскитѣ обичаи, черквата се връща къмъ свѣта ; но по тъкъвъ начинъ тя съвсемъ не обръща свѣта къмъ Христа. Познанството съ грѣха го прави той да изглежда все по-малко страшенъ. Който общува съ робитѣ на сатана, скоро ще престане да се страхува отъ тѣхния водитель. Ако бѫдемъ изправени предъ искушения, както Даниилъ въ царския дворъ, ние можемъ да бѫдемъ сигурни, че Богъ ще ни закриля; излагаме ли се, обаче, сами на искушението, тогава ние по-рано или по-късно ще паднемъ.

Искусительтъ често действува много успѣшно тъкмо чрезъ ония, за които най-малко подозираме, че стоятъ въ негова власть. Надарени и образови хора биватъ гледани съ въз-хищение и уважение, като че ли тѣзи качества могатъ да замѣстятъ всѣка липса на страхопочитание или могатъ да издействуватъ Божията благодать. Образованието и дарбитѣ по себе си сѫ Божии дарове ; когато, обаче, тѣ бѫдатъ поставени на мѣстото на благочестието, когато, вмѣсто да доведатъ душата по-близо до Бога, я отклоняватъ отъ Него, тогава тѣ ставатъ за човѣка проклятие и примка. Мнозина сѫ на убеждение, че учтивость или фини обноски трѣбвало до известна степень да изявяватъ принадлежность къмъ Христа. Не може да има по-голѣма заблуда отъ тази. Тѣзи качества трѣбва да украсяватъ характера на всѣки християнинъ и биха упражнявали огромно влияние въ полза на ис- [420] тинската религия; но тѣ трѣбва да бѫдатъ осветени отъ Бога, иначе тѣ сѫ една мощь за злото. Много образовани хора съ приятни обноски, които никога не биха се унижили да извършатъ нѣщо, което обикновено се счита като безнравствена постѫпка, сѫ само шлифовани инструменти въ рѫцетѣ на сатана. Прикритиятъ, измамливъ характеръ на тѣхното влияние и примѣръ ги правятъ много по-опасни .врагове на Христовото дѣло, отколкото могатъ да бѫдатъ невежитѣ и необразованитѣ.

Чрезъ сериозна молитва и довѣрие въ Бога Соломонъ постигна мѫдрость, която възбужда очудването и удивлението на свѣта. Когато, обаче, той се отклони отъ източника на своята сила и у него се появи самонадеяность, той падна въ плячка на искушението, и даденитѣ на този най-мѫдъръ измежду царетѣ чудесни дарби направиха отъ него само едно по-силно орѫдие на врага на душитѣ.

Докато сатана постоянно се опитва да заслѣпи духоветѣ относно действителностьта, християнитѣ никога не би трѣбвало да забравятъ, че тѣ нѣматъ да се борятъ съ плъть и кръвь, „а противъ началствата, противъ властитѣ, противъ свътоуправницитъ на тъмнината отъ тоя вѣкъ, противъ под-небеснитѣ духове на злобата“. (Ефес. 6: 12.) Минавайки презъ вѣковетѣ, до нашитѣ уши достига боговдъхновеното предупреждение : „Бѫдете трезвени, бѫдете бодри, защото вашиятъ протнвникъ, дяволътъ, като рикаещъ лъвъ обикаля и търси кого да глътне“. (1 Петр. 5 : 8.) „Облѣ-чете сесъ всеорѫжието Божие, за да можете устоя противъ дяволскитѣ козни“. (Ефес. 6; 11.)

Отъ днитѣ на Адама до наше време нашиятъ голѣмъ врагъ е упражнявалъ своята мощь, за да угнетява и погубва. Сега той се приготвя за последния голѣмъ походъ противъ истинската църква. Всички, които следватъ Христа, ще се сблъскатъ съ този упоритъ врагъ. Колкото по-внимателно подражава християнинътъ на божествения образецъ, толкова по-сигурно ще бѫце той прицелъ на нападкитѣ на сатана. Всички, които работятъ въ Божието дѣло, които се стремятѣ да разкриватъ заблудитѣ на лукавия и да изявятъ на човѣцитѣ Христа, могатъ да се присъединятъ къмъ свидетелството на апостолъ Павелъ, въ което той говори, че служи на Господа съ голѣмо смирение на духа, съ много сълзи и скърби.

Сатана нападна Христа съ най-силнитѣ и хитри иску-шения; но той бѣ отблъснатъ при всѣка нападка. Ония борби бѣха извоювани заради насъ; онѣзи победи ни даватъ възможность и ние да побеждаваме. Христосъ иска да даде сила на всички, които я търсятъ. Никой човъкъ не може да бѫде надвитъ отъ сатана, безъ самъ да е далъ съгласието си за това. Искусительтъ нѣма власть да завладѣe волята [421] или да принуди насилствено душата да съгрѣши. Той може да измѫчва, но не може да опетни. Той може да причини душевни мѫки, но не може да оскверни. Фактътъ, че Христосъ е победилъ, трѣбва да изпълва Неговитѣ последователи съ куражъ, да се борятъ мѫжествено въ борбата противъ грѣхъ и сатана. [422]

Епизод 31—Дейностьта на злитѣ духове.

Свръзката между видимия и невидимия свѣтъ, службата на Божиитѣ ангели и дейностьта на злитѣ духове сѫ явно открити въ Библията и сѫ нераздѣлно вплетени въ човѣшката история. Хората винаги сѫ наклонни да се съмняватъ въ сѫществуването на злитѣ духове, докато све-титѣ ангели, които „сѫ провождани да служатъ на ония, които ще наследятъ спасение“ (Евр. 1 : 14), биватъ считани за духове на умрѣлитѣ. Но Писанието не само учи за сѫ-ществуването на добри и зли ангели, но и привежда нео-спорими доказателства, че тѣзи не сѫ освободенитѣ отъ плъть духове на умрѣли човѣци.

Още преди сътворението на човѣка имаше ангели; понеже когато се полагаха основанията на земята, утриннитѣ звезди ликуваха и всички Божии синове възклицаваха отъ радость. (Йовъ 38 : 7.) Следъ грѣхопадането бѣха изпратени ангели, за да пазятъ дървото на живота, и това бѣше, преди да бѣше умрѣлъ нѣкой човѣкъ. Ангелитѣ стоятъ по природа по-високо отъ човѣцитѣ; псалмистътъ казва: „Понизилъ си го съ малко нѣщо спроти ангелитѣ“. (Пс. 8 : 6.)

Писанието ни дава сведения относно числото, мощьта и славата на небеснитѣ сѫщества, както и върху тѣхнитѣ отношения къмъ Божието управление, а сѫщо и върху тѣхната връзка съ изкупителното дело. „Господь е поставилъ Своя престолъ на небесата, и царството Му всичко обладава“. А пророкътъ казва: „Видѣхъ и чухъ гласа на много ангели около престола“. Тѣ стоятъ въ присѫтствието на Царя на всички царе, силни герои, които изпълняватъ Неговитѣ заповѣди и слушатъ гласа на Неговото слово. (Пс. 102:19—21; Откр. 5: 11.) Хиляда по хиляда и десеть хиляди по десеть хиляди бѣше числото на небеснитѣ вестители, които пророкъ Даниилъ видѣ. Апостолъ Павелъ обяснява, че числото имъ е било неизброимо. (Дан. 7 : 10; Евр. 12 : 22.) Тѣ отиватъ като Божии пратеници, ослѣпяващи въ славата си, а въ летенето си бързи „като свѣткавица.“ (Йез. 1 : 14.) При вида на ангела, който се яви на Христовия гробъ, чийто видъ [423] бѣше като свѣткавица, а дрехата му — бѣла като снѣгъ“, пазачитѣ се ужасиха отъ страхъ, „и станаха като мъртви“. (Мат. 28:3. 4.) Когато Сенахиримъ, високомѣрниятъ асириецъ, хулѣше Бога и светотатствуваше и заплашваше израиля съ погибель, „случи се презъ нея нощь: ангелъ Господенъ отиде и порази въ асирийския станъ сто и осемдесеть и петь хиляди“. „И Господь прати ангелъ, който погуби всички юнаци, главния началникъ и началницитѣ на войската на асирийския царь, и тоя се върна посраменъ въ земята си“. (4 Царе 19 : 35; 2 Лѣт. 32 : 21.)

Ангели се изпращатъ съ порѫчки на милость до Божиитѣ чада : до Авраама съ обещания на благословение ; до портитѣ на Содомъ, за да спасятъ праведния Лотъ при погубването на града съ огънь ; до Илия, когато той почти умираше отъ изтощение и гладъ въ пустинята; до Елисея — съ огнена колесница и коне около малкия градъ, въ който той бѣше затворенъ отъ своитѣ врагове ; при Даниила, когато той търсѣше божествена мѫдрость въ двора на единъ езически царь, а сѫщо и когато бѣ хвърленъ плячка на лъвоветѣ ; при Петра, когато той лежеше осѫденъ на смърть въ Иродовата тъмница ; при затворницитѣ въ Филипи ; при Павла и неговитѣ придружители презъ бурната нощь въ морето ; при Корнилия, за да бѫде обърната душата му да приеме евангелието : при Петра, за да бѫде изпратенъ да занесе спасителната весть на езическия чужденецъ — по такъвъ начинъ свѣти ангели сѫ служили презъ всички вѣкове на Божия народъ.

Всѣки Христовъ последователь е придружаванъ отъ единъ ангелъ-пазитель. Тѣзи небесни пазители закрилятъ праведнитѣ отъ мощьта на лукавия. Това призна и самъ сатана ; понеже той каза : „Нима току-тъй Иовъ е богобоязливъ ? Не огради ли Ти отвредъ него и кѫщата му и всичко, що той има ? (Йовъ 1 : 9. 10.) Псалмистътъ ни описва начина, по който Богъ закриля народа Си, съ думитѣ : „Ангелътъ на Господа застава около ония, които Му се боятъ, и ги избавя“. (Пс. 33 : 8.) Когато Спасительтъ говорѣше за ония, които вѣрватъ въ Него, Той каза: „Гледайте да не презрете едного отъ тия малкитѣ, защото, казвамъ ви, тѣхните ангели на небесата винаги гледатъ лицето на Моя Отецъ Небесенъ“. (Мат. 18: 10.) Опредѣленитѣ за служба на Божиитѣ чада ангели винаги иматъ достѫпъ до Него.

Тъй Божиятъ народъ, макаръ и да е изложенъ на из-мамническата сила и на никога нестихващата злоба на княза на тъмнината и да е въ борба съ всички сили на злото, може да бѫде сигуренъ въ постоянната закрила на небеснитѣ ангели, а той има нужда отъ тази увѣреность. Богъ затова обеща на Своитѣ чада благодать и закрила, понеже тѣ щѣха да се сблъскватъ съ мощни инструменти на лукавия, [424] съ неизброими, решителни и неуморими орѫдия, съ чиято злоба и мощь никой не щѣшe да остане незапознатъ или пощаденъ. Създаденитѣ отначало безгрѣшни зли духове бѣxa по природа, мощь и слава равни на свѣтитѣ сѫщества, които сега сѫ Божии пратеници. Но чрезъ грѣха тѣ отпаднаха и се съюзиха помежду си, за да обезславятъ Бога и да погубятъ човѣцитѣ. Съединени съ сатана въ бунтъ и заедно съ него изпѫдени отъ небето, тѣ презъ всички времена сѫ се борили заедно съ него въ борбата му противъ божественото върховенство. Свещеното Писание говори за тѣхния съюзъ, за тѣхното рѫководство и различнитѣ имъ нареждания, за тѣхнитѣ способности, хитрости и злитѣ имъ нападки противъ мира и щастието на човѣцитѣ.

Старозаветната история споменава въ много случаи за сѫществуването и дейностьта на злитѣ духове ; но особено презъ времето, когато Христосъ живѣеше на земята, тѣ проявиха своята мощь по крайно очебиющъ начинъ. Христосъ бѣшe дошелъ, за да изпълни предначертания за изкуплението на човѣка планъ, а сатана бѣшe решилъ да наложи правото си да владѣe въ свѣта. Нему се бѣ удало да въведе идолопоклонство въ всички части на земята, съ изключение на Палестиня. Въ тази единствена страна, която не бѣше се още всецѣло отдала въ властьта на искусителя, дойде Христосъ, за да направи да изгрѣe небесната свѣтлина за този народъ. Тукъ се сблъскаха две сили въ борба за върховната власть. Исусъ простираше рѫце съ любовь и поканваше всички, да намѣрятъ въ Него прощение и миръ. Множествата на тъмнината виждаха, че тѣ не притежаваха неограничена власть и съзнаха, че тѣхната власть скоро щѣшe да се свърши, ако Христовата мисия успѣеше. Сатана бѣcнѣeшe подобно на обвързанъ лъвъ и предизвикателно манифестираше своята власть както надъ тѣлата, тъй и надъ душитѣ на човѣцитѣ.

Фактътъ, че човѣци сѫ бивали завладявани отъ зли духове, е ясно показанъ въ новия заветъ. Измѫчванитѣ по този начинъ хора не бѣxa природно болни. Христосъ имаше пълно разбиране за представящитѣ Му се случаи и въ тѣхъ той виждаше непосрѣдственото присѫтствие и действие на зли духове.

Единъ поразителенъ примѣръ за тѣхното число, сила и зълъ характеръ, както и за силата и милостьта на Христа, ни се дава въ библейския докладъ за излѣкуването на единъ обладанъ отъ зли духове въ Гадаринската страна. Ония нещастни обезумѣли, които бѣха напълно разюздани, скърцаха съ зѫби, запѣнваха се, бѣснуваха, изпълваха въздуха съ виковетѣ си, извършваха насилничества надъ себе си и застрашаваха всички, които искаха да се приближатъ до тѣхъ. Тѣхнитѣ окървавени и обезобразени тѣла и по- [425] мрачениятъ имъ разсѫдъкъ представяха за княза на тъмнината приятна гледка. Единъ отъ владѣещитѣ тѣзи страдащи отъ зли духове заяви : „Легионъ ми е името, понеже ние сме много“. (Марко 5 : 9.) Въ римската войска единъ легионъ се състоеше отъ три до петь хиляди мѫже. И сатанинскитѣ пълчища сѫщо сѫ разпределѣни въ отряди, и множеството, къмъ което се числѣха тѣзи демони, не броеше по-малко отъ единъ легионъ.

По заповѣдь на Исуса злитѣ духове напущаха жертвитѣ си, и тѣзи сѣдаха до нозетѣ на Исуса кротки, покорни, смислени и спокойни. А на демонитѣ бѣ позволено да на-блъскатъ едно стадо свини въ морето. За жителитѣ на Гадара тази загуба надвишаваше даденитѣ отъ Исуса благословения, и божествениятъ лѣкарь бѣ поканенъ да си отиде отъ тамъ. Това бѣше успѣхътъ, който сатана целѣше. Като приписа на Исуса вината за загубата, той пробуди себелюбивитѣ опасения на хората и ги спираше, да не слушатъ неговитѣ слова. Сатана и досега постоянно обвинява християнитѣ като причина за всички загуби, нещастия и страдания, вмѣсто да остави упрѣка да падне тамъ, кѫдето се пада : върху самия него и неговитѣ орѫдия.

Но Исусовитѣ намѣрения не бѣxa осуетени. Той позволи на тѣзи зли духове да унищожатъ стадото свини като упрѣкъ противъ ония юдеи, които отглеждаха тѣзи нечисти животни заради печалба. Ако Христосъ не бѣше задърѫалъ демонитѣ, тѣ биха тласнали въ морето не само свинитѣ, но и тѣхнитѣ пазачи и собственици. За запазването на тѣзи последнитѣ, на пазачитѣ и собственицитѣ, трѣбваше да се благодари само на Неговата мощь, която Той прояви милостиво за тѣхното спасение. Още при тази случка ученицитѣ трѣбваше да видятъ жестоката власть на сатана както върху човѣци, тъй и върху животни. Спасительтъ желаеше, Неговитѣ последователи да познаятъ добре врага, противъ кого трѣбваше да се борятъ, за да не бѫдатъ измамени и победини чрезъ неговата хитрость. Сѫщо Неговата воля бѣше, жителитѣ на онази страна да видятъ силата Му, която строшава връзкитѣ на сатана и освобождава плене-нитѣ отъ него. И макаръ и самъ Исусъ да трѣбваше да си отиде отъ тамъ, все пакъ, тъй чудно избавенитѣ мѫже оставаха тамъ, за да възвестятъ милостьта на своя Благодѣтель.

Свещеното Писание докладва и други примѣри отъ по-добенъ родъ. Дъщерята на една сирофиникиянка била страшно измѫчвана отъ единъ бѣсъ, който Исусъ изгонилъ съ една дума. (Марко 7: 26—30.) „Единъ отъ бѣсъ хванатъ, който бѣше слѣпъ и нѣмъ“ (Мат. 12 : 22); единъ младежъ, който ималъ нѣмъ духъ, който „много пѫти го хвърляше ... и въ огънь, и въ вода, за да го погуби“ (Марко 9: 17—27); [426] бѣснуемиятъ, който, измѫчванъ отъ „нечистъ духъ“ (Лука 4 : 33—36), наруши сѫботната почивка въ синагогата на Ка-пернаумъ — всички тѣзи бѣxa излѣкувани отъ състрадателния Спаситель. Почти всѣкога Исусъ се обръщаше къмъ злия духъ като къмъ едно разумно сѫщество и му заповѣдваше да излѣзе отъ жертвата си и вече да не я измѫчва. Когато поклонницитѣ въ Капернаумъ видѣxa Неговата огромна мощь, „ужасъ обзе всички, и разсѫждаваха помежду си и казваха: Какво значи това, дето Той съ власть и сила заповѣдва на нечиститѣ духове, и тѣ излизатъ?“ (Лука 4 : 33 — 36.)

Обладанитѣ отъ бѣсове обикновено биватъ представени, като да се намиратъ въ едно състояние на голѣми мѫки; но имаше и изключения отъ това правило. За да получатъ свърхестествена сила, нѣкои приемаха съ радость влиянието на сатана Такива, разбира се, нѣмаха никаква борба съ злитѣ духове. Къмъ тѣхъ принадлежаха тия, които притежаваха духана предсказване (врачуване); такива бѣxa Симонъ магьосникътъ, Елимасъ магьосникътъ и слугинята, която вървеше следъ Павла и била въ Филипи.

Никой не стои въ по-голѣма опасность предъ влиянието на злитѣ духове отъ ония, които, пренебрегвайки опредѣленото и достатъчно свидетелство на Свещеното Писание, отричатъ сѫществуването и дейностьта на дявола и неговитѣ ангели. Докато не познаваме тѣхната хитрость, тѣ иматъ една почти неограничена привилегия налъ насъ; мнозина се подаватъ на влиянието на тѣхнитѣ внушения, мислейки, че следватъ давлението на собствената си мѫдрость. Понеже ние се приближаваме къмъ края на времето, когато сатана ще действува съ най-голѣма мощь, за да измамва и погубва, той разпространява навсѣкѫде вѣрването, че той въобще не сѫществувалъ. Това е една негова хитрость, за да прикрие себе си и начина на своето действие.

Голѣмиятъ измамникъ отъ нищо не се страхува тъй, както отъ това, да не узнаемъ неговитѣ планове. За да прикрие по-добре своя истински характеръ и намерѣнията си, той е оставилъ да бѫде прецставенъ тъй, щото името му да не предизвиква по-голѣмо вълнение отъ подигравка или презрение. Нему много се харесва, да се вижда изобразяванъ като нѣкакво смѣшно или отвратително сѫщество, като нѣкaкъвъ изродъ, полу-животно, полу-човѣкъ. Нему е особено приятно да чува да се споменава името му въ шеги и подигравки отъ ония, които считатъ себе си за мѫдри и благовъзпитани.

Понеже той се е присторилъ най-изкусно, затова често се повдига въпросътъ : Дали наистина има такова сѫщество? Едно доказателство за неговия успѣхъ е, че възгледи, които сѫ изобличавани отъ най-яснитѣ свидетелства на Свещеното [427] Писание, сѫ тъй всеобщо възприети въ религиозния свѣтъ. И понеже сатана завладява най-лесно духоветѣ, които не по-знаватъ неговото влияние, Словото Божие ни дава тъй много примѣри за неговото действие и ни разкрива неговитѣ тайни сили, за да бѫдемъ внимателни предъ неговитѣ примки.

Мощьта и злобата на сатана и на неговитѣ пълчища биха могли съ право да ни безпокоятъ, ако ние не намирахме прибѣжище и освобождение въ превъзходната мощь на нашия Изкупитель. Ние снабдяваме грижливо домоветѣ си съ брави и ключове, за да пазимъ имота и живота си отъ лоши човѣци, но рѣдко мислимъ за злитѣ; ангели, които постоянно търсятъ достѫпъ до насъ и срещу чиито нападки ние не можемъ съ собствена сила да се защищаваме. Ако имъ бѫде позволено, тѣ могатъ да забъркатъ ума ни, да поболѣятъ тѣлото ни и да го измѫчватъ ; да унищожатъ имотитѣ ни и да отнематъ живота ни. Тѣхната едничка радость е мизерията и гибельта. Ужасно е състоянието на тия, които се отклоняватъ отъ Божието влияние и се отдаватъ на искушенията на сатана, докато Богъ ги отдаде въ властьта на злитѣ духове. Които, обаче, следватъ Христа, сѫ винаги сигурни подъ неговата закрила. Силни ангели биватъ изпратени отъ небето, за да ги закрилятъ. Лукавиятъ не може да пробие стражата на закрилницитѣ, които Богъ е поставилъ да бдятъ надъ Неговия народъ. [428]

Епизод 32—Примкитѣ на сатана.

Голѣмата борба между Христа и сатана, която продължава вече почти шесть хиляди години, скоро ще бѫде привършена, затова лукавиятъ удвоява старанията си за осуетяването Христовото дѣло за човѣцитѣ и за да оплете душитѣ въ своитѣ примки. Цельта, къмъ която той се стреми, е да държи човѣцитѣ въ тъмнина и непокаяние, докато се привърши посрѣдническата служба на Христа и за грѣха нѣма вече никаква жертва.

Не се ли положатъ особени старания, да се противостои на неговата сила, владѣе ли въ църквата и въ свѣта равнодушие, тогава сатана е спокоенъ; понеже тогава нѣма опасность да изгуби ония, които той е запленилъ и води по волята си. Обърне ли се, обаче, вниманието върху вѣчнитѣ нѣща и запитатъ ли душитѣ: „Какво да правя, за да се спася?“ (Деян. 16:30), тогава той се явява, опитва се да се противопостави съ своята сила на мощьта на Христа и противодействува на влиянието на Светия Духъ.

Свещеното Писание казва, че при известенъ случай, когато „дойдоха синоветѣ Божии да застанатъ предъ Господа, между тѣхъ дойде и сатана“ (Йовъ 1:6), не, разбира се, да се поклони предъ вѣчния Богъ, но за да изложи своитѣ злобни клевети противъ праведнитѣ. Съ сѫщото намѣрение той присѫтствува винаги тамъ, кѫдето хората се събиратъ за богослужение: макаръ и скритъ за окото, той все пакъ действува съ голѣмо усърдие, за да завладѣе мислитѣ на поклонницитѣ. Подобно на мѫдъръ полководецъ, той съставя плановетѣ си отнапредъ. Види ли, че Божиитѣ вестители изследватъ Свещеното Писание, той си забелязва предмета, който трѣбва да бѫде изнесенъ предъ хората. Тогава той прилага всичката си хитрость и присто-реность, за да сложи обстоятелствата тъй, че вестьта да не може да достигне до ония, които той и,ска да заблуди тъкмо по тази точка. Който най-много се нуждае отъ предупреждението, бива по нѣкакъвъ начинъ заплатенъ въ нѣкаква работа, която изисква неговото присѫтствие, или пъкъ по другъ начинъ бива отвлѣченъ, да не чуе думитѣ, [429] които биха могли да бѫдатъ за него „ухание отъ животъ за животъ“.

Сатана вижда сѫщо, когато Божиитѣ служители сѫ угнетени поради духовната тъмнина, която е обхванала народа; той чува тѣхнитѣ сериозни молитви за божествена благодатъ и сила, да сломятъ връзкитѣ на равнодушието, безгрижието и леностьта. И сега той подхваща съ обновена ревность своитѣ нападки. Той искушава хората да се отдаватъ на лакомство или на други егоистични удоволствия и по такъвъ начинъ затѫпѣва тѣхното фино чувство, тъй че да не чуятъ тъкмо нѣщата, които имъ сѫ тьй нужни да знаятъ.

Злиятъ врагъ знае добре, че всички, които той може да поведе да пренебрегнатъ молитвата и изследването на Свещеното Писание, ще бѫдатъ победени чрезъ неговитѣ искушения. Затова той изнамира всевъзможни планове, за да завладѣе духа. Винаги е имало една класа хора, които претендиратъ, че живѣятъ благочестиво, но вмѣсто да на-предватъ въ познанието на истината, правятъ за своя религия търсенето грѣшки въ характера или заблуждения въ вѣрата на ония, съ които тѣ не се съгласяватъ. Такива души сѫ главни помощници на сатана. Има много клеветници на братята, и тѣ се намиратъ винаги на работа, докато Богъ действува и Неговитѣ служители Му се покланятъ въ истина. Тѣ хвърлятъ фалшива свѣтлина върху думитѣ и постѫпкитѣ на ония, които обичатъ истината и ѝ сѫ послушни, и представятъ сериознитѣ, ревностни и себеотрицателни Христови служители като измамени или като измамници. Тѣ обясняватъ фалшиво подбужденията за всѣко добро и благородно дѣло, разпространяватъ различни намеци и събуждатъ подозрение въ душитѣ на неопитнитѣ. Тѣ се стремятъ по всѣки възможенъ начинъ, щото чистото и справедливото да бѫде представено като покварено и измамническо.

Но нѣма защо никой да се мами относно тѣхъ. Лесно може да се види, чии чада сѫ тѣ, чий примѣръ следватъ и чии дѣла вършатъ. „По плодовете имъ ще ги познаете“. (Мат. 7 : 16.) Тѣхното поведение прилича на това на сатана, на отровния клеветникъ, на „клеветника на братята“ (Окр. 12: 10).

Голѣмиятъ измамникъ има много представители, които охотно измислятъ всевъзможни видове ззблуждения, за да забъркватъ душитѣ: ереси, които сѫ приспособени за това, да се нагаждатъ на различния вкусъ и особености на ония, които той иска да погуби. Неговъ планъ е, да въвежда въ църквата неискрени, неновородени хора, които продължаватъ да подхранватъ съмнението и невѣрието и да се изпрѣчватъ като спънки по пѫтя на всички, които желаятъ [430] да виждатъ Божието дѣло да напредва и сами да напредватъ заедно съ него. Много, които нѣматъ истинска вѣра въ Бога и въ Неговото Слово, се съгласяватъ съ известни принципи на истината и минаватъ като християни, и по такъвъ начинъ прокарватъ своитѣ заблуждения като библейски учения.

Твърдението, че не било важно, какво човѣцитѣ вѣрвали, е една отъ най-успѣшнитѣ измами на сатана. Той знае, че приетата съ любовь истина освещава душата на оня, който я приема; затова той постоянно се опитва да подхвърля фалшиви теории, басни и други евангелия. Още отъ началото Божиитѣ служители сѫ се борили съ фалшиви учители, явяващи се не само като порочни хора, но и като разпространители на заблуждения, фатални за душитѣ. Илия, Йеремия, Павелъ се протизопоставяха решително и безстрашно на такиза, които отклоняваха човѣцитѣ отъ словото Божие. Онова свободомислие, което считаше правилната религиозна вѣра като неважна, не бѣше признато отъ тѣзи свѣти защитници на истината.

Празнитѣ и пресилени тълкувания на Свещеното Писание и много противоречащи си възгледи върху религиозната вѣра, каквито се срѣщатъ между християнитѣ, сѫ дѣло на нашия голѣмъ противникъ, който желае тъй да заблуди умоветѣ, че да не могатъ да различатъ истината. А разединението и разцепленията, каквито сѫществуватъ въ христианскитѣ общества, трѣбва да се припишатъ предимно на обичая, да се изкривява Свещеното Писание, за да се подкрепи известно мнение, което ни се нрави. Вмѣсто да изучаватъ Словото Божие грижливо съ смирени сърдца, за да постигнатъ познание на Неговата воля, много хора го изследватъ, само за да откриятъ въ него нѣщо странно или оригинално.

За да подкрепятъ лъжливи учения или нехристиянски обичаи, нѣкои извличатъ известни текстове отъ Писанието отъ тѣхната връзка и привеждатъ понѣкога дори само половината отъ единъ отдѣленъ стихъ, за да докажатъ твърденията си, макаръ и останалата часть отъ приведения текстъ да показва тъкмо противоположния смисълъ. Съ змийска хитрость се укрепяватъ тѣ задъ ненамиращи се въ свръзка изрази, които тѣ привеждатъ въ интереса на своитѣ плътски желания. Така много хора изкривяватъ умишлено Словото Божие. Други, които притежаватъ по-богато и живо въображение, взематъ образитѣ и символитѣ отъ Свещеното Писание, разлагатъ ги споредъ фантазията си, . като обръщатъ малко внимание на Словото Божие като тълкуватель самъ на себе си, и после представятъ заключенията си като учения на Библията.

Изучава ли се Светото Писание безъ смиренъ духъ на [431] молитва и разбирателство, тогава винаги, както най-проститѣ и яснитѣ, тъй и труднитѣ текстове ще бѫдатъ изопачавани по смисълъ. Папскитѣ водители избиратъ такива части отъ Светото Писание, които служатъ най-добре на тѣхната цель, тълкуватъ ги, както имъ е угодно и тогава ги предлагатъ на народа, като му отказватъ правото да изучава Библията и самъ да разбира нейнитѣ свещени истини. Цѣлата Библия трѣбва да бѫде врѫчена на народа тъй, както гласи буквално нейното съдърѫание. По-добре би било, въобще да не му се дава никакво библейско поучение, отколкото ученията на Светото Писание да се фалшифициратъ по такъвъ грубъ начинъ.

Библията бѣше опредѣлена да бѫде водачъ за всички, които желаятъ да се запознаятъ съ волята на своя Творецъ. Богъ даде на човѣка здравото пророческо слово ; ангели, и дори самъ Христосъ дойдоха, за да откриятъ на Даниила нѣща, които трѣбваше да се изпълнятъ въ кратко време. Онѣзи важни нѣща относно нашето спасение не останаха по никакъвъ начинъ тайни, а сѫщо и не бѣха открити по такъвъ начинъ, че да забъркатъ или да заблудятъ искрения изследвачъ на истината. Господь е казалъ чрезъ пророкъ Авакума : „Запиши видението и начертай ясно на скрижали, та, който чете, лесно да може да прочете“. (Ав. 2 : 2) Словото Божие е разбираемо за всички, които го изследватъ съ молящи се сърдца. Всѣка истински искрена душа ще получи свѣтлината на истината. „Свѣтлина свѣти надъ праведника“. (Пс. 96: 11.) И никоя църква не може да напредва въ освещението, освенъ ако нейнитѣ членове търсятъ истината като скрито съкровище.

Чрезъ позива „Свобода!“ човѣцитѣ биватъ заслѣпени спрямо плановетѣ на противника, докато той постоянно дей-ствува за постигането на своето намѣрение. Удаде ли му се да изопачи Библията чрезъ човѣшки мнения, тогава Божиятъ законъ бива отстраненъ, и черквитѣ стоятъ подъ робството на грѣха, като сѫщевременно претендиратъ, че били свободни.

За мнозина научнитѣ изследвания сѫ се обърнали въ проклятие. Богъ е далъ на свѣта много свѣтлина за изо-бретенията въ науката и изкуството ; но и най-великитѣ умове, ако не ги рѫководи Божиятъ Духъ, се заблуждаватъ, като се опитзатъ да установятъ отношенията между наука и откровение.

Човѣшкото познание, както въ материални, така и въ духовни нѣща, е частично и непълно ; затова мнозина не сѫ въ състояние да съгласуватъ своитѣ научни познания съ обясненията на Библията. Нѣкои приематъ голи теории и предположения за научни факти и мислятъ, че Словото Божие трѣбва да бѫде изпитвано споредъ „скверното празно- [432] думство“ (1 Тим. 6 : 20). Творецътъ и Неговитѣ дѣла над-вишаватъ тѣхнитѣ схващания, и понеже не могатъ да ги обяснятъ чрезъ природнитѣ закони, тѣ считатъ библейската история за невѣрна. И като се съмняватъ въ докладитѣ на Стария и Новия Заветъ, много често тѣ отиватъ още една стѫпка по-нататъкъ, усъмняватъ се въ сѫществуването на Бога и приписватъ на природата една безкрайна мощь. Тъй че, отпуснали свободно своята котва, тѣ се приковаватъ о скалитѣ на невѣрието.

По такъвъ начинъ мнозина се заблуждаватъ отъ вѣрата и биватъ подмамени отъ дявола. Човѣцитѣ сѫ се стремили да бѫдатъ по-мѫдри отъ своя Творецъ ; човѣшката мѫдрость се е опитвала да изследва и обяснява тайни, които и въ вѣчностьта не ще бѫдатъ открити. Ако хората биха пожелали да изследватъ и да разбератъ онова, което Богъ е открилъ за Себе си и за Своитѣ планове, тѣ биха получили такова впечатление за славата, величието и мощьта на Йеова, че биха видѣли собствената си нищожность и биха се задоволили съ това, което е открито на тѣхъ и на децата имъ.

Най-голѣмото изкуство на сатана въ измамата се състои въ това, да подърѫа умоветѣ на човѣците въ търсене и разгатване на нѣща, които Богъ не е открилъ и които Той не желае да бѫдатъ разбрани отъ тѣхъ. По такъвъ начинъ изгуби Люциферъ своето мѣсто въ небето. Той бѣше недоволенъ, задето не му бѣxa повѣрени всички тайни на Божиитѣ планове, а съвсемъ пренебрегваше онова, което му бѣшe открито относно неговото лично дѣло въ указаното му високо положение. Като пробуди сѫщото недоволство въ сърдцата на стоящитѣ подъ негова заповѣдь ангели, той стана причина за тѣхното падение. Сега той се опитва да всѣe сѫщия духъ между човѣцитѣ и сѫщо тъй да ги накара да пренебрегнатъ опредѣленитѣ Божии заповѣди.

Тѣзи, които не сѫ съгласни да приематъ яснитѣ, рѣзки истини на Библията, постоянно търсятъ приятни тѣмъ басни, които да успокояватъ съвѣстьта имъ. Колкото по-малко духовни, себеотрицателни и смирени сѫ представянитѣ имъ учения, толкова по-благосклонно биватъ тѣ възприети. Такива хора понижаватъ силитѣ на разума, за да угодятъ на плътскитѣ си желания. Въ високомѣрието си, считайки се за твърде мѫдри, за да изследватъ Свещеното Писание съ съкрушено сърдце и съ сериозна молитва за божествено рѫководство, тѣ нѣматъ никаква защита срещу заслѣплението. Сатана стои готовъ да заглуши копнежа на сърдцето, като поставя своитѣ измами на мѣстото на истината. По такъвъ начинъ спечели папството своята власть надъ човѣцитѣ, а и протестантитѣ тръгватъ по сѫщия пѫть, чрезъ отхвърлянето [433] на истината, понеже тази включва въ себе си единъ кръстъ, Всички, които пренебрегватъ Словото Божие, отдавайки се на удобства и мудрувания, за да не се отличаватъ отъ свѣта, ще приематъ достойни за осѫждение ереси за религиозна истина. Всѣка мислима форма на заблудата ще бѫде възприета отъ такива, които умишлено отхвърлятъ истината. Макаръ нѣкой отъ тѣхъ и да гледа съ ужасъ на нѣкоя измама, той ще възприеме на драго сърдце друга. Апостолъ Павелъ говори за човѣци, които „не сѫ приели любовьта на истината за свое спасение“, и казва за тѣхъ : „И затова Богъ ще имъ прати действие на заблуда, за да повѣрватъ на лъжата, та да бѫдатъ осѫдени всички, които не сѫ повѣрвали въ истината, а обикнали неправдата“. (2 Сол. 2:10—12.) Като имаме предвидъ това предупреждение, трѣбва да внимаваме върху ученията, които приемаме.

Къмъ най-сполучливитѣ инструменти на голѣмия иску-ситель принадлежатъ измамническитѣ учения и лъжливитѣ чудеса на спиритизма. Представяйки се като ангелъ на свѣтлината, сатана хвърля мрежитѣ си тамъ, кѫдето наймалко се подозира. Ако човѣцитѣ биха изследвали Книгата Божия съ сериозна молитва, за да разбератъ ученията ѝ, тѣ не биха останали въ тъмнина и не биха приемали фалшиви учения. Но понеже отхвърлятъ истината, тѣ ставагъ плячка на измамата.

Друга една опасна заблуда е учението, което отрича божеството на Христа, твърдейки, че Той не е сѫществувалъ преди идването Си въ свѣта. Този възгледъ се възприема благосклонно отъ много, които заявяватъ, че вѣрватъ въ Библията ; а все пакъ той противоречи на найяснитѣ обяснения на нашия Спаситель върху Неговото сродство съ Отца, Неговия божественъ характеръ и по-раншното Му сѫществувание. Човѣкъ не може да подърѫа този възгледъ, безъ да изкриви Свещеното Писание най-безсъвѣстно. А това понижава не само понятието на човѣка за спасителното дѣло, но и погребва вѣрата въ Библията като Божие откровение. А колкото по-опасенъ става той чрезъ това, толкова по-трудно е, да му се противостои. Не признаватъ ли човѣци свидетелството на даденото отъ Бога Свето Писание върху божеството на Христа, то напразно ще бѫде споренето съ тѣхъ по тази точка, понеже никакво друго, колкото и основателно да е, доказателство, не ще може да ги убеди. „Естествениятъ човѣкъ не възприема онова, що е отъ Божия Духъ: за него това е безумство; и не може да го разбере, защото то се изследва духовно“. (1 Кор. 2:14.) Който е обхванатъ отъ тази заблуда, не може да има ни какво истинско понятие нито за характера и дѣлото на Христа, нито за великия Божий планъ за изкуплението на човѣцитѣ. [434]

Още една друга умѣло съставена и носяща нещастие заблуда се състои въ бързо разпространяващата се вѣра, че сатана не билъ личность; че това понятие се употрѣбявало въ Свещеното Писание, само за да се представятъ лошитѣ мисли и пожелания на човѣцитѣ.

Тъй далечъ разнасящето се отъ популярнитѣ амвони учение, че Христовото пришествие се състояло въ идването Му при всѣки отдѣленъ случай при смъртьта, е сѫщо едно изобретение, което отклонява мислитѣ на човѣцитѣ отъ Неговото лично явление въ небеснитѣ облаци, Съ години сатана е казвалъ по този начинъ: „Ето, въ скришнитѣ стаи е“ (Мат. 24: 23—26); и много души сѫ били изгубени, понеже сѫ възприели тази измама.

Свѣтската мѫдрость учи сѫщо, че молитвата не била отъ значение. Мѫже на науката твърдятъ, че не може да има действителенъ отговоръ на една молитва; че това би било едно преобръщане на законитѣ, би било едно чудо, а пъкъ чудеса нѣмало. Вселенната, казватъ гѣ, се управлява отъ твърдо установени закони, и самъ Богъ не върши нищо, противно на тѣзи закони. По този начинъ тѣ представятъ Бога, като че ли Той е обвързанъ чрезъ собственитѣ Си закони; като че действието на божественитѣ закони би могло да изключи божествената свобода. Такова учение е противно на свидетелството на Свещеното Писание. Не бѣха ли извършени чудеса отъ Христа и неговитѣ апостоли? Сѫщиятъ състрадателенъ Спаситель живѣе и днесъ още, и сега Той е сѫщо тъй готовъ да послушва молитвитѣ на вѣрващитѣ, както тогава, когато живѣеше видимо между човѣцитѣ. Естественото действува заедно съ свръхестественото. Една часть отъ Божия планъ е, въ послушание на молитвата съ вѣра да ни дава това, което не би ни далъ, ако не бихме Му се молили за него.

Неизброими сѫ лъжливитѣ учения и пресиленитѣ обяснения въ християнскитѣ черкви. Невъзможно е да се оценятъ лошитѣ последици отъ отхвърлянето макаръ и само на единъ отъ положенитѣ отъ Словото Божие гранични камъни. Само малцина отъ ония, които се осмѣляватъ да направятъ това, оставатъ при отхвърлянето само на една истина ; болшинството продължаватъ да отхвърлятъ единъ принципъ на истината следъ другъ, докато станатъ съвсемъ невѣрващи.

Заблужденията на общоприетото богословие сѫ тласнали много хора въ обятията на съмнението, когато иначе тѣ биха могли да бѫдатъ вѣрващи въ Библията. За тѣхъ е невъзможно да приематъ учения, които насилватъ тѣхнитѣ понятия за оправедливость, милость и доброта; и когато такива имъ биватъ представени като учения на Библията, тѣ отказватъ да я приематъ като Слово Божие. [435]

Това е, което сатана се опитва да постигне. Нищо не желае той тъй много, както да унищожи довѣрието въ Бога и въ Неговото Слово. Сатана стои на върха на голѣмото множество съмняващи се и полага най-голѣми старания, за да привлича души въ своитѣ редове. И съмнението започва да става мода. Една многобройна класа хора гледатъ на Словото Божие съ недовѣрие по сѫщата причина, както и на неговия авторъ, понеже то наказва и осѫжда гpѣxa. Онѣзи, които не искатъ да изпълняватъ неговитѣ нареждания, се стремятъ да отхвърлятъ неговия авторитетъ. Tѣ четатъ Библията или слушатъ ученията ѝ, както се проповѣдватъ отъ амвона, само за да намѣрятъ нѣщо за изобличаване въ Свещеното Писание или въ проповѣдьта. Не малко хора ставатъ невѣрващи, за да се оправдаятъ или извинятъ за пренебрегването на длъжноститѣ си. Други пъкъ приематъ принципитѣ на съмнението отъ гордость и леность. Твърде много склонни къмъ единъ удобенъ животъ, за да извър-шатъ нѣщо достойно за почесть, или пъкъ такова, което би изисквало усилия и себеотрицание, тѣ се стремятъ да си сдобиятъ репутация на по-висока мѫдрость, като критикуватъ Библията. А въ нея има много, което непросвѣтлениятъ отъ божествената мѫдрость разумъ не може по никакъвъ начинъ ди разбере; по такъвъ начинъ тѣ намиратъ поводъ да критикуватъ. Мнозина изглежда да приематъ, че е добродетель да стоятъ на страната на невѣрието и съмнението. Но ще бѫде намѣрено, че такива хора, подъ видъ на искреность, въ действителность сѫ поощрявани отъ самонадѣяность и гордость. Мнозина си правять най-голѣмо удоволствие отъ това, да намиратъ въ Свещеното Писание нѣщо, което поставя другитѣ въ затруднение. Нѣкои критикуватъ и спорятъ, подържайки неправото, само отъ любовь къмъ препирни. Tѣ не забелязватъ, че по такъвъ начинъ тѣ сами се вплитатъ въ примката на ловеца. Но тъй като сѫ изразили открито своето невѣрие, тѣ вѣpватъ, че трѣбва да потвърдятъ своето становище. По такъвъ начинъ тѣ се свързватъ съ безбожнитѣ и сами заключватъ предъ себе си вратата на рая.

Богъ е далъ въ Своето Слово достатъчно доказателства за неговия божественъ произходъ. Великитѣ истини, които се отнасятъ за нашето спасение, сѫ ясно изложени. Съ помощьта на Светия Духъ, който е обещанъ на всички, които се молятъ искрено за него, всѣки човѣкъ може самъ да разбере тѣзи истини. Богъ е далъ на човѣцитѣ една здрава основа, върху която тѣ могатъ да градятъ своята вѣpa.

Но неограничениятъ разумъ на човѣцитѣ е недостатъченъ, за да обхване напълно плановетѣ и намѣренията на вѣчния Богъ. Ние никога не можемъ да схванемъ Бога чрезъ [436] изследвания. Ние не бива да се осмѣляваме съ дръзка рѫка да повдигаме завесата, съ която Той прикрива Своето величие. Апостолътъ извиква: „Колко сѫ непостижими Неговитѣ сѫдби и неизследими Неговитѣ пѫтища!“ (Римл. 11:33.) Ние можемъ да схващаме Неговото отнасяне съ насъ и рѫководящитѣ Го подбудителни причини дотолкова, че да можемъ да видимъ неограничената Му любовь и милость, съединена съ една безкрайна мощь. Нашиятъ небесенъ Баща нарежда всичко съ мѫдрость и справедливость и ние не бива да бѫдемъ недоволни или недовѣрчиви, но трѣбва да Му се прекланяме и подчиняваме съ страхопочитание. Той ще ни разкрие толкова отъ Своитѣ намѣрения, доколкото ще е нужно за нашето добро, а за повече-то отъ това трѣбва да се довѣряваме на Рѫката, която е всемогѫща, и на Сърдцето, което е пълно съ любовь.

Докато Богъ дава изобилни доказателства за вѣрата, Той никога не ще отстрани всичко, което би могло да послужи за извинение на невѣрието. Който търси подкрепа за своето съмнение, ще намѣри такава. А който отказва да приеме Словото Божие и да го изпълнява, докато не е премахнато всѣко възражение тъй, че да нѣма вече поводъ за съмнение, никога не ще получи свѣтлина.

Недовѣрието спрямо Бога е естествено явление при необновеното сърдце, което е въ вражда противъ Бога. Но вѣрата се дава отъ Светия Духъ и ще вирѣе само тогава, когато бѫде подхранвана. Никой не може да закрепне въ вѣрата, безъ да полага решителни старания за това. Невѣрието се усилва, колкото повече бива насърдчавано; и когато човѣци, вмѣсто да се занимаватъ съ доказателствата, които Богъ е далъ за утвърѫдение на вѣрата имъ, си позволяватъ да се съмняватъ и да критикуватъ, тѣ все повече ще намиратъ съмнението си основателно.

Обаче онѣзи, които се съмняватъ въ Божиитѣ обещания и не вѣрватъ въ увѣренията за Неговата благодать, Го обезславятъ, и влиянието имъ клони да отдалечава и други отъ Христа, вмѣсто да ги привлича къмъ Него. Тѣ сѫ неплодородни дървета, които разпростиратъ сухитѣ си клоне надалеко и нашироко и чрезъ това лишаватъ другитѣ растения отъ слънчева свѣтлина, тъй че тѣ вѣхнатъ и умиратъ въ студена сѣнка. Тѣхниятъ животъ ще бѫде като постоянно свидетелство противъ тѣхъ. Тѣ сѣятъ семето на съмнението и невѣрието, което неминуемо ще донесе своята жетва.

Има само единъ пѫть, по който трѣбва да тръгнатъ тия, които искрено се стремятъ да се освободятъ отъ съмнението: вмѣсто да се съмняватъ и да критикуватъ онова, което не пазбиратъ, тѣ трѣбва да внимаватъ на свѣтлината, която вече имъ е изгрѣла, и тогава ще получатъ и по-голѣма свѣтлина. Изпълняватъ ли всѣки дългъ, който сѫ [437] съзнали добре, тогава тѣмъ ще бѫде дадено да разбератъ и да изпълняватъ и онѣзи задължения, върху които тѣ сега още се съмняватъ.

На сатана се удава да съставя фалшификации, които тъй много приличатъ на истината, че души, които искатъ да избѣгнатъ изискващитѣ се отъ истината жертви и себе-отрицателность, и които сѫ съгласни да се оставятъ да бѫдатъ мамени, биватъ заблудени чрезъ тѣхъ; но все пакъ, нему е невъзможно да държи подъ властьта си една душа, която искрено желае на всѣка цена да познае истината. Христосъ е истината и „истинската свѣтлина, която просвѣтява всѣки човѣкъ, идващъ на свѣта“ (Йоанъ 1:9). Духътъ на истината е изпратенъ, за да наставлява човѣцитѣ въ всѣка истина. И подъ порѫчката на Сина Божий е написано: „Търсете, и ще намѣрите“. „Който иска да върши волята Му, ще разбере, дали учението Му е отъ Бога“. (Мат. 7:7; Йоан. 7 : 17.)

Христовитѣ последователи иматъ слабо понятие за за-говоритѣ, които сатана и пълчищата му съставятъ противъ тѣхъ. Но Оня, Който живѣе въ небесата, ще преобърне всички тѣзи планове за изпълнението на Неговитѣ дълбоки намѣрения. Господь допуща Неговитѣ чада да попадатъ въ огнената проба на искушението, не защото Му е приятно тѣ да страдатъ и да се измѫчватъ, но защото тази опитность е отъ сѫществено значение за тѣхната крайна победа. Той не може да ги пази отъ искушения, ако е последователенъ съ Своето собствено съвършенство ; понеже цельта на изпитанието е тъкмо, то да ги подготви, да могатъ да противостоятъ на всички лоши съблазни.

Нито безбожни човѣци, нито дяволътъ могатъ да спъна тъ Божието дѣло или пъкъ да лишатъ Божия народъ отъ Неговото присѫтствие, ако той изповѣдва грѣховетѣ си съ смирено, съкрушено сърдце и ги изоставя, и съ вѣра уповава въ Неговитѣ обещания. На всѣко искушение, на всѣко противно влияние, било то явно или тайно, човѣкъ може успѣшно да противостои, „не съ войнство и не съ сила, а съ Моя Духъ, казва Господь Саваотъ“. (Зах. 4: 6.)

„Очитѣ на Господа сѫ обърнати къмъ праведнитѣ, и ушитѣ Му — къмъ молитвитѣ имъ... И кой ще ви стори зло, ако залѣгате за добро?“ (1 Петр. 3: 12. .3.) Когато Валаамъ. съблазненъ отъ обещанието за едно голѣмо възнаграждение, произнесе магии противъ израиля и чрезъ принесената на Господа жертва се опитваше да нанесе проклятие надъ Божия народъ, Божиятъ Духъ отклони злото, което трѣбваше да бѫде изговорено, и Валаамъ се видѣ принуденъ да извика : „Какъ ще прокълна ? Богъ го не проклева. Какъ ще кажа зло? Господь не казва (противъ него) зло... Да умре душата ми, както умиратъ праведницитѣ, [438] и краятъ ми да бѫде като тѣхниятъ!“ Когато повторно бѣ принесена жертва, безбожниятъ пророкъ обясни : „Ето, азъ почнахъ да благославямъ, защото Той е благословилъ, и азъ не мога да измѣня това. Не се вижда беда у Якова и не се забелязва злочестие у Израиля; Господь, неговъ Богъ, е съ него, и той има трѫбенъ царски звукъ .. . Нѣма магьосничество у Якова, нѣма чародейство у Израиля ; на времето ще кажатъ за Якова и за Израиля : ето, какво стори Богъ !“ (Числа. 23 : 8. 10. 20. 21. 23). Но все пакъ за трети пѫть бѣха съградени олтари, и отново Валаамъ се опита да изговори едно проклятие. Но чрезъ негодуващитѣ устни на пророка Божиятъ Духъ заяви преуспяването на Неговитѣ избраници и наказа глупостьта и злобата на тѣхнитѣ врагове : „Благословенъ да бѫде, който те благославя, и проклетъ, който те проклева !“ (Числа 24 : 9.)

По това време Израилевиятъ народъ бѣше вѣренъ на Бога, и докато бѣше послушенъ на Неговия законъ, никоя земна или подземна сила не можеше да му причини зло. Но най-после на Валаама, все пакъ, се удаде, да навлѣче върху Божия народъ проклятието, което не посмѣ да изговори, като го подведе къмъ грѣхъ. Като започна да престѫпва Божиитѣ заповѣди, той се отклони отъ Него, и трѣбваше да почувствува властьта на погубителя.

Сатана добре съзнава, че и най-слабата душа, която пребѫдва въ Христа, може да противостои на всички сили на тъмнината, и че той, ако се обяви явно противъ нея, не ще може да одърѫи победа, но ще бѫде победенъ. Затова той се опитва да отвлѣче борцитѣ на кръста отъ тѣхната крепость, докато той самъ застава на заденъ планъ съ своитѣ борчески сили, готоаъ да погуби всички, които се осмѣлятъ да навлѣзатъ въ неговата область. Ние можемъ да бѫдемъ сигурни само, когато смирено уповаваме на Бога и сме послушни на всички Негови заповѣди.

Никой не може да бѫде сигуренъ нито единъ часъ, нито една секунда безъ молитва. Ние трѣбва ди молимъ Господа особено за мѫдрость, да разбираме Неговото Слово. Въ него сѫ открити примкитѣ на искусителя, а сѫщо и срѣдствата, чрезъ които той може да бѫде отблъснатъ. Сатана е много изкусенъ въ привеждането на текстове отъ Библията, на които той дава собственото си тълкувание, за да ни доаеде до падение. Ние трѣбва да изследваме Библията съ смирено сърдце и никога да не изпущаме изпредвидъ нашата зависимость отъ Бога. Докато трѣбва да бѫдемъ винаги на щрекъ предъ примкитѣ на сатана, ние трѣбва непрекѫснато да се молимъ съ вѣра : „Не ни въ-веждай въ искушение !„ [439]

Епизод 33—Първата голѣма измама.

Още отъ най-ранната история на човѣка сатана започна да работи, за да погуби нашия родъ. Оня, който бѣше предизвикалъ бунть въ небето, искаше да накара жителитѣ на земята, да се съединятъ съ него въ борбата му противъ Божието управление. Адамъ и Ева, като бѣха послушни на Божия законъ, се радваха на едно пълно щастие, и този фактъ бѣше едно постоянно свидетелство противъ твърдението, което сатана подърѫаше въ небето, че Бо-жиятъ законъ поробвалъ и билъ противенъ на благополу-чието на Неговитѣ творения. А и красивата, приготвена за безгрѣшната двойка родина възбуждаше завистьта на са-тана. Затова той взе решение, да доведе човѣцитѣ до па-дение, за да може тогава, следъ като ги е отдѣлилъ отъ Бога и поставилъ подъ собствената си власть, да завладѣе земята, и на нея да основе своето царство, на пукъ на Всевишния.

Ако бѣше открилъ своя истински характеръ, той, безъ друго, би билъ отхвърленъ, понеже Адамъ и Ева бѣха пре-дупредени предъ този опасенъ врагъ; но той работѣше въ тъмно и прикриваше намѣрението си, за да можеше да постигне по-сигурно цельта си. Използвайки змията, тогава едно създание съ привлекателна външность, той се обърна къмъ Ева: „Истина ли каза Богъ, да не ядете отъ никое дърво въ рая?“ (Бит. 3: 1.) Ако Ева не бѣше влѣзла въ разговоръ съ искусителя, тя щѣше да остане запазена; но тя се осмеѣли да му се предаде и стана плячка на неговитѣ хитри примки. По сѫщия начинъ биватъ и сега още много хора побеждавани. Тѣ се съмняватъ въ Божиитѣ изисквания и мѫдруватъ много върху тѣхъ, и, вмѣсто да бѫдатъ послушни на божественитѣ предписания, тѣ приематъ човѣшки мнения, които прикриватъ само сатанинскитѣ планове.

„Жената отговори на змията: плодове отъ дърветата можемъ да ядемъ; само за плодоветѣ на дървото, що е посрѣдъ рая, рече Богъ : не яжте отъ тѣхъ и не се докосвайте до тѣхъ, за да не умрете. Тогава змията рече на жената : не, нѣма да умрете ; но Богъ знае, че въ деня, въ [440] който вкусите отъ тѣхъ, ще ви се отворятъ очитѣ, и ще бѫдете като богове, знаещи добро и зло“. (Бит. 3 : 2—5.) Той обясни, че тѣ щѣли да станатъ като Бога, надарени съ по-голѣма мѫдрость, отколкото дотогава, и пригодени за по-висока степень на сѫществувание. Ева отстѫпи на искушението, а чрезъ нейното влияние и Адамъ бѣ съблазненъ да сгрѣши. Тѣ приеха думитѣ на змията, че Богъ не мислѣлъ така, както говорѣлъ; тѣ изгубиха довѣрие въ своя Творецъ и си въобразиха, че Той ограничаваше свободата имъ и че, ако престѫпѣха Неговия законъ, тѣ щѣха да постигнатъ голѣма мѫдрость и високо положение.

Но не намѣри ли Адамъ, следъ като съгрѣши, че смисълътъ на думитѣ бѣше: „Въ който день вкусишъ отъ него, непремѣнно ще умрешъ“ ? (Бит. 2 : 17.) Намѣри ли той тѣхното значение отговаряще на онова, което сатана го бѣше накаралъ да вѣрва, че щѣше да бѫде поставенъ зъ по-висша стадия на сѫществуване ? Тогава, наистина, чрезъ престѫпването можеше да се постигне една голѣма печалба, и сатана щѣше да се окаже като благодѣтель на нашия родъ. Но Адамъ намѣри, че това въ никой случай не бѣше смисълътъ на божественото заявление. Богъ обяви, че въ наказание за грѣха човѣкътъ щѣше отново да стане земя, отъ каквато бѣше направенъ: „Пръсть си и въ пръсть ще се върнешъ“. (Бит. 3 : 19.) Думитѣ на сатана : „Ще ви се отворятъ очитѣ“, се оказаха вѣрни само въ този смисълъ: Следъ като Адамъ и Ева не послушаха Бога, очитѣ имъ се отвориха, за да видятъ глупостьта си; тѣ познаха злото и вкусиха горчивия плодъ на престѫплението.

По срѣдата на градината растѣше дървото на живота, чийто плодъ имаше силата, да подържа непрестанно живота. Ако Адамъ бѣше останалъ послушенъ на Бога, той винаги би се радвалъ на свободенъ достѫпъ до това дърво, и щѣше да живѣе вѣчно. Но като съгрѣши, нему бѣ забранено да яде по-нататъкъ отъ дървото на живота, и той бѣ изложенъ на смърть. Божествената присѫда : „Пръсть си и въ пръсть ще се върнешъ“, означава цѣлостно унищожаване на живота.

Обещаното на човѣка при условие на послушание без-смъртие бѣше пропаднало чрезъ престѫпването на Божията заповѣдь. А Адамъ не можеше да предаде на потомството си нищо, което не притежаваше; и не би имало никаква надежда за падналия родъ, ако Богъ не бѣше отново предложилъ на човѣка безсмъртие чрезъ отдаването на Своя Синъ. Докато „смъртьта премина въ всички люде“, понеже „всички съгрѣшиха“, Христосъ .унищожи смъртьта и извади наяве нетлѣние и животъ чрезъ благовестието“. (Римл. 5:12; 2 Тим. 1:10.) Само чрезъ Христа може да се постигне безсмъртие. Исусъ каза: „Който вѣрва въ Сина, има животъ вѣ- [441] ченъ; който пъкъ не вѣрва въ Сина, не ще види животъ“. (Йоанъ 3:36.) Всѣки човѣкъ може да стане притежатель на това неоценимо благословение, ако изпълни условията. Всички, „които съ постоянство въ добри дѣла търсятъ. . . безсмъртие“, ще получатъ „вѣченъ животъ“. (Римл. 2:7.)

Само голѣмиятъ измамникъ обеща на Адама животъ при непослушание, и даденото на Ева отъ змията въ рая обяснение: „Нѣма да умрете!“ бѣше първата държана нѣкога проповѣдь за безсмъртието на душата. И все пакъ това обяснение, което се основава единствено върху авторитета на сатана, се разнася отъ християнскитѣ амвони и се приема отъ болшинството хора сѫщо тъй благосклонно, както отъ нашитѣ първи родители. Божествената присѫда: „Душа, която съгрѣшава, ще умре“ (Йез. 18:20), сега се тълкува тъй: Душата, която съгрѣшава, не ще умре, но ще живѣе вѣчно. Ние можемъ само да се очудваме върху странното заслѣпление, което прави хората тъй лековѣрни относно думитѣ на сатана и тъй невѣрващи относно думитѣ на Бога.

Дко следъ падението си човѣкътъ имаше свободенъ до-стѫпъ до дървото на живота, той щѣше да живѣе вѣчно, и по такъвъ начинъ грѣхътъ щѣше да бѫде направенъ безсмъртенъ. Но „херувимъ и пламененъ мечъ“ пазѣха ,,пѫтя къмъ дървото на живота“ (Бит. 3:34), и никому отъ Адамовата фамилия не е било позволено да престѫпи границитѣ и да яде отъ даващитѣ животъ плодове. Затова и нѣма нито единъ безсмъртенъ грѣшникъ.

Но следъ падението сатана заповѣда на ангелитѣ си да полагатъ особени старания, за да бѫде внушена на човѣцитѣ вѣрата въ едно природно безсмъртие; и ако подведоха народа да приеме тази заблуда, тѣ трѣбваше да го изведатъ и до заключението, че грѣшникътъ ще живѣе въ вѣчни мѫки. Квязътъ на тъмнината представя чрезъ своитѣ служители Бога като единъ отмъстителенъ тиранъ и обяснява, че Той хвърлялъ въ пъкъла всички, които не му били угодни, кѫдето ги оставялъ вѣчно да чувствуватъ Неговия гнѣвъ, и че, докато тѣ търпѣли неизказани мѫки и се гърчели отъ болки въ вѣчни пламъци, тѣхниятъ Творецъ гледалъ на тѣхъ съ задоволство.

По такъвъ начинъ най-върлиятъ врагъ облича Твореца и Благодѣтеля на човѣшкия родъ въ качества, които самъ той притежава. Жестокость е сатанинска черта. Богъ е любовь, и всичко, което Той сътвори, бѣше чисто, свето и приятно, докато се яви грѣхътъ чрезъ първия голѣмъ бунтовникъ. Самъ сатана е врагътъ, който подвежда човѣка къмъ грѣхъ, и тогава, по възможность, го унищожава; и когато е осигурилъ жертвата си, той ликува върху извършената погибель. Ако би му се удало всичко, което би [442] желалъ, той би вплелъ цѣлия човѣшки родъ въ примкитѣ си. Ако не бѣше се изпрѣчила божествената сила въ помощь, нему не биха могли да избѣгнатъ ни единъ синъ, ни една дъщеря на Адама.

Лукавиятъ врагъ се опитва да победи човѣцитѣ днесъ, както е победилъ нашитѣ първи родители, както разклаща довѣрието имъ въ Твореца и ги кара да се съмняватъ въ мѫдростьта на Неговото управление и въ справедливостьта на Неговитѣ закони. Сатана и неговитѣ пратеници представятъ Бога по-лошъ, отколкото сѫ самитѣ тѣ, за.да оправдаятъ собствената си лошота и упорство. Голѣмиятъ измамникъ се стреми да припише собствения си ужасно жестокъ характеръ на нашия Небесенъ Баща, за да се яви самъ той като едно сѫщество, комуто чрезъ изпѫждането отъ небето е причинена голѣма неправда, тъй като той не можелъ да се подчивява на единъ тъй несправедливъ владѣтель. Той предлага на свѣта свободата, на която можелъ да се радва въ противовесъ на възложеното робство поради строгитѣ заповѣди на Йеова. По такъвъ начинъ нему се удава да отклонява души отъ вѣрностьта имъ къмъ Бога.

Колко много противно на всѣка проява на любовь и милость и дори на нашето чувство за справедливость е учението, че безбожнитѣ мъртви биватъ измѫчвани съ огънь и жупелъ въ вѣчно горящъ пѫкълъ; че зарадъ гpѣxoвeтѣ въ единъ кратъкъ земенъ животъ тѣ трѣбва да търпятъ мѫки, докато Богъ живѣe! И все пакъ, това се поучава навсѣкѫде и това учение се намира и днесъ още въ много християнски вѣроизповѣдания. Единъ виденъ докторъ по богословието е казалъ: „Гледката на адскитѣ мѫки ще увеличава блаженството на свѣтиитѣ во-вѣки. Когато виждатъ, какъ други, съ сѫщото естество и родени при сѫщитѣ обстоятелства, сѫ тласнати въ такава мѫка, докато тѣ сами сѫ възвисени, тѣ ще съзнаватъ още по-напълно своето щастие“. Другъ единъ си е послужилъ съ следнитѣ думи: „Докато присѫ-дата се извършва вѣчно надъ съсѫдитѣ на гнѣве, димътъ на тѣхното мѫчение, гледанъ отъ съсѫдитѣ на милостьта, ще се въздига вѣчно, и тѣзи, вмѣсто да изпитватъ състрадание къмъ мѫчещитѣ се, ще викатъ: Аминъ, Аллилуя! Славете Господа!“

Кѫде се намира въ Словото Божие такова учение ? Ще бѫдатъ ли спасенитѣ въ небето недостѫпни за всички чувства на състрадание и на съжаление и дори за чувствата на обикновената човѣщина ? Дали тѣзи качества ще бѫдатъ замѣнени съ равнодушието на стоика или.съ жестокостьта на дивака ? — Не, никога ! Словото Божие не учи подобно нѣщо ! Мѫже, които проповѣдватъ изразенитѣ въ приведенитѣ думи възгледи, могатъ да бѫдатъ учени, и дори искрени хора, но тѣ сѫ измамени отъ лъжливитѣ учения на сатана. Той ги [443] кара да изопачаватъ силни изрази отъ Свещеното Писание и да дадатъ на буквалното имъ съдържание една окраска на горчивина и злоба, която е присѫща на самия него, но не и на нашия Творецъ. „Живъ съмъ Азъ, казва Господь Богъ: не искамъ Азъ смъртьта на грѣшника, но да се отвърне грѣшникътъ отъ пѫтя си и да бѫде живъ. Върнете се, върнете се отъ вашитѣ лоши пѫтища; за какво да умирате? (Йез. 33 : 11.)

Би ли могло да бѫде въ полза на Бога, ако бихме поискали да се съгласимъ, че Той се забавлява при гледката на нечувани мѫки ; че Той се весели при стенанията, виковетѣ и проклятията на страдащитѣ творения, които Той държи въ адскитѣ пламъци ? Могатъ ли тѣзи ужасни тонове да сѫ музика въ ушитѣ на Безкрайната Любовь ? Опитватъ се да убедятъ, че налагането на тѣзи безкрайни мѫки върху безбожнитѣ изявявало Божията умраза къмъ грѣха като къмъ едно зло, което нарушавало мира и реда въ вселенната. О, ужасно богохулство ! Като че Божията умраза къмъ грѣха може да бѫде причина, за да бѫде той увѣковѣченъ ! Понеже, споредъ ученията на тѣзи теолози, продължителнитѣ мѫки безъ надежда за помилване подлудяватъ своитѣ нещастни жертви ; а тъй като тѣхната ярость се изразява въ проклятия и богохулства, тѣ постоянно увеличаватъ товара на своята вина. Но Божията слава не се възвеличава чрезъ подобно безкрайно увѣковѣчаване на постоянно увеличаващия се грѣхъ.

Вънъ отъ границитѣ на човѣшкия умъ е, да се прецени злото, създадено чрезъ фалшивото учение за вѣчнитѣ мѫки. Библейската религия, която е пълна съ любовь и доброта и извънредно богата съ милость, е затъмнена и покрита съ ужаси чрезъ суевѣрието. И можемъ ли да се очудваме, че на нашия многомилостивъ Творецъ гледатъ съ страхъ, уплаха и дори съ умраза, когато смислимъ, въ какви фалшиви краски е нарисувалъ сатана характера на Бога ? Ужасяващитѣ представи за Бога, както тѣ сѫ били разпространявани изъ свѣта чрезъ ученията отъ амвонитѣ, сѫ създали хиляди, дори милиони съмняващи се и невѣрващи.

Учението за вѣчнитѣ мѫчения е едно отъ фалшивитѣ учения, които образуватъ яростното вино на духовния Вавилонъ, съ което той опива народитѣ. (Откр. 14 : 8; 17:2.) Какъ Христови служители сѫ могли да приематъ това фалшиво учение и да го проповѣдватъ отъ осветено мѣсто, е наистина непонятно. Тѣ сѫ го възприели, както и фалшивата сѫбота, отъ Римъ. Наистина, то е било проповѣдвано и отъ велики и добри мѫже; но за тѣхъ не бѣше огрѣла свѣтлина върху този предметъ, както на насъ е дадено. Тѣ бѣха отговорни само за свѣтлината, която тѣ имаха въ тѣхното време ; а ние трѣбва да даваме отчетъ за свѣтлината, [444] която ни огрѣва въ наше време. Отклонимъ ли се отъ сви-детелството на Словото Божие и приемемъ фалшиви учения, понеже нашитѣ бащи сѫ ги разпространявали, ние попадаме подъ изговореното надъ Вавилонъ осѫждение; ние пиемъ отъ неговото яростно вино.

Твърде много хора, на които учението за вѣчнитѣ мѫки е противно, изпадатъ въ противоположна заблуда. Тѣ виждатъ, че Свещеното Писание представя Бога като едно сѫщество, пълно съ любовь и състрадание, и не могатъ да повѣрватъ, че Той ще подхвърли Своитѣ творения на огъня на единъ вѣчногорящъ пъкълъ. Но поради вѣрата, че душата сама по себе си е безсмъртна, тѣ идватъ до заключението, че въ края на краищата всички човѣци ще бѫдатъ спасени. Тѣ гледатъ на заплашванията на Библията като на такива, които сѫ опредѣлени, само за да доведатъ хората чрезъ страхъ въ послушание, но не, за да бѫдатъ буквално изпълнени. Така грѣшникътъ може да живѣе въ се-белюбиви удоволствия, незачитайки Божиитѣ изисквания, и пакъ да очаква най-после да бѫде приетъ съ благоволение. Такова едно учение, което разчита на Божията благодать, но пренебрегва Неговата справедливость, се харесва на плътското сърдце и насърдчава безбожнитѣ въ тѣхната неправда.

За да се покаже, какъ вѣрващитѣ въедно всеобщо из-бавление изкривяватъ Библията, за да подкрепятъ своитѣ пагубни за душата вѣроучения, нужно е само да се цитиратъ тѣхнитѣ собствени изявления. При погребението на единъ нерелигиозенъ младъ човѣкъ, който билъ внезапно убитъ, при единъ нещастенъ случай, единъ универсалистски духовникъ избралъ за основенъ текстъ на надгробното си слово библейския стихъ, отнасящъ се за Давида: „Давидъ ... се утеши за смъртьта на Амнона“. (2 Цар. 13:39.)

„Често ме запитватъ“, казалъ говорительтъ, „каква ще бѫде участьта на ония, които напущатъ свѣта въ грѣхове; такива, които, може би, умиратъ въ пияно състояние; умиратъ съ неизмити багрени петна отъ престѫпления по дрехитѣ си, или пъкъ отлитатъ като този младежъ, безъ да сѫ питали за религия или да сѫ изпитали нейното благословение. Ние се задоволяваме съ Свещеното Писание; неговиятъ отговоръ трѣбва да разреши и най-трудната задача. Амнонъ бѣше извънредно грѣшенъ; той бѣше непокаянъ, бѣха го опили, и въ това състояние го убиха. Давидъ бѣше единъ Божий пророкъ; той трѣбва да е знаелъ, дали Амнонъ въ бѫдещия свѣтъ щѣше да бѫде добре, или зле. Какъ сѫ изразени неговитѣ сърдечни преживѣвания? — „И царь Давидъ престана да гони Авесалома, защото се утеши за смъртьта на Амнона“. [445]

Какво заключение можемъ да извлѣчемъ ние отъ тѣзи думи ? Не е ли това, че въ неговата религиозна вѣpa нѣмаше мѣсто за безкрайни мѫки ? Тъй предполагаме ; и тукъ ние откриваме едно сполучливо доказателство въ подкрепа на приятното, просвѣтляваще и благотворно предположение за една крайна, всеобща чистота и за единъ продължителенъ миръ. Той се бѣше утешилъ за това, че синътъ му бѣше умрѣлъ. И защо ? Защото неговото пророческо око можа да погледне отнапредъ въ славното бѫдеще и да види сина, който, следъ като е билъ отстраненъ отъ всички искушения, развързанъ отъ робството, очистенъ отъ покварата на гpѣxa, бѣше достатъчно осветенъ и просвѣтленъ и приетъ въ събранието на възнесли се, ликуващи духове. Неговата единствена утеха бѣше, че неговиятъ любимъ синъ чрезъ отдалечаването отъ настояшето състояние на гpѣxa и на страданието бѣше пренесенъ тамъ, кѫдето въ неговата затъмнена душа щѣxa да се изливатъ най-възвишенитѣ влияния на Светия Духъ, кѫдето неговата душа щѣше да се разтвори за небесната мѫдрость и за сладкото очарование отъ безсмъртната любовь, и той, станалъ по такъвъ начинъ свѣтъ, можеше да се наслаждава на спокойствието и на притежанието на небесното наследство.

Въ тази мисъль бихме искали да бѫдемъ разбрани, че ние вѣрваме, че блаженството въ небето не зависи отъ нищо, каквото ние можемъ да вършимъ въ този животъ, нито отъ едно настоящо промѣняне на сърдцето, нито отъ сегашната вѣра или отъ едно настоящо вѣроизповѣдание“.

По такъвъ начинъ мнимниятъ Христовъ служитель по-вторилъ изговорената отъ змията въ рая лъжа: „Не, нѣма да умрете“. „Въ деня, въ който вкусите отъ тѣхъ, ще ви се отворятъ очитѣ, и ще бѫдете като богове“. Той заявилъ, че и най-грубиятъ грѣшникъ, билъ той убиецъ, крадецъ или прелюбодеецъ, следъ смъртьта си ще бѫде приготвенъ, за да може да влѣзе въ безсмъртното блаженство.

И откѫде извлича този покваритель на Свещеното Писание своитѣ заключения ? Отъ единственото изречение, което изразява Давидовото подчинение подъ нарежданието на Провидението. „И царь Давидъ престана да гони Авесалома, защото се утеши за смъртьта на Амнона“. Следъ като силата на неговата болка съ течение на времето бѣше намалѣла, неговитѣ мисли се обърнаха отъ мъртвия къмъ живия синъ, който отъ страхъ предъ справедливото наказание за своето престѫпление самъ се бѣше заточилъ. И това било доказателството, че кръвосмѣсителниятъ, пиянъ Амнонъ непосрѣдствено следъ смъртьта е билъ отведенъ на мѣстото на блаженството, за да бѫде тамъ пречистенъ и приготвенъ за обществото на безгрѣшнитѣ ангели! Една приятна басня, наистина способна да задоволи плътското [446] сърдце! Това е собственото учение на сатана, и то извършва успѣшно своето дѣлo, И трѣбва ли да се очудвама, че при такива учения безбожието взема надмощие ?

Действието на това фалшиво учение представя нагледно и онова на много други. Нѣколко само думи отъ Светото Писание биватъ извлѣчени отъ тѣхната зависимость, която въ много случаи би показала, че смисълътъ имъ е точно обратниятъ, и тѣзи разкъсани текстове биватъ изкривявани и употрѣбявани за доказателства на учения, които нѣматъ никакво основание въ Словото Божие. Приведеното като доказателство свидетелство, че пияниятъ Амнонъ билъ въ небето, е една гола измама, на която напълно противоречи ясното и опредѣлено обяснение на Светото Писание, че никой пияница не ще наследи царството Божие. (1 Кор. 6 : 10.) По такъвъ начинъ съмняващи се, невѣрващи и скептици превръщатъ Божията истина въ една лъжа, и много хора чрезъ тѣзи лъжливи заключения сѫ били измамени и приспани въ люлката на плътската сигурность.

Дко бѣше вѣрно, че душитѣ на всички хора при осво-бождението имъ отъ тѣлото веднага отивали въ небето, тогава ниа по-скоро бихме пожелали смъртьта, отколкото живота. Много хора чрезъ това вѣрване сѫ били подведени да турятъ край на земното си сѫществувание. Победени отъ грижи, трудности и разочарования, струва имъ се лесно да скѫсатъ слабата нишка на живота и отлетятъ въ блаженството на вѣчния свѣтъ.

Богъ е далъ въ Своето Слово ясни доказателства, че Той ще накаже престѫпницитѣ на Своя законъ. Който мисли, че Богъ билъ твърде милостивъ, за да отдаде справедливото на грѣшника, трѣбва да погледне само върху кръста на Голгота. Смъртьта на неопетнения Божий Синъ показва, че смърть е заплатата на гpѣxa, и всѣко престѫпване на Божия законъ трѣбва да получи своята справедлива отплата. Христосъ, безгрѣшниятъ, бѣ направенъ грѣшенъ заради човѣцитѣ. Той понесе вината за престѫплението ; предъ Него бѣ прикрито лицето на Отца, докато сърдцето му се съкруши и животътъ въ него заглъхна. Тази жертва бѣ принесена, за да можеха грѣшницитѣ да бѫдатъ спасени. По никой другъ начинъ не бѣше възможно да се освободи човѣкътъ отъ наказанието на гpѣxa. И всѣкa душа, която отказва да вземе участие въ тъй скѫпо изкупеното примирение, трѣбва сама да понесе вината и наказанието за престѫплението си.

Нека да разгледаме, какво още учи Библията за безбожнитѣ и непокаянитѣ, които универсалистътъ поставя като свети блажени ангели въ небето.

„На жадния Азъ ще дамъ даромъ отъ извора на живата вода“. Това обещание се отнася само за ония, които [447] жадуватъ. Само тия, които чувствуватъ нужда за водата на живота и я търсятъ при всички обстоятелства, ще я получатъ. „Който побеждава, ще наследи всичко, и ще му бѫда Богъ, а той ще Ми бѫде синъ“. (Откр. 21 : 6. 7.) И тукъ сѫщо сѫ поставени условия. За да наследимъ всичко, ние трѣбва да противостоимъ на грѣха и да го победимъ.

Господь обяснява чрезъ пророкъ Исая: „Кажете на праведника: блазе му ! .. а на беззаконника — горко му ! за-щото ще има отплата за дѣлата на рѫцетѣ му“. (Ис. 3 : 10. 11). „Макаръ грѣшникътъ и да върши сто пѫти зло и да кисне въ него, но азъ зная, че ще бѫде добре на ония, които се боятъ отъ Бога, които благоговѣятъ предъ лицето Му ; а за нечестивеца нѣма да има добро“, казва мѫдрецътъ. (Екл. 8 : 12. 13.) А Павелъ свидетелствува, че безбожникътъ самъ си натрупва „гнѣвъ за деня на гнѣва, когато се открие праведниятъ сѫдъ отъ Бога, Който ще въздаде всѣкиму споредъ дѣлата му :.. . ярость и гнѣвъ на тия, които упорствуватъ и не се покоряватъ на истината, а се покоряватъ на неправдата“. (Римл. 2:5. 6. 8.)

„Никой блудникъ, или нечистъ, или користолюбецъ, който е идолослужитель, нѣма наследство въ царството на Христа и Бога“. (Ефес. 5 : 5.) „Залягайте да имате миръ съ всички и светость, безъ която никой нѣма да види Господа“. (Евр. 12 : 14.) „Блажени сѫ, които изпълняватъ заповѣдитѣ Му, за да иматъ право да ядатъ отъ дървото на живота и да влѣзатъ въ града презъ портитѣ. А отвънъ сѫ псетата, магьосницитѣ, блудницитѣ, убийцитѣ, идолослужителитѣ и всѣки, който обича и върши лъжа“. (Откр. 22 : 14. 15.)

Богъ е открилъ на човѣка Своя характеръ и начина, по който Той се отнася съ грѣха: „Господь, Богъ човѣколюбивий и милосърдний, дълготърпеливий, многомилостивий и истинний, Който пази (правдата и показва) милость въ хиляди поколѣния, Който прощава вина, престѫпление и грѣхъ, ала не оставя безъ наказание“. (Изх. 34 : 6, 7.) „Господь пази всички, които Го обичатъ, а всички нечестиви ще изтрѣби“. (Пс, 144 : 20.) „R беззаконницитѣ всички ще бѫдатъ изтрѣбени; бѫднината на нечестивцитѣ е гибель“. (Пс. 36: 38.) Наистина, силата и авторитетътъ на божественото управление ще бѫдатъ приложени за побеждаване на съпротивата; и все пакъ всички изявления на отплащащата справедливость ще се съгласуватъ напълно съ характера на Бога, като едно милостиво, дълготърпеливо и благосклонно Сѫщество.

Богъ не принуждава насилствено ничия воля или решение. Нему не е угодно робското послушание. Той иска творенията на Неговитѣ рѫце да Го обичатъ, понеже е достоенъ за любовь. Той желае тѣ да Му сѫ послушни, оценявайки Неговата мѫдрость, справедливость и велико- [448] душие. И ония, които иматъ правилно понятие за тѣзи качества, ще Го обичатъ, понеже тѣ ще бѫдатъ привлѣчени къмъ Него, възхищавайки се отъ Неговия характеръ.

Принципитѣ на любезность, милость и любовь, както тѣ бѣха проповѣдвани и прилагани въ живота отъ нашия Спаситель, сѫ единъ отпечатъкъ на волята и характера на Бога. Христосъ обяснява, че Той не е поучавалъ нищо, което не е получилъ отъ Своя Отецъ. Принципитѣ на божественото управление се съгласуватъ напълно съ учението на Спасителя: „Любете враговетѣ си“. Богъ допуща да се отдаде справедливото на злитѣ за доброто на всемира и дори за доброто на самитѣ ония, надъ които се изливатъ Неговитѣ съдби. Той би ги направилъ щастливи, ако можеше да направи това въ съгласие съ законитѣ на Своето управление и съ справедливостьта на Своя характеръ. Той ги обкрѫжава съ знаци на Своята любовь, дарява имъ познанието на Своя законъ и върви следъ тѣхъ, предлагайки имъ Своята благодать; но тѣ пренебрегватъ Неговата любовь, престѫпватъ закона Му и отхвърлятъ благодадьта Му. Получавайки постоянно Неговитѣ дарове, тѣ обезславятъ Дарителя; тѣ мразятъ Бога, защото знаятъ, че Той се отвръща отъ грѣховетѣ имъ. Господь търпи дълго тѣхната опърничавость; но все пакъ ще дойде часътъ, когато тѣхната участь ще трѣбва да бѫде решена. Ще привлѣче ли тогава Той насила упорствуващитѣ къмъ Себе си? Ще ги принуди ли да вършатъ волята Му?

Души, които сѫ избрали сатана за свой водачъ и съ се оставили да бѫдатъ завладѣни отъ неговата сила, несѫ приготвени да застанатъ въ Божието присѫтствие. Гордость, измама, развратъ и жестокость сѫ се вкоренили въ сърдцата имъ. Биха ли могли тѣ да влѣзатъ въ небето, за да живѣятъ вѣчно съ тия, които тѣ сѫ презирали и мразили на земята? Истината никога не ще бѫде приятна на единъ лъжецъ; смирението никога не може да задоволи самомнителния и гордия; чистотата не ще бѫде приета отъ покваренитѣ, и себеотрицателната любовь не се нрави на себелюбивитѣ. Какви радости би могло да предложи небето на ония, чийто животъ е билъ всецѣло изпълненъ и движенъ отъ земни и себелюбиви подбуждения?

Биха ли могли човѣцитѣ, които сѫ прекарали живота си въ упорство противъ Бога, изведнажъ да бѫдатъ поставени въ небето и да понесатъ възвишеното и свѣто състояние на съвършенството, което винаги владѣе тамъ, където всѣка душа е изпълнена съ любовь, всѣко лице излѫчва радость, кѫдето се разнася хармонично възхитителна музика за прослава на Бога и на Агнеца и потоци свѣтлина, които се излѫчватъ отъ лицето на Оня, Който седи на престола, непрестанно се изливатъ надъ спасенитѣ? Биха ли [449] могли души, чиито сърдца сѫ изпълнени съ умраза къмъ Бога, къмъ истината и свѣтостьта, да се смѣсятъ съ небеснитѣ множества и да взематъ участие въ тѣхнитѣ славословия? Биха ли могли тѣ да понасятъ славата на Бога и на Агнеца? Никога! Тѣмъ сѫ били дадени години на благодатно време, за да развиятъ единъ характеръ за небето ; но тѣ никога не сѫ се потрудили за това, да обикнатъ чистото, никога не сѫ научили езика на небето — а сега е вече много късно. Тѣхниятъ животъ на упорство противъ Бога ги е направилъ негодни за небето. Неговата чистота, неговата свѣтость и неговиятъ миръ биха били за тѣхъ едно мѫчение. Божията слава би била за гѣхъ пояждащъ огънь. Tѣ биха копнали да напуснатъ това свѣто мѣсто. Tѣ биха поздравили погибельта, само да могатъ да бѫдатъ прикрити отъ лицето на Оня, Който умрѣ, за да ги спаси. Участьта на безбожнитѣ ще бѫде запечатана по тѣхенъ изборъ. Тѣxното изключване отъ небето е доброволно пожелано отъ тѣхъ, а отъ страна на Бога е справедливо и милостиво.

Подобно на водитѣ при потопа, огъньтъ на великия день на Божия сѫдъ ще покаже, че безбожнитѣ сѫ непоправими. Tѣ не искатъ да се подчинятъ на божествения авторитетъ. Тѣхната воля е навикнала да се протизи, а когато животътъ е въ края, ще бѫде много късно, да се промѣни течението на мислитѣ имъ въ противната посока, много късно, за да се обърнатъ отъ престѫпление въ послушание и отъ умраза въ любовь.

Като запази живота на Каина, убиеца, Богъ показа на свѣта, какви последици наставатъ, когато грѣшникътъ про-дължава да живѣe въ разюздана безбожность. Чрезъ влиянието на Каиновитѣ учения и примѣръ хиляди отъ неговитѣ потомци бѣxa подведени въ грѣхъ, докато „всичкитѣ имъ сърдечни мисли и помисли бѣxa зло въ всѣко време“. „Земята се разтлѣ предъ лицето Божие, и напълни се земята съ злодейства“. (Бит. 6:5. 11.)

Отъ милость къмъ свѣтa Богъ погуби неговитѣ покварени жители по времето на Ноя. Отъ милость Той унищожи и безбожнитѣ жители на Содомъ. Чрезъ измамническата сила на сатана злодейцитѣ печелятъ съчувствие и възхищение и по такъвъ начинъ постоянно въвеждатъ и други въ упорство. Тъй бѣше въ днитѣ на Каина и на Ноя, по времето на Авраама и Лота; тъй е и сега. Отъ съжаление къмъ всемира Богъ най-после ще погуби ония, които отхвърлятъ Неговата благодать.

„Заплатата, що дава грѣхътъ, е смърть; а дарътъ Божий е животъ вѣченъ въ Христа Исуса, нашия Господь“. (Римл. 6 : 23.) Докато животътъ е наследството на праведнитѣ, смъртьта е частьта на безбожнитѣ. Мойсей заяви на израиля : „Ето, азъ днесъ ти предложихъ животъ и добро, [450] смърть и зло“. (Втор. 30: 15.) Споменатата тукъ смърть не е изговорената надъ Адама, понеже всички човѣци претърпяватъ това наказание за престѫплението, но това е „втората смърть“, която се дава въ противоположность на вѣчния животъ.

Смъртьта, вследствие Адамовия грѣхъ, е преминала въ цѣлия човѣшки родъ. Всички, безъ разлика, потъватъ въ гроба. А чрезъ приготовлението на спасителния планъ всички отново ще бѫдатъ извадени изъ гробоветѣ имъ. Има едно бѫдеще „възкресение на мъртви, на праведни и на неправедни“. (Деян. 24:15.) „Както въ Адама всички умиратъ, тъй и въ Христа всички ще оживѣятъ“. (1 Кор. 15: 22.) Но, все пакъ, ще има една разлика между дветѣ класи, които ще възкръснатъ. „Всички, които сѫ въ гробоветѣ, ще чуятъ гласа на Сина Божий и ще излѣзатъ: които сѫ правили добро, ще възкръснатъ за животъ, а които сѫ вършили зло, ще възкръснатъ за осѫждане“. (Йоанъ 5 : 28. 29.) Ония, които бѫдатъ намѣрени достойни за възкресението на животъ, сѫ „блажени и свѣти“. „Надъ тѣхъ втората смърть нѣма власть“. (Откр. 20 : б.) Душитѣ пъкъ, които не сѫ получили чрезъ покаяние и вѣра прощение, ще трѣбва да претърпятъ наказанието за престѫпленията си, „заплатата на грѣха“. Тѣ ще претърпятъ мѫки, различни по продължителность и сила, „споредъ дѣлата имъ“, които ще се свършатъ съ втората смърть. Тъй като за Бога е невъзможно, съгласно Неговата справедливость и милость, да спаси грѣшника въ неговитѣ грѣхове, Той му отнема сѫществуванието, което той самъ е погубилъ чрезъ своитѣ престѫпления, и за което се е оказалъ недостоенъ. Единъ боговдъхновенъ писатель казва : „Още малко, и нечестивецътъ не ще го има ; ще погледнешъ на мѣстото му, и — нѣма го“. (Пс. 36 : 10.) Другъ единъ обяснява : „И ще бѫдатъ — като да не сѫ били“. (Авдия 16.) Покрити съ позоръ, тѣ потъватъ въ безнадеждната, вѣчна забрава.

Тъй ще бѫде туренъ край на грѣха съ всичкото зло и поквара, които сѫ произлѣзли отъ него. Псалмистътъ казва : „Ти . . . погуби нечестивия, името имъ заличи во вѣкъ-вѣка . . . съ тѣхъ загина споменътъ имъ“. (Пс. 9 : 6. 7.) Въ Откровението Йоанъ, поглеждайки къмъ бѫдещето вѣчно състояние, чува една всеобща хвалебна пѣсень, която не се нарушава нито отъ единъ лошъ тонъ. Всички създания въ небето и земята отдаватъ на Бога слава. (Откр. 5 : 13.) Нѣма вече изгубени души, които да хулятъ Бога, докато се гърчатъ въ мѫкитѣ си; нещастницитѣ въ пъкъла не ще размѣсватъ своитѣ страдалчески стонове съ пѣснитѣ на спасенитѣ.

Върху основната заблуда за естественото безсмъртие почива учението за съзнанието въ смъртьта — едно учение, [451] което, подобно на това за вѣчното мъчение, е противно на изявленията на Светото Писание, на давленията на разума и на нашитѣ чувства на човѣчность. Споредъ общоприетата вѣра, спасенитѣ въ небето знаятъ всичко, което става на земята, особено живота на приятелитѣ, които тѣ сѫ оставили на земята. Но какъ би могло за мъртвитѣ да бѫде източникъ на блаженство това, да виждатъ отвратителнитѣ работи на живущитѣ, да гледатъ извършванитѣ отъ тѣхнитѣ обични хора грѣхове и да ги виждатъ, какъ тѣ страдатъ и търпятъ разочарования и грижи въ живота ? Колко небесно блаженство биха изпитвали ония, чиито мисли сѫ винаги при тѣхнитѣ приятели на земята ? И колко противно е вѣрването, че щомъ диханието напусне тѣлото, душата на непокаяния веднага бивала предавана на адскитѣ пламъци! Какъвъ голѣмъ страхъ би трѣбвало да изпитватъ душите, които виждатъ приятелитѣ си да потъватъ неприготвени въ гроба, за да влѣзатъ въ една вѣчность на стра-дания и грѣхъ ! Много хора сѫ полудѣвали при тѣзи мѫчителни мисли.

Какво казва Светото Писание относно тѣзи нѣща ? Давидъ обяснява, че човѣкътъ въ смъртьта не притежава никакво съзнание: „Излиза духътъ му, и той се връща въ земята си : въ оня день изчезвитъ (всички) негови помисли“. (Пс. 145 : 4). Соломонъ дава сѫщото свидетелство : „Живитѣ знаятъ, че ще умратъ, а мъртвитѣ нищо не знаятъ, и вече нѣма за тѣхъ награда, понеже и поменътъ за тѣхъ е предаденъ на забрава, и любовьта имъ, и умразата имъ, и ревностьта имъ сѫ вече изчезнали и нѣматъ вече дѣлъ до-вѣка въ нищо, що се върши подъ слънцето“. „Защото въ гроба, кѫдето ще идешъ, нѣма ни работа, ни мислене, ни знание, ни мѫдрость“. (Екл. 9:5. 6. 10.)

Когато животътъ на Йезекия, въ отговоръ на молитвата му, бѣше продълженъ съ петнадесеть години, благородниятъ царь отдаде на Бога хваление и слава за Неговата голѣма милость. Въ това славословие той обяснява причината на радостьта си: „Защото не преизподнята Тебе слави, не смъртьта Тебе възхваля, не слѣзлитѣ въ гробъ се уповаватъ на Твоята истина. Живиятъ, само живиятъ ще Те прослави, както азъ сега“. (Ис. 38 : 18. 19.) Общоприетото богословие представя праведнитѣ мъртви като намиращи се въ небето, кѫдето тѣ, живѣещи въ блаженство, славятъ Бога съ безсмъртенъ езикъ ; но Йезекия не можеше да види въ смъртьта подобенъ славенъ изгледъ. Съ неговитѣ думи се съгласува и свидетелството на псалмиста : „Защото въ смъртьта нѣма споменъ за Тебе : въ гроба кой ще Те слави?“ „Не мъртвитѣ ще възхвалятъ Господа, нито всички, които слизатъ въ гроба“. (Пс. 6:6; 113:25)

Въ деня на петдесятницата Петъръ каза за Давида: [452] „Той и умрѣ, и биде погребенъ, и гробътъ му е у насъ и до днесъ“. „Защото Давидъ не възлѣзе на небесата“. (Деян. 2 :29. 34.) Фактътъ, че Давидъ остава въ гроба до възкресението, доказва, че праведнитѣ при смъртьта не отиватъ. въ небето. Само чрезъ възкресението и по силата на факта, че Христосъ е възкръсналъ, Давидъ после ще може да застане отдѣсно на Бога.

Павелъ обясни: „Ако мъртви не възкръсватъ, и Христосъ не е възкръсналъ ; ако пъкъ Христосъ не е възкръсналъ, суетна е вѣрата ви : вие сте си още въ грѣховетѣ ; тогава и ония, които сѫ умрѣли въ Христа, сѫ загинали“. (1 Кор. 15 : 16—18.) Ако презъ течение на 4000 години праведнитѣ отиваха веднага при смъртьта си въ небето, какъ тогава Павелъ би могълъ да каже, че ако не ще има възкресение, „и ония, които сѫ умрѣли въ Христа, сѫ загинали“ ? Тогава, въобще, не би било нужно възкресение.

Мѫченикътъ Тиндаль е казалъ относно състоянието на мъртвитѣ : „Азъ признавамъ свободно, че не съмъ убеденъ въ това, че тѣ вече живѣятъ въ славата, както Христосъ и избранитѣ Божии ангели. И това учение не е часть отъ моето вѣроизповѣдание; понеже ако това бѣше тъй, тогава азъ считамъ проповѣдьта за тѣлесното възкресение за съвсемъ напразна“. (Tyndal, Preface to „New Testament“).

Неуспоримъ фактъ е, че надеждата за едно непосрѣдствено блаженство следъ смъртьта е довела до едно широко разпространено пренебрегване библейското учение за възкресението. Д-ръ Адамъ Кларкъ е забелязалъ това и е казалъ : „Изглежда, че учението за възкресението у първитѣ християни е било отъ много по-голѣма важность, отколкото днесъ. Защо това е тъй ? Апостолитѣ постоянно наблѣгаха на него и чрезъ него насърдчаваха Божиитѣ чада къмъ трудъ, послушание и радость. А тѣхнитѣ последователи въ настоящето споменаватъ за него само съвсемъ рѣдко! Тъй проповѣдваха апостолитѣ и тъй вѣрваха първитѣ християни ; тъй проповядваме и ние и тъй вѣрватъ нашитѣ слушатели. Нѣма друго учение въ евангелието, върху което да се наблѣга повече, а и не се намира учение въ настоящия начинъ на проповѣдване, което да е повече пре-небрегвано“. (Commentary of the New Testament, Vol. II.)

Това е траяло, докато славната истина за възкресението почти е била напълно затъмнена и почти напълно изгубена изпредъ очи отъ християнския свѣтъ. Единъ виденъ религиозенъ писатель казва въ забележкитѣ си къмъ думитѣ на Павла въ 1 Сол. 4 : 13 — 18 : „За всички практически цели на утехата учението за блаженото бесмъртие на праведнитѣ заема за насъ мѣстото на всѣко съмнително учение за второто идване на Христа. За насъ Господь идва при нашата смърть. Това трѣбва ние да очакваме, за това да бдимъ. [453] Мъртвитѣ вече сѫ влѣзли въ славата. Тѣ не чакатъ трѫбата, за да получатъ присѫдата и блаженството си“.

Но когато Исусъ щѣше да напусне ученицитѣ си, Той не имъ каза, че тѣ щѣха скоро да отидатъ при Него. „Отивамъ“, каза Той, „да ви приготвя мѣсто. И когато ида и ви приготвя мѣсто, пакъ ще дойда и ще ви взема при Мене Си, за да бѫдете и вие, дето съмъ Азъ“. (Йоанъ 14 : 2. 3.) А Павелъ ни казва по-нататъкъ, че „Самъ Господь, съ повеление, при гласъ на архангелъ и при трѫба Божия, ще слѣзе отъ небето, и мъртвитѣ въ Христа ще възкръснатъ първомъ; после ние, останалитѣ живи, заедно съ тѣхъ ще бѫдемъ грабнати на облаци, за да срещнемъ Господа въ въздуха, и така винаги съ Господа ще бѫдемъ“. Освенъ това той добавя: „Прочее, утешавайте се единъ другъ съ тѣзи думи“. (1 Сол. 4 : 16—18.) Каква голѣма разлика между тѣзи думи на утеха и ония на по-горе цитирания универсалистки проповѣдникъ! Този утешаваше опечаленитѣ приятели съ увѣрението, че, колкото и грѣшенъ да е билъ мъртвиятъ, все пакъ още съ издъхването си той бивалъ приетъ между ангелитѣ. А Павелъ посочва на своитѣ братя бѫдещето идване на Господа, когато връзкитѣ на гроба ще бѫдатъ разкѫсани и „мъртвитѣ въ Христа“ ще възкръснатъ за вѣченъ животъ.

Преди която и да е душа да може да влѣзе въ жилищата на блаженитѣ, трѣбва всѣки случай да бѫде изследванъ, нейниятъ характеръ и дѣлата ѝ да сѫ получили присѫдата си отъ Бога. Всички ще бѫдатъ сѫдени споредъ записанитѣ въ книгитѣ доклади; всички ще бѫдатъ възнаградени, споредъ каквито сѫ били дѣлата имъ. Нека да обърнемъ внимание на Павловитѣ думи: „Защото опредѣли день, когато ще сѫди праведно вселенната чрезъ предопредѣления отъ Него мѫжъ, като даде увѣрение на всички съ възкресението Му отъ мъртвитѣ „. (Деян. 17:21.) Тукъ апостолътъ заявява ясно, че за сѫда е предвидено едно точно опредѣлено време, тогава още бѫдеще.

Юда сочи на сѫщото време: „Ангелитѣ пъкъ, които не опазиха своето началничество, а напуснаха жилищата си, запази въ вѣчни окови, въ мракъ, за сѫда на великия день“. А по-нататъкъ той привежда думитѣ на Еноха: „Ето, иде Господь съ десетки хиляди Свои свети ангели, за да извърши сѫдъ надъ всички“. (Юда 6. 14. 15.) Йоанъ обяснява, че видѣлъ „мъртвитѣ, малки и голѣми, да стоятъ предъ Бога .... И сѫдени бѣха мъртвитѣ по записаното въ книгитѣ, споредъ дѣлата имъ“. (Откр. 20 : 12.)

Обаче, ако мъртвитѣ вече се радватъ на небесното блаженство или пъкъ се гърчатъ въ пламъцитѣ на пъкъла, защо, тогава, ще бѫде нуженъ още единъ бѫдещъ сѫдъ? Ученията на Божието Слово по тази важна точка не сѫ ни- [454] то тъмни, нито противоречиви; тѣ могатъ да бѫдатъ разбрани отъ най-обикновени хора. Но кой искренъ умъ може да види въ останалитѣ учения мѫдрость или справедливость? Трѣбва ли праведнитѣ следъ изследването на случаитѣ имъ въ сѫда, да получатъ похвалата: .Хубаво, добри и вѣрни рабе! . . . Влѣзъ въ радостьта на Господаря си!“ (Мат. 25:21), когато тѣ вече, може би, стотици години сѫ живѣли въ Неговото присѫтствие? Трѣбва ли безбожнитѣ да бѫдатъ извикани отъ мѣстото на мѫките, за да чуятъ отъ Сѫдията на цѣлата земя присѫдата: .Идете отъ Мене, проклети, въ огънь вѣчний!“ (Мат. 25:41)? Каква подигравка! Какво позорно обвинение срещу мѫдростьта и справедливостьта на Бога!

Теорията за безсмъртието на душата е едно отъ фалшивитѣ учения, които Римъ зае отъ езичеството и вмъкна въ религията на християнството. Мартинъ Лютеръ я прибави къмъ „многобройнитѣ басни на римското купище отъ декретали (постановления)„. (Petavel, „The Problem of Immorality“, p. 255.) Въ забележкитѣ си къмъ думитѣ на Соломона въ Еклисиястъ, че мъртвитѣ не знаятъ нищо, реформаторътъ казва: „Друго едно доказателство, че мъртвитѣ не съзнаватъ нищо. Тамъ, казва Соломонъ, нѣма длъжность, нѣма знание, нѣма мѫдрость. Той сѫди, споредъ това, че мъртвитѣ спятъ напълно и не мислятъ за нищо. Тѣ лежатъ, безъ да броятъ дни или години; но когато се пробудятъ, тѣмъ ще се струва, че сѫ спали само единъ мигъ“. (Luther’s „Expositon of Ecclesiastes“, p. 152.)

Никѫде въ Светото Писание не се казва, че праведнитѣ получаватъ наградата си и безбожнитѣ наказанието си при смъртьта. Патриарситѣ и пророцитѣ не сѫ оставили никакво подобно увѣрение. Христосъ и Неговитѣ апостоли не сѫ загатвали нищо подобно. Библията учи ясно, че мъртвитѣ не отиватъ направо въ небето, но спятъ до възкресението. (1 Сол. 4 : 14; Йовъ 14 : 10—12.) Въ сѫщия день, когато „сребърната верижка“ се скѫса и „златната превръзка“ се съдере, мислитѣ на човѣцитѣ биватъ унищожени. Ония, които влизатъ въ гроба, оставатъ тамъ въ мълчаливо очакване. Тѣ не знаятъ вече нищо за всичко, което става подъ слънцето. (Йовъ 14:21). Блажена почивка за изморенитѣ праведници ! Времето, кратко или дълго, е за тѣхъ само единъ моментъ ! Тѣ заспиватъ, и ще бѫдатъ събудени чрезъ Божията трѫба за едно славно безсмъртие. „Ще затрѫби, и мъртвитѣ ще възкръснатъ нетлѣнни .. А щомъ това тлѣнно тѣло се облѣче въ нетлѣние и това смъртно тѣло се облѣче въ безсмъртие, тогава ще се сбѫдне написаното слово: „Смъртьта биде погълната съ победа“. (1 Кор. 15:52—54.) Когато бѫдатъ повикани отъ своя дълбокъ сънь, [455] тѣ започватъ да мислятъ тъкмо отъ тамъ, кѫдето сѫ прекѫснали на времето си. Последното имъ чувство е било страхътъ отъ смъртьта, последната мисъль — влизането имъ въ властьта на гроба. И сега първата имъ радостна мисъль ще се разнесе въ ликуващия викъ: „Де ти е, смърте, жилото ? Де ти е, аде, победата?“ (Ст. 55.) [456]

Епизод 34—Спиритизмътъ.

Службата на светитѣ ангели, както тя е представена въ Божието Слово, е една извънредно утешителна и цена истина за всѣки Христовъ последователь. Обаче библейското учение по този предметъ е затъмнено и изкривено чрезъ заблудитѣ на общоприетото богословие. Учението за едно естествено безсмъртие, заето въ началото отъ езическата философия и вмъкнато въ християнската вѣра презъ тъмнината на голѣмия упадъкъ, е заело мѣстото на тъй ясно изложената въ Светото Писание истина, че мрътвитѣ не знаятъ нищо. Хиляди сѫ били подведени да вѣрватъ, че служебнитѣ духове, провождани да служатъ на ония, които ще наследятъ спасение“ (Евр. 1:14), сѫ духове на мъртви, въпрѣки, че Светото Писание свидетелствува за сѫществуването на небесни ангели и за тѣхната връзка съ човѣшката история, още преди да бѣше умрѣлъ нито единъ човѣкъ.

Учението за съзнанието на човѣка въ смъртьта, особено вѣрването, че духоветѣ на умрѣлитѣ се връщали обратно, за да служатъ на живитѣ, е подготвило пѫтя на модерния спиритизъмъ. Ако мъртвитѣ биватъ допуснати въ присѫтствието на Бога и на светитѣ ангели и сѫ надарени съ много по-голѣми познания, отколкото сѫ притежавали порано, защо тогава да не се върнатъ обратно на земята, за да освѣтляватъ и поучаватъ живущитѣ? Ако духоветѣ на мъртвитѣ, както се учи отъ общоприетото богословие, заобикалятъ своитѣ приятели на земята, защо тогава да не имъ бѫде позволено да се съобщаватъ съ тѣхъ, за да ги предпазватъ отъ грѣха или да ги утешаватъ въ скръбьта имъ? Какъ могатъ души, вѣрваши въ едно продължение на съзнателния животъ на човѣка следъ смъртьта, да отхвърлятъ онова, което прославени духове имъ даватъ като божествена свѣтлина? Това е едно мнимо свето дѣло, чрезъ което сатана действува за постигането на своитѣ планове. Падналитѣ ангели, които изпълняватъ неговитѣ заповѣди, се явяватъ като пратеници отъ свѣта на духоветѣ. Подъ предлогъ, да свързва живитѣ съ мъртвитѣ, князътъ на зло- [457] то упражнява своето омагьосваще влияние върху умоветѣ имъ.

Той има власть, да представя на човѣцитѣ видимо тѣхнитѣ умрѣли приятели. Имитацията е съвършена; познатата външность, думитѣ и тонътъ имъ биватъ представени съ чудна точность. Много биватъ утешавани чрезъ увѣрението, че тѣхнитѣ любимци се наслаждаватъ на небесно блаженство, и безъ да подозиратъ опасностьта, ставатъ послушни на „мамливи духове и бѣсовски учения“ (1 Тим. 4:1).

Д подведени ли сѫ хората еднажъ да повѣрзатъ, че мърт-витѣ наистина се връщатъ, за да се сношаватъ съ тѣхъ, тогава сатана прави да се явяватъ човѣци, които сѫ потънали въ гроба неприготвени, и тѣзи твърдятъ, че били щастливи въ небето и дори заемали тамъ високи постове. По такъвъ начинъ се разпространява заблудата, че между праведнитѣ и безбожнитѣ не се прави никаква разлика. Мнимитѣ посетители отъ свѣта на духоветѣ отвреме навреме изразяватъ напѫтвания за предпазвания и предупреждения, които се оказватъ вѣрни. А когато еднажъ сѫ спечелили довѣрието, тѣ представятъ учения, които тъкмо погребватъ вѣрата въ Светото Писание. Подъ предлогъ на съучастие къмъ благополучието на приятелитѣ си на земята, тѣ имъ подшепватъ най-опаснитѣ заблуди. Фактътъ, че тѣ излагатъ нѣкои истини и понѣкога сѫ въ състояние да предсказватъ бѫдещи събития, дава на изявленията имъ видъ на достовѣрность, и тѣхнитѣ фалшиви учения биватъ тъй охотно приемани и тъй наивно вѣрвани отъ хората, като че сѫ най-свѣтитѣ библейски истини. Божиятъ законъ бива отхвърленъ настрана, духътъ на благодатьта пренебрегнатъ, кръвьта на завета считана за нѣщо несвето. Духоветѣ отричатъ божеството на Христа и представятъ дори Твореца на равно стѫпало съ себе си. Тъй голѣмиятъ противникъ води подъ нова маска борбата си противъ Бога, която бѣ започналъ въ небето и която продължава почти шесть хиляди години на земята.

Мнозина се стараятъ да обяснятъ спиритическитѣ явления, като ги приписватъ всецѣло на измамата и ловкоститѣ на медиума. Обаче, докато е истина, че често фокусничеството бива издигано като истинско откровение, констатирани сѫ бивали и необикновени проявления на свърхестествени сили. Тайнственото хлопане, съ което започна модерниятъ спиритизъмъ, не бѣше резултатъ на човѣшка срѫчность или хитрость, но непосрѣдствено дѣло на зли ангели, които по този начинъ въведоха една отъ най-успѣшнитѣ пагубни за душата заблуди. Много хора се заблуждаватъ чрезъ вѣрата, че спиритизмътъ билъ една чисто човѣшка измама ; бѫдатъ ли, обаче, изправени предъ явления, които тѣ могатъ да считатъ само за свърхестествени, тогава тѣ биватъ заслѣпени и подведени да ги приематъ за голѣма сила Божия. [458]

Тѣзи хора пренебрегватъ свидетелството на Светото Писание върху вършенитѣ отъ сатана и неговитѣ ангели чудеса. Чрезъ сатанинска сила фараоновитѣ магьосници бѣxa направени въ състояние да имитиратъ Божието дѣлo. Павелъ казва, че преди Христовото пришествие ще ставатъ подобни изявления на сатанинската сила. Идването на Господа ще бѫде предшествувано отъ „всѣка сила и поличби и лъжливи чудеса и всѣко неправедно прелъстяне“. (2 Сол. 2:9. 10.) Апостолъ Йоанъ описва чудотворната сила, която ще бѫде проявена въ последнитѣ дни, съ следнитѣ думи: „И вършеше голѣми личби, та дори и огънь сваляше отъ небето на земята предъ човѣцитѣ. И лъстѣшe жителитѣ земни съ личбитѣ, що му бѣxa дадени да върши“. (Откр. 13 : 13. 14.) Тукъ сѫ предсказани съвсемъ не прости измами. Човѣцигѣ ще бѫдатъ прелъствани чрезъ чудесата, които сатанинскитѣ орѫдия ще могатъ да извършватъ, а не само да твърдятъ, че можели да вършатъ.

Князътъ на тъмнината, който тъй дълго бѣше посветявалъ силитѣ на своя могѫщественъ духъ на дѣлото на измамата, умѣло нагажда своитѣ искушения споредъ хората отъ всички класи и положения. На образованитѣ той представя спиритизма въ неговитѣ фини и разумни гледища, чрезъ което му се удава да привлѣче мнозина въ мрежата си. Мѫдростьта, която спиритизмътъ дава, е, както апостолъ Яковъ казва, „не мѫдрость, която слиза отъ горе, а земна, човѣшка, бѣсовска“. (Яков. 3 : 15.) Но това голѣмиятъ измамникъ прикрива, като приструвката служи най-добре на неговитѣ планове. Онзи, който можа да се яви при искушението въ пустинята предъ Христа въ блѣсъка на небесенъ серафимъ, идва и при човѣцитѣ въ единъ много привлѣкателенъ видъ, като ангелъ на свѣтлината. Той се обръща къмъ разума, като му представя възвишени учения; той запленява въображението чрезъ забъркани представи и спечелва симпатиитѣ чрезъ красноречиви описания на любовь и човѣколюбив. Той възбужда фантазията до единъ високъ полетъ и кара човѣцитѣ да си съставятъ такова високо мнение за собствената си мѫдрость, че въ сърдцата си да пренебрегнатъ Вѣчния. Онова могѫщо сѫщество, което можа да отнесе Спасителя на свѣта на една висока планина и да Му покаже всички царства на свѣта и славата имъ, въ искушенията си ще се приближава къмъ човѣцитѣ по такъвъ начинъ, че да се объркатъ чувствата на всички, които не стоятъ подъ закрилата на божествената сила.

Както прелъсти Ева въ Едемъ, така и сега сатана прелъства хората, като ги ласкае, пробужда въ тѣхъ желания да постигчатъ забранени познания и подкладва амбициите имъ за себевъзвишение. Самъ той бѣше отпадналъ, понеже се бѣше отдалъ на тѣзи лоши пожелания, и сега се стреми [459] пакъ чрезъ тѣхъ да докара гибельта на човѣка. „Ще бѫдете като богове“, обясни той, „знаещи добро и зло“. (Бит. 2 : 5.) Спиритизмътъ учи : „Човѣкътъ е едно творение на напредъка ; неговото предназначение е, да прогресира къмъ божественость, още отъ самото рождение до вѣчностьта“. И пакъ : „Всѣки духъ ще сѫди себе си, а не единъ — други“. „Сѫдътъ ще бѫде справедливъ, понеже ще бѫде самоприсѫда... Престолътъ е въ самия тебе“. Единъ спиритически учитель, когато „духовното съзнание“ се пробудило въ него, е казалъ : „Всички мои съчовѣци бѣха непаднали полубогове“. А другъ единъ твърди: „Всѣко справедливо и съвършено сѫщество е Христосъ“.

Тъй сатана на мѣстото на справедливостьта и съвър-шенството на вѣчния Богъ — истинския предметъ на покло-нение — и на мѣстото на съвършената правда на Неговия законъ, който е истинската цель на онова, което могатъ да постигнатъ човѣшки сѫщества, е поставилъ грѣховната, за-блуждаваща натура на самия човѣкъ, като единственъ предметъ на почитание, като единствено мѣрило за сѫда, единствена мѣрка за характера. Това е напрецъкъ, обаче не нагоре, но надолу.

Единъ законъ на ума, както и на духа е, че ние биваме преобразявани споредъ това, съ което се занимаваме. Духътъ постепенно се нагажда споредъ предметитѣ, на които човѣкъ се спира. Той става подобенъ на това, което е свикналъ да обича и почита. Човѣкътъ не ще отиде никога по-далечъ отъ поставената му цель на чистота, доброта или истина. Е ли собственото Азъ неговиятъ най-висшъ идеалъ, той никога не ще постигне нѣщо по-възвишено. Напротивъ, той постепенно ще затъва все по-дълбоко. Само Божията благодать има силата да възвиси човѣка. Остави ли се самъ на себе си, той ще върви неминуемо надолу.

На хората, отстѫпващи на страститѣ си, на търсещитѣ удоволствия, на сластолюбивитѣ спиритизмътъ се представя подъ една не толкова фина маска, както на по-ученитѣ и ум-нитѣ ; понеже тѣ намиратъ въ неговитѣ по-груби форми тъкмо онова, което хармонира на тѣхнитѣ наклонности. Сатана изучава всѣки видъ слабости на човѣшката натура, той си отбелязва грѣховетѣ, които всѣки е наклоненъ да върши, и тогава внимава, да не липсватъ възможности, които да задоволятъ наклонностьта къмъ злото. Той кара хората да прекаляватъ въ нѣща, които сами по себе си сѫ добри, тъй че чрезъ невъздърѫание тѣ да отслабятъ тѣлесната, духовната и нравствената си сила. Той е погубилъ и погубва хиляди чрезъ удовлетворяването на страститѣ, чрезъ които цѣлата природа на човѣка става подобна на тая на животнитѣ. За да направи дѣлото си съвършено, той твърди чрезъ духоветѣ, че истинското познание издигало човѣка надъ [460] всички закони; че всичко, което сѫществува, е право; че Богъ не осѫжда, и че всички грѣхове, които се извършвали, били невинно извършени. Когато хората по такъвъ начинъ бѫдатъ подведени да вѣрватъ, че удоволствието е най-висшиятъ законъ, че свободата означава пълна разюзданость и че човѣкътъ има да отдава смѣтка само на себе си, трѣбва ли тогава да се очудваме, че поквара и нравственъ упадъкъ се ширятъ навсѣкѫде? Хиляди приематъ жадно ученията, които имъ позволяватъ свободата, да угаждатъ на наклонноститѣ на плътското сърдце. Юздитѣ на себевладението сѫ предадени на пожеланията, силитѣ на духа и на душата сѫ подчинени на животинскитѣ наклонности, и сатана, ликуващъ, въвлича въ своята мрежа хиляди, които претендиратъ да сѫ Христови последователи.

Но никой не бива да бѫде заблуждаванъ чрезъ лъжливитѣ претенции на спиритизма. Богъ е далъ на свѣта достатъчно свѣтлина, за да може да се разкрие примката. Както вече бѣ показано, учението, което образува сѫществената основа на спиритизма, стои въ рѣзко противоречие съ най-яснитѣ изявления на Светото Писание. Библията учи, че мъртвитѣ не знаятъ нищо, че намѣренията имъ сѫ изчезнали, че тѣ не взематъ участие вече въ нищо, що става подъ слънцето и не знаятъ нищо за радоститѣ и скърбитѣ на тия, които имъ сѫ били най-скѫпи на земята.

Богъ е забранилъ изрично всѣко сношение съ мнимитѣ духове на умрѣлитѣ. Още между евреитѣ имаше хора, които, като спиритиститѣ днесъ, твърдѣха, че подърѫали сношения съ мъртвитѣ. Но „пророческитѣ духове“, както наричаха тѣзи посетители отъ другия свѣтъ, сѫ наречени отъ Библията „бѣсовски духове“. (Сравни съ Чис. 25:1—3; Пс. 105:28; 1 Кор. 10:20; Откр. 16:14.) Сношаването съ пророчески духове бѣше обявено отъ Господа за мерзость и строго забранено при смъртно наказание. (Лев. 19:31; 20:47.) Дори и на името „магьосничество“ сега се гледа съ презрение. Твърдението, че човѣци могатъ да стоятъ въ връзка съ зли духове, се счита за басня отъ тъмнитѣ срѣдни вѣкове. Спиритизмътъ, обаче, чиито последователи броятъ стотици хиляди, дори милиони, който си е проправилъ пѫть всрѣдъ научнитѣ крѫгове, промъкналъ се е въ черквитѣ, комуто се оказва добъръ приемъ въ законодателнитѣ срѣди, дори и въ царскитѣ дворове, — тази гигантска измама е само едно съживяване на осѫденото и забранено въ старо време магьосничество, само че въ нова одежда.

Дори ако нѣмаше никакъвъ другъ признакъ за истинския характеръ на спиритизма, за християнина би трѣбвало да бѫде достатъчно, че тѣзи духове не правятъ никаква разлика между правда и грѣхъ, между най-благороднитѣ и чисти Христови апостоли и най-покваренитѣ служители на [461] сатана. Като поставя и най-лошитѣ човѣци на небето и ги представя като високо издигнати тамъ, сатана заявява на свѣта: Безразлично е. колкото и безбожни да сте; дали вѣрвате въ Бога и Библията, или не — живѣйте, както ви се харесва; небето е вашата родина. Спиритическитѣ учители твърдятъ наистина: „Всѣки, който прави зло, добъръ е предъ очитѣ на Господа, и къмъ такива Той благоволи“. (Мал. 2:17.) Но Словото Божие казва : .Де е Богъ на правосѫдието ? Горко на ония, които злото наричатъ добро и доброто — зло, тъмнината считатъ за свѣтлина, и свѣтлината — за тъмнина ! (Ис. 5:20.)

Тѣзи лъжливи духове представятъ апостолитѣ тъй, като че тѣ противоречатъ на онова, което сѫ написали подъ внушението на Светия Духъ, когато сѫ били още на земята. Тѣ отричатъ божествения произходъ на Библията и чрезъ това събарятъ основата на надеждата на християнина и изгасватъ свѣтлината, която открива пѫтя къмъ небето. Сатана представя на свѣта, че Библията била само едно съчинение или една подходяща само за нашитѣ праотци книга, която днесъ трѣбвало да бѫде не толкова ценена, или дори премахната като остарѣла. А на мѣстото на Божието Слово той посочва спиритическитѣ откровения. Това е единъ пѫть, който лежи напълно подъ негова власть; чрезъ това срѣдство той може да накара свѣта да повѣрва всичко, каквото той желае. Книгата, която ще сѫди него и последователитѣ му, той поставя въ сѣнка, точно тамъ, кѫдето той иска да е тя. Спасителя на свѣта той понижава въ единъ обикновенъ човѣкъ. И както римскитѣ стражари, които пазѣха Исусовия гробъ, разпространиха лъжливия слухъ, внушенъ имъ отъ старейшинитѣ и свещеницитѣ, за да отрекатъ Христовото възкресение, тъй и привърѫеницитѣ на спиритическитѣ явления се опитватъ да дадатъ видъ,че въ живота на нашия Спаситель нѣмало нищо чудно. Следъ като по такъвъ начинъ се опитватъ да поставятъ Исуса на заденъ планъ, тѣ обръщатъ вниманието на жертвитѣ си върху своитѣ собствени чудеса и обясняватъ, че тѣзи далечъ надминаватъ дѣлата на Христа.

Наистина, спиритизмътъ сега промѣня своята форма, прикрива нѣкои отъ своитѣ лоши черти и се представя подъ християнската мантия. Но неговитѣ изрази отъ катедрата и въ пресата сѫ добре познати на хората още отъ много години, и въ тѣхъ се открива неговиятъ истински характеръ. Тѣзи учения не могатъ да бѫдатъ нито отречени, нито скрити.

Дори въ настоящата ѝ форма тази измама е далечъ отъ това, да бѫде по-достойна за търпене, отколкото по-рано ; въ сѫщность тя е по-опасна, понеже е много по-измамлива. Докато по-рано спиритизмътъ отхвърляше Христа и Биб- [462] лията, сега той казва, че приема и дветѣ. Но той тълкува Библията по начинъ, който се харесва на необновеното сърдце, като нейнитѣ най-търѫествени и важни истини биватъ отхвърлени като неценни. Говори се за любовьта като главно качество на Бога, обаче тя бива понижена въ едно слабо чувствено щастие, което прави малка разлика между доброто и злото. Божията справедливость, Неговото осѫждане грѣха, изискванията на Божия светъ законъ не се уважаватъ. Народътъ бива поучаванъ да гледа на десеттѣ Божии заповѣди като на мъртви букви. Приятни, пленителни басни омайватъ чувствата и каратъ хората да отхвърлятъ Библията като основа на тѣхната вѣра. И днесъ Христосъ се отрича отъ хората сѫщо тъй, както и нѣкога; но сатана тъй е заслѣпилъ очитѣ на хората, че измамата не се забелязва.

Има само малцина, които иматъ правилно понятие за измамливата сила на спиритизма и за опасностьта отъ изпа-дането подъ неговото влияние. Много хора се занимаватъ съ него, само за да удовлетворятъ любопитството си. Тѣ нѣматъ никаква истинска вѣра въ него и биха се ужасили при мисъльта, да се отдадатъ въ властьта на духоветѣ. Но тѣ се осмѣляватъ да навлѣзатъ въ забранена область, а мощниятъ погубитель упражнява противъ волята имъ своята власть надъ тѣхъ. Могатъ ли еднъжъ да бѫдатъ накарани да се оставятъ да бѫдатъ подведени отъ него, той вече ги държи въ властьта си. Невъзможно имъ е вече съ собствена сила да се освободятъ отъ тази пленяваща, примамлива връзка. Нищо, освенъ Божията сила, която се дава въ отговоръ на една сериозна, отправена съ вѣра молитва, не може да освободи тѣзи впримчени души.

Всички, които следватъ грѣховнитѣ си наклонности или умишлено извършватъ единъ съзнателенъ грѣхъ, поканватъ чрезъ това сатана да ги искушава. Тѣ се отдѣлятъ отъ Бога и отъ грижитѣ на Неговитѣ ангели; и когато лукавиятъ ги приближи съ своитѣ измами, тѣ сѫ беззащитни и лесно му ставатъ плячка. Тѣзи, които по такъвъ начинъ се отдаватъ въ неговата власть, не подозиратъ, кѫде свършва тѣхниятъ пѫть. Следъ като искусительтъ е успѣлъ да ги провали, той си послужва съ тѣхъ като съ свои инструменти, за да примамва и други въ гибельта.

Пророкъ Исая казва: „Кога ви кажатъ: обърнете се къмъ ония, които извикватъ мъртъвци и магьосници, къмъ обайници и коремоговорници, — тогава отговаряйте: не трѣбва ли народътъ да се обръща къмъ Своя Богъ? Допитватъ ли се до мъртви за живи? Допитвайте се’ до закона и откровението. Ако тѣ не казватъ като това слово, нѣма въ тѣхъ свѣтлина“. (Ис. 8:19.20.) Ако човѣцитѣ бѣха приели тъй ясно изложената въ Светотото Писание истина върху [463] природата на човѣка и състоянието на мъртвитѣ, тѣ биха видѣли въ твърденията и заявленията на спиритиститѣ са-танинското действие съ сила и знамения и коварни чудеса. Но вмѣсто да се откажатъ отъ тъй приятната за плътското сърдце свобода и да се освободятъ отъ любимитѣ си грѣхове, мнозина затварятъ очитѣ си за свѣтлината и нехайно отминаватъ всички предупреждения, докато сатана имъ поставя примкитѣ си и тѣ му падатъ въ плячка. „Задето не сѫ приели любовьта на истината за свое спасение, затова Богъ ще имъ прати действие на заблуда, за да повѣрватъ на лъжата“. (2 Сол. 2:10.11.)

Тѣзи, които се противопоставятъ на ученията на спи-ритизма, засѣгатъ не само човѣци, но и дявола и неговитѣ ангели. Тѣ сѫ подхванали борбата съ князе и власти и съ лукавитѣ духове въ поднебесната. Сатана не ще отстѫпи нито стѫпка отъ своята територия, освенъ ако бѫде отблъснатъ чрезъ силата на небесни пратеници. Божиятъ народъ трѣбва да бѫде въ състояние да го посрѣща, като нашия Спаситель, съ думитѣ: „Писано е „. (Мат. 4:4.7.10.) Както въ Христовитѣ дни, тъй и днесъ сатана още привежда текстове отъ Писанието, изопачава неговитѣ учения, за да подкрепя своитѣ измами. Който иска да устои въ това време на опасность, трѣбва да разбира свидетелството на Светото Писание.

Много хора ще бѫдатъ изправени предъ духове на дяволи, които се явяватъ въ образа на любими роднини или приятели и проповѣдватъ най-опасни заблуди. Тѣзи посетители ще докосватъ нашитѣ най-нѣжни чувства и ще вършатъ чудеса, за да дадатъ повече сила на твърденията си. Ние трѣбва да бѫдемъ готови да имъ се противопоставимъ съ библейската истина, че мъртвитѣ не знаятъ нищо, и че всички, които се явяватъ по този начинъ, сѫ дяволски духове.

„Часътъ на искушението, който има да дойде върху цѣлата вселенна, за да искуси живѣещитѣ на земята“ (Откр. 3:10), стои непосрѣдствено предъ насъ. Всички, чиято вѣра не е твърдо основана върху Божието Слово, ще бѫдатъ прелъстени и победени. Сатана действува „съ всѣко неправедно прелъстяне“, за да привлѣче човѣцитѣ въ своята власть и неговитѣ измами постоянно ще се увеличаватъ. Но все пакъ той може да постигне цельта си само тогава, когато човѣцитѣ доброволно се отдаватъ на неговитѣ искушения. Който сериозно търси познанието на истината, стреми се да пречисти душата си чрезъ послушание, и по такъвъ начинъ върши всичко, което е по силитѣ му, за да се приготви за борбата, той ще намѣри сигурна закрила въ Бога на истината. „Понеже ти запази словото на търпението Ми, и Азъ ще те запазя“ (Откр. 3:10), гласи обещанието на Спасителя. [464] Той по-скоро би изпратилъ всѣки ангелъ отъ небето, да закриля народа Му, отколкото да пожертвува една душа, която уповава на Него, да бѫде победена отъ сатана.

Пророкъ Исая посочва на страшната измама, която ще завладѣе безбожнитѣ, тъй че тѣ ще се чувствуватъ сигурни предъ Божиитѣ сѫдби, казвайки: „Сключили сме съюзъ съ смъртьта и съ преизподнята сме договоръ направили: кога всепоражаващиятъ бичъ минава, той не ще дойде до насъ, защото лъжата направихме наше прибѣжище и съ измама ще се прикриемъ“. (Ис. 28 : 15.) Къмъ описаната тукъ класа принадлежатъ тѣзи, които въ упорито нежелание да се покаятъ се утешаватъ съ увѣрението, че за грѣшника не ще има никакво наказание, че всички човѣци, колкото покварени и да сѫ, ще бѫдатъ допуснати въ небето, за да бѫдатъ равни на Божиитѣ ангели. Обаче съюзъ съ смъртьта и договоръ съ преизподнята правятъ много повече тия, които отхвърлятъ истинитѣ, които Небето е предвидѣло за закрила на праведнитѣ въ днитѣ на скръбьта и търсятъ прибежище въ предлаганитѣ отъ сатана лъжи, въ измамливитѣ фокуси на спиритизма.

Крайно удивителна е слѣпотата на съвременния човѣшки родъ. Хиляди отхвърлятъ Божието Слово като невѣроятно, а приематъ съ голѣмо довѣрие измамитѣ на сатана. Съмняващи се и подиграватели се надсмиватъ надъ слѣпата ревность на тия, които се борятъ за вѣрата на пророцитѣ и апостолитѣ, и си правятъ удоволствие, като се подиграватъ съ тържественитѣ обяснения на Светото Писание относно Христа, изкупителния планъ и отплатата, която ще се даде на всички отхвърлящи истината. Тѣ лицемѣрятъ, че състрададавали много на тия, които сѫ тъй ограничени, слаби и суевѣрни, да признаватъ Божиитѣ изисквания и да бѫдатъ послушни на предписанията на Неговия законъ. Тѣ проявяватъ такава увѣреность, като че наистина сѫ направили съюзъ съ смъртьта и договоръ съ преизподнята, като че сѫ издигнали непроходима, непроницаема стена между себе си и Божието отмъщение. Нищо не може да събуди страхъ у тѣхъ. Тъй напълно сѫ се отдали тѣ на искусителя, тъй тѣсно сѫ се свързали съ него, тъй основно сѫ се изпълнили съ неговия духъ, че нѣматъ нито силата, нито желанието да се освободятъ отъ неговитѣ примки.

Дълго се е подготвялъ сатана за своя последенъ устремъ, измамването на свѣта. Основата на неговото дѣло бѣ положена вече чрезъ даденото на Ева въ рая увѣрение: „Не, нѣма да умрете... въ деня, въ който вкусите отъ тѣхъ, ще ви се отворятъ очитѣ, и ще бѫдете като богове, знаещи добро и зло“. (Бит. 3:4. 5.) Постепенно е вършилъ той своитѣ подготовления за майсторската си измама въ развитието на спиритизма. Той още не е напълно завършилъ [465] своитѣ намѣрения, но въ най-последното време ще постигне цельта си. Пророкътъ казва: „И видѣхъ. .. три нечисти духа, подобни на жаби ; това сѫ бѣсовски духове, които вършатъ личби; тѣ отиватъ къмъ царетѣ на земята и на цѣлата вселенна, за да ги събератъ за война въ онзи великъ день на Бога Вседърѫителя“. (Откр. 16:13. 14.) Съ изключение на ония, които чрезъ Божията сила ще запазятъ вѣрата си въ Неговото Слово, цѣлиятъ свѣтъ ще бѫде тласнатъ въ обятията на тази заблуда. Незабавно човѣцитѣ ще бѫдатъ заблудени въ една опасна сигурность и ще бѫдатъ пробудени едва при изливането на Божия гнѣвъ.

Господь Богъ казва: „И ще поставя сѫда за мѣрило и правдата за кѫпони; и градъ ще изтрѣби прибѣжището на лъжата, и води ще потопятъ мѣстото на укривателството. И съюзътъ ви съ смъртьта ще се унищожи, и договорътъ ви съ преизподнята не ще устои. Кога мине всепоражаващиятъ бичъ, вие ще бѫдете стъпкани“. (Ис. 28:17. 18.) [466]

Епизод 35—Стремления на папството.

Протестантитѣ понастоящемъ сѫ въ много по-добри отно-шения спрямо католицизма, отколкото въ по-раншни времена. Въ страни, кѫдето католицизмътъ не напредва и папскитѣ духовници държатъ примирително поведение, за да спечелятъ влияние, владѣe едно растяще равнодушие относно ученията, които отдѣлятъ протестантскитѣ черкви отъ папската иерархия. Все повече се разпространява гле-дището, че по най-важнитѣ точки ние не се различаваме тъй много, както се предполагаше, и че една малка отстѫпка отъ наша страна би ни довела до по-добри отношения съ Римъ. Имаше време, когато протестантитѣ ценѣxa много свободата на съвѣстьта, която бѣшe тъй скѫпо изкупена. Tѣ учеха децата си да се отвращаватъ отъ папството и считаха, че единъ стремежъ за обединение съ Римъ би билъ равносиленъ на изневѣряване на Бога. Но колко различно е настроението, което сега се забелязва!

Защитницитѣ на папството заявяватъ, че тѣхната черква била наклеветена ; и протестантскиятъ свѣтъ е наклоненъ да приеме това обяснение. Много твърдятъ, че било несправедливо да се сѫди за римската черква въ ново време споредъ мерзоститѣ и неправдитѣ, съ които се е отличавало нейното владичество презъ вѣкoветѣ на невежество и на мракъ. Tѣ извиняватъ нейната ужасна жестокость съ варваризма на тогавашнитѣ времена и твърдятъ, че влиянията на модерното образование сѫ промѣнили чувствата й.

Забравили ли сѫ тѣзи хора претенцията за непогрѣши-мость, която бѣ налагана въ продължение на 800 години отъ тази високомѣpнa власть ? Далече отъ това, да се откажатъ отъ тази претенция, въ деветнадесетото столѣтие тя бѣ потвърдена съ още по-голѣма oпpeдѣлeнocть. Когато Римъ твърди, че черквата никога не грѣшала и че, споредъ Светото Писание, никога не щѣла да съгрѣши (Mosheim, „Eccl. Hist.“, b. 3 ), какъ може тогава той да се откаже отъ принципитѣ, които въ миналитѣ времена сѫ oпpeдѣляли неговото поведение ? [467]

Папската черква никога не ще се откаже отъ претенцията си за непогрѣшимость. Тя продължава да твърди, че е постѫпила право въ всичко, което е извършила при пре-следванията си ония, които сѫ отхвърляли нейнитѣ вѣрски принципи; и не би ли повторила тя сѫщитѣ дѣла, ако ѝ се представѣше такъвъ случай ? Ако положенитѣ днесъ отъ свѣтскитѣ сили ограничения се премахнѣха и Римъ получеше отново нѣкогашната си власть, той веднага би проявилъ повторно сѫщото насилничество и преследвания.

Ето какъ единъ известенъ историкъ се изразява върху отношението на папската свещеническа власть къмъ свободата на съвѣстьта и опасноститѣ, които, въ случай, че тя прокара плановетѣ си, заплашватъ особено Съединенитѣ Щати :

„Има нѣкои, които въ Съединенитѣ Щати считатъ за ограниченость или детинщина страха предъ римския като-лицизъмъ. Въ характера и становището на романизма тѣ не виждатъ нищо, което да е враждебно спрямо нашитѣ свободни въведения, и въ неговия растежъ не намиратъ нищо зловещо. Затова ние ще искаме най-първо да сравнимъ нѣкои отъ главнитѣ принципи на нашето (американското) управление съ тѣзи на католическата черква.

Конституцията на Съединенитѣ Щати осигурява свободата на съвѣстьта. Нищо не е по-ценно или по-важно отъ това. Папа Пий IX е казалъ въ своето окрѫжно отъ 15 августъ 1854 година : „Блудкавитѣ и погрѣшни учения или безсмислици за защита свободата на съвѣстьта сѫ една крайно пагубна заблуда, една чума, която преди всичко най много застрашава една държава“. Сѫщиятъ папа въ своето окрѫжно отъ 8 декемврий 1864 год. изговаря анатема върху „ония, които подърѫатъ свободата на съвѣстьта и на вѣрата“, както и върху ония, „които твърдятъ, че черквата нѣмала право да упражнява насилие“.

Миролюбивиятъ тонъ на Римъ въ Съединенитѣ Щати въ никой случай не включва въ себе си промѣна на духа. Той е толерантенъ, когато е безпомощенъ, Епископъ дьо Коноръ казва: „Религиозната свобода се търпи само, докато може да се прокара противното на нея, безъ при това да се излага на опасность католическиятъ свѣтъ“. Архиепископътъ на Сенъ Луи е казалъ при единъ случай : „Еретичество и невѣрие сѫ престѫпления; и въ християнски страни, каквито, напр., сѫ Италия и Испания, кѫдето цѣлото население е католическо, и кѫдето католическата религия съставлява сѫществена часть отъ законитѣ на страната, тѣ се наказватъ, както всички други престѫпления“.

Всѣки кардиналъ, архиепископъ или епископъ въ ка-толическата черква дава на папата клетва за вѣрность, въ която сѫ вмѣстени и следнитѣ думи: „Обещавамъ се да [468] преследвамъ споредъ силитѣ си еретицитѣ, схизматицитѣ и размирницитѣ противъ нашия именуемъ господарь, папата, или споменатитѣ по-горе негови последователи, и да имъ се противопоставямъ най-упорито“. (Strong, „Our Country ch. 5, pars 1—3.)

Разбира се, въ римокатолическото общество има и истински християни. Хиляди служатъ на Бога споредъ найдобрата свѣтлина, която притежаватъ. На тѣхъ не е позволено да се доближаватъ до Неговото Слово и затова тѣ не могатъ да познаятъ истината. Тѣ никога не сѫ видѣли разликата между едно живо сърдечно богослужение и единъ редъ отъ голи форми и церемонии. Богъ гледа съ нѣжно състрадание на тѣзи души, които сѫ възпитани въ една измамлива и незадоволителна вѣра, и Той ще доведе работитѣ тъй, че лѫчи свѣтлина да проникнатъ въ гѫстата обгръщаща ги тъмнина. Той ще имъ открие истината, както тя е въ Исуса, и много още ще застанатъ на страната на Не-говия народъ.

Но романизмътъ като религиозна система днесъ съвсемъ не е повече въ хармония съ Христовото евангелие, отколкото въ по-раншнитѣ времена. Протестантскитѣ черкви сѫ въ голѣма тъмнина, иначе тѣ биха забелязали знаменията на времето. Римската черква е много далновидна въ плановетѣ си и въ начина на действията си. Тя си служи съ всѣка хитрость, за да разпространява влиянието си и да усилва властьта си, като се подготвя за една жестока и решителна борба, за да си възвърне отново владичеството надъ свѣта, да въведе отново преследванията и да унищожи всичко, което е извършилъ протестантизмътъ. Католицизмътъ печели навсѣкѫде почва. Нека се вгледаме въ растящето число на неговитѣ черкви и салони въ протестантски страни и да обърнемъ внимание на разпространеностьта на неговитѣ тъй много посещавани отъ протестантитѣ висши училища и семинарии въ Америка. Да погледнемъ увеличаването на обрядностьта въ Англия и честото преминаване въ редоветѣ на католицизма. Тѣзи нѣща би трѣбвало да предизвикатъ загриженость у всички, които ценятъ чиститѣ принципи на евангелието.

Протестантитѣ сѫ се оставили да бѫдатъ повлияни отъ папството и сѫ му благоприятствували; тѣ сѫ правили договори и отстѫпки, които изненадватъ дори самитѣ католици, които не могатъ да ги разбератъ. Хората затварятъ очитѣ си за истинския характеръ на католическата черква и за опасноститѣ, съ които нейното владичество застрашава. Тѣ трѣбва да бѫдатъ пробудени, за да се противопоставятъ на разпространението на този тъй опасенъ врагъ на гражданската и религиозна свобода.

Много протестанти мислятъ, че католическата религия [469] е непривлѣкателна и нейното богослужение — една блудкава, безсъдърѫателна редица отъ церемонии. Но тѣ се мамятъ въ това. Макаръ католическата религия да е основана върху заблуда, все пакъ измамата съвсемъ не е груба и неизкусна. Богослужението на римската черква прави чрезъ своитѣ церемонии най-дълбоко впечатление. Блестящето великолепие и тържественитѣ обичаи омайватъ чувствата на народа и каратъ гласа на разума и съвѣстьта да замълчи. Окото бива очаровано. Разкошни храмове, великолепни шествия, златни олтари, украсени съ скъпоценности свѣтини, избрани рисунки и рѣдки скулптурни работи пленяватъ естетическото чувство. А и ухото бива омаяно. Музиката е превъзходна. Когато зазвучатъ богатитѣ тонове на благозвучния органъ, смѣсени съ мелодията на много гласове, носящи се презъ високитѣ куполи и колонади на великолепнитѣ катедрали, тѣ трѣбва непогрѣшно да изпълнятъ душитѣ съ страхопочитание и благоговѣние.

Този външенъ блѣcъкъ, този разкошъ и тѣзи церемоннии, които сѫ само подигравка къмъ нуждитѣ на болната отъ гpѣxa душа, сѫ едно доказателство за вѫтрешна поквара. Христовата религия за своя препорѫка не се нуждае отъ такива чарове. Въ излѫчващата се отъ кръста свѣтлина християнството се явява тъй чисто и мило, че никакви външни украшения не могатъ да увеличатъ неговата истинска цена. Само светата украса на единъ смиренъ и кротъкъ духъ е ценна предъ Бога.

Единъ блестящъ стилъ не е винаги знакъ на чиста, възвишена мисъль. Високо понятие за изкуството и много префиненъ вкусъ често се срѣщатъ въ единъ земенъ и плътски духъ. Tѣ често се използватъ отъ сатана, за да забравятъ човѣцитѣ нуждитѣ на душата си, да изгубятъ изпредъ очи бѫдещето и вѣчния животъ, да се отклонятъ отъ своя великъ Помощникъ и да заживѣятъ изключително за този свѣтъ.

Религията на външнитѣ форми е привлѣкателна за не-обновеното сърдце. Разкошътъ и церемониитѣ на католическата черква иматъ една съблазнителна, омайваща сила, чрезъ която мнозина биватъ измамвани, и то тъй много, че гледатъ на католическата черква като на истинска порта за небето. Само такива, които сѫ застанали здраво върху основата на истината, и чиито сърдца сѫ обновени чрезъ Божия Духъ, сѫ сигурно запазени отъ тѣхното влияние. Хиляди, които не сѫ направили жива опитность съ Христа, биватъ подведени да приематъ вида на благочестието, безъ силата му. И тъкмо такава религия желае тълпата.

Понеже черквата претендира за правото да прощава гpѣxoвe, въвеждането на изповѣданетo, безъ което не може да се даде прощение, дава възможность да се даде мѣсто [470] на лукавия. Който колѣничи предъ смъртенъ човѣкъ и му разкрива, каящъ се, тайнитѣ мисли и подбуждения на сърдцето си, унижава своята личность. Неговото понятие за Бога бива понизено въ образъ на падналъ човѣкъ, понеже свещеникътъ се явява тамъ като замѣстникъ на Бога. Но все пакъ за оня, който е снизходителенъ къмъ себе си, е поприятно да се изповѣдва предъ единъ съчовѣкъ, отколкото да открие сърдцето си предъ Бога; на човѣшката природа много по-допада да прави изповѣди, отколкото да се откаже отъ грѣха. По-лесно е да се изтезава тѣлото въ торба съ коприва и бодливи вериги, отколкото да се разпнатъ плътскитѣ страсти. Плътското сърдце предпочита да носи тежко иго, вмѣсто да се приклони подъ благото иго на Христа.

Сѫществува поразително сходство между римската черква и юдейството по времето на първото Христово идване. Докато тайно тъпчеха всѣки принципъ на Божия законъ, юдеитѣ бѣха външно строги въ спазването на заповѣдитѣ му. Тѣ го отрупваха съ различни изисквания и традиции и правѣха по този начинъ послушанието му мѫчително и трудно. Както юдеитѣ изповѣдваха, че почитатъ закона, тъй и романиститѣ претендиратъ,че почитатъ кръста. Тѣ възвишаватъ символа на Христовитѣ страдания, когато въ живота си се отричатъ отъ Този, Когото той представя.

Папиститѣ поставятъ кръстове на черквитѣ си, на олтаритѣ си и на дрехитѣ си. Навсѣкъде се виждатъ знаковетѣ на кръста. Навсѣкъде той се почита и възхвалява. Но Христовитѣ учения сѫ погребени подъ купъ безсмислени традиции, фалшиви тълкувания и строги изисквания. Думитѣ на Спасителя къмъ фанатичнитѣ юдеи се отнасятъ съ още по-голѣма сила къмъ водителитѣ на римокатолическата черква : „Вързватъ бремена тежки и мѫчни за носене и ги турятъ върху плещитѣ на човѣцитѣ, а сами не искатъ и съ пръсть да ги помръднатъ“. (Мат. 23 : 4.) Съвѣстни души биватъ държани въ постояненъ ужасъ предъ гнѣва на единъ оскърбенъ Богъ, докато много отъ санов-ницитѣ на църквата живѣятъ въ луксъ и страстни удоволствия.

Почитането на образи и мощи, призоваването на светии и възвеличението на папата, — това сѫ измами на сатана, за да отклонявя умоветѣ на хората отъ Бога и Неговия Синъ. За да осигури гибельта имъ, той се опитва да отклони вниманието имъ отъ Онзи, единствено чрезъ Когото могатъ да намѣрятъ спасение. Той гледа да отправи вниманието имъ къмъ нѣкой предметъ, който може да ги отклони отъ Онзи, Който бѣше казалъ : „Дойдете при Мене всички отрудени и обременени, и Азъ ще ви успокоя“. (Мат. 11 : 28.) [471]

Сатана винаги се стреми да представя погрѣшно характера на Бога, природата на грѣха и истинския изходъ на голѣмата борба. Неговитѣ заблуждения намаляватъ задължението спрямо божествения законъ и позволяватъ на човѣцитѣ да грѣшатъ. Сѫщевременно той имъ дава фалшиви понятия за Бога, тъй че тѣ започватъ да гледатъ на Него по-скоро съ страхъ и умраза, отколкото съ любовь. Присѫщата на собствения му характеръ жестокость той приписва на Твореца ; тя е вплотена въ религиознитѣ системи и намира изразъ въ формитѣ на богослужението. Тъй духоветѣ на хората биватъ заслѣпени, и сатана си ги осигурява като свои инструменти, за да воюва противъ Бога.

Чрезъ изопаченитѣ схващания на божественитѣ качества, езическитѣ народи бѣха доведени да вѣрватъ. че за осигуряване благоволението на Божеството сѫ нужни човѣшки жертви ; ужасни жестокости сѫ били извършвани подъ различнитѣ форми на идолопоклонство.

Римокатолическата черква, съединяваща въ себе си формитѣ на езичество и християнство, и, подобно на ези-чеството, изопачаваща Божия характеръ, бѣше прибѣгнала до практикуване на не по-малко жестоки и възмутителни действия. Въ днитѣ на римското владичество сѫществуваха инструменти за изтезание, които трѣбваше да налагатъ принудително съгласие къмъ нейнитѣ учения. Тамъ бѣше кладата за тѣзи, които не признаваха нейнитѣ изисквания. Тамъ ставаха кланета, и то въ такива размѣри, които ще се узнаятъ само, когато ще се откриятъ въ страшния сѫдъ. Църковни сановници, подъ водителството на сатана, се съветваха, какъ да измислятъ срѣдства, за да създаватъ възможнитѣ най-голѣми мѫки, причиняващи бавна смърть. Въ много случаи пъклениятъ процесъ се повтаряше до крайния пределъ на човѣшката издърѫливость, докато отпадналиятъ страдалецъ приветствуваше смъртьта като сладко облекчение.

Такава бѣше сѫдбата на противницитѣ на Римъ. За да си осигурятъ небесното благоволение., каещитѣ се нарушаваха Божиитѣ закони, като престѫпваха и природнитѣ такива. Тѣ бѣха поучавани да разкѫсватъ образуванитѣ отъ Бога за благослове;ние и ощастливяване земното пребивание на човѣка връзки. Църковниятъ дворъ притежаваше милиони жертви, които прекарваха живота си въ безполезни старания да укротятъ природнитѣ си страсти, да обуздаватъ като оскърбителна Богу всѣка мисьль или чувство на симпатия къмъ тѣхнитѣ съчовѣци.

Ако желаемъ да разберемъ смѣлата жестокость на сатана, проявавяна съ стотици години не само между тѣзи, които никога не съ чули за Бога, но въ самото сърдце и по цѣлото протежение на християнството, ще трѣбва да [472] разгледаме историята на романизма. Чрезъ своята система на измама принцътъ на злото постигаше намѣрението си, като нанасяше позоръ на Бога и нещастие на човѣка. И когато виждаме, какъ той успѣва, прикривайки себе си и извършвайки дѣлото си посрѣдствомъ водителитѣ на църквата, ние можемъ по-добре да разберемъ, защо той проявява такава голѣма умраза спрямо Библията.

Когато се чете Библията, откриватъ се милостьта и любовьта на Бога, и човѣкъ познава, че Богъ не е възложилъ на човѣцитѣ никое отъ тѣзи тежки бремена. Той иска само едно разкайващо се съкрушено сърдце и единъ смиренъ и послушенъ духъ.

Ние не можемъ да приведемъ отъ живота на Христа никакви примѣри, че мѫже и жени трѣбвало да се затварятъ въ монастири, за да станатъ достойни за небето. Той никого не е училъ, че любовьта и състраданието трѣбва да бѫдатъ потискани. Сърдцето на Спасителя преливаше отъ любовь.

Колкото повече човѣкъ се приближава до нравственото съвършенство, толкова по-тънки сѫ неговитѣ усѣщания, толкова по-точно забелязва той грѣха и толкова повече съчувствува съ страдащитѣ. Папата настоява, че е замѣстникъ на Христа; но какъ се схожда неговиятъ характеръ съ този на нашия Спаситель? Предалъ ли е нѣкога Христосъ хора на тъмница или на клада, понеже не сѫ Му се покорявали като на Царь Небесенъ? Издигалъ ли е Той гласа Си да осѫжда на смърть тия, които не Го приемаха? Когато жителитѣ на едно самарийско село не Го почетоха, апостолъ Йоанъ се изпълни съ негодувание и каза : „Господи, искашъ ли да кажемъ да падне огънь отъ небето и да ги изтрѣби, както и Илия направи?“ Исусъ погледна съ състрадание на ученика Си, и като укори неговата жестокость, каза: „Синъ Човѣчески дойде не за да погуби човѣшки души, а да спаси“. (Лука 9 : 54. 56.) Колко различенъ отъ духа, откритъ отъ Христа, е този на Неговия мнимъ замѣстникъ!

Римската черква сега представя хубаво лице на свѣта, като покрива съ извинения доклада на отвратителнитѣ жестокости. Тя се е облѣкла въ христоподобна дреха, но си е останала непромѣнена. Всѣки принципъ на папството, който сѫществуваше въ миналитѣ вѣкове, сѫществува и днесъ. Подърѫатъ се все още ученията, измислени въ най-тъмнитѣ вѣкове. Нека никой не се заблуждава! Папството, което протестантитѣ днесъ сѫ тъй готови да почитатъ, е сѫщото, което управляваше свѣта въ днитѣ на реформацията, когато Божиитѣ мѫже при опасность за живота си възстанаха, за да откриятъ нечестието му. То притежава сѫщата гордость и надмѣнность, съ които господарствуваше надъ царе и князе и претендираше за божествени приви- [473] Легии. Духътъ на папството не е по-малко жестокъ и деспотиченъ сега, отколкото когато то отхвърли човѣшката свобода и избиваше светиитѣ на Всевишния.

Папството е тъкмо това, което пророчеството обявяваше като отпадъкъ на по-къснитѣ времена. (2 Солун. 2:3. 4.) Часть отъ неговата политика е да облѣче характера, който най-добре ще реализира неговото намѣрение; но подъ измѣнчивитѣ явления на хамелеона то крие неизмѣнната отрова на змията. „Не трѣбва да се пази честна дума, дадена на еретици, или на лица, заподозрѣни въ еретичество“ — заявява то. Дали тази сила, чийто докладъ съ хиляди години е записванъ съ кръвьта на светиитѣ, ще се признае сега като часть отъ Христовата църква ?

Не безъ причина въ протестантскитѣ страни се твърди, че католицизмътъ не билъ вече тъй различенъ отъ протестантизма, както въ минали времена. Наистина, станала е една промѣна, но не въ папството. Католицизмътъ действително прилича на днешния протестантизъмъ, понеже този последниятъ се е твърде много изродилъ отъ днитѣ на реформацията.

Протестантскитѣ черкви, търсейки благоволението на свѣта, сѫ заслѣпени отъ фалшива човѣшка любовь. Tѣ не могатъ да видятъ, защо не е право да се мисли добро за всичко лошо; и като неизбѣжна последица тѣ най-после ще започнатъ да считатъ за лошо всичко добро. Вмѣсто да защищаватъ предадената нѣкога на светиитѣ вѣра, тѣ като че се извиняватъ предъ Римъ за лишената си отъ любовь присѫда надъ него и молятъ да имъ бѫде простена слѣпата имъ ревность.

Даже твърде много отъ тѣзи, които не сѫ благосклонни къмъ романизма, не се страхуватъ никакъ отъ неговата мощь и отъ влиянието му. Мнозина настояватъ, че духовната и нравствена тъмнина, която владѣеше презъ време на срѣднитѣ вѣкове, е благоприятствувала за разпространението на неговитѣ вѣрски принципи, на суевѣрията му и на потисничествата му, и че по-голѣмата култура на новото време, всеобщото разпространение на знанието и увеличаващата се свобода по въпроситѣ на религията празятъ невъзможно повторното появяване на нетърпимость и тероръ. Дори мисъльта, че може да настане такова положение, е смѣшна. Вѣрно е, че нашиятъ родъ е огрѣнъ отъ голѣма духовна, нравствена и религиозна свѣтлина. Презъ разтворенитѣ страници на светото Слово Божие се е излѣла небесна свѣтлина надъ свѣта. Трѣбва, обаче, да се знае, че колкото по-голѣма е дадената свѣтлина, толкова по-тъмна е и тъмнината на тѣзи, които я изопачаватъ или отхвърлятъ.

Едно изучаване на Библията съ молитва би открило на протестантитѣ истинския характеръ на папството и би ги накарало да се отвратятъ отъ него и да го отхвърлятъ, но [474] мнозина, споредъ собственото си мнение, сѫ тъй мѫдри, че не чувствуватъ никаква нужда да търсятъ смирено Бога, за да бѫдатъ въведени въ истината. Макаръ и да парадиратъ съ своята свѣтлина, тѣ, ecѣ пакъ, сѫ невежи както въ Светото Писание, тъй и въ силата Божия. Tѣ трѣбва да иматъ нѣкакво срѣдство, за да успокояватъ съвѣстьта си; и тѣ търсятъ това, което е най-малко духовно и смиряваще. Tѣ на драго сърдце биха искали да забравятъ Бога, но по нѣкакъвъ начинъ, че да изглежда, като че още Го помнятъ. Папството може да отговори на нуждитѣ на тѣзи човѣци. То се е добре подготвило за две класи на човѣ-чеството ; и тѣ обхващатъ почти цѣлата земя: ония, които биха искали да се спасятъ чрезъ собственитѣ си заслуги,и тия, които искатъ да бѫдатъ спасени въ грѣховетѣ си. Тукъ лежи тайната на неговата мощь.

Доказало се е, че едно време на голѣма духовна тъмнина е благоприятно за ycпѣxa на папството, но ще се покаже, че не по-малко и времето на голѣма духовна свѣтлина ще способствува за неговия напредъкъ. Въ минали времена, когато човѣцитѣ бѣxa безъ Божието слово и познанието на истината, тѣхнитѣ очи бѣха заслѣпени и хиляди бѣха вплетени въ мрежата, поставена за нозетѣ имъ, понеже не я виждаха. Въ този родъ има много, чиито очи сѫ заслѣпени отъ блѣсъка на човѣшки спекулации, на фалшивото тъй наречено знание, тъй че и тѣ не забелязватъ примката и сѫщо тъй доброволно влизатъ въ нея като съ завързани очи. Богъ желаеше, човѣшкиятъ разумъ да бѫде считанъ като даръ отъ неговия Творецъ и да бѫде употрѣбенъ въ служба на истината и справедливостьта; но когато се подхранватъ гордость и амбиция, когато човѣчитѣ издигатъ собственитѣ си мнения надъ Словото Божие, тогава интелигентностьта може да причини повече вреда, отколкото невежеството. Тъй фалшивата наука на сегашното време, която погребва вѣрата въ Библията, ще се окаже сѫщо тъй деятелна да приготви пѫтя за приемането на папството съ неговитѣ привлѣкaтелни обичаи, както и задърѫането на знанията въ cpѣднитѣ вѣковe допринесе за неговото възвишение.

При развиващитѣ се сега въ Съединенитѣ Щати движения за получаване подкрепа отъ държавата за нарежданията и обичаитѣ на черквата, протестантитѣ следватъ по стѫпкитѣ на католицитѣ. Дори нѣщо повече, тѣ отварятъ на папствато портата, за да спечели то отново владичество въ протестантска Америка; онова владичество, което то е изгубило въ Стария свѣтъ. И това, което, дава на това движение по-голѣмо значение, е фактътъ, че държаната предъ очи главни цель е налагането на недѣлния праздникъ — единъ обичай, който произхожда отъ Римъ, и който, както Римъ твърди, е единъ знакъ на неговата мощь. Духътъ на [475] папството — духътъ на съгласуване съ свѣтскитѣ нрави и почитане човѣшки предания вмѣсто Божиитѣ заповѣди — е, който прониква въ протестантскитѣ черкви и ги кара да въздигатъ недѣлния день, както и папството преди тѣхъ правѣше.

Желае ли читательтъ да разбере действуващитѣ сили въ борбата; която скоро ще избухне, той трѣбва само да проследи доклада за срѣдствата, които Римъ е прилагалъ въ миналото за сѫщата цель. Би ли искалъ да знае. какъ католицитѣ и протестантитѣ заедно ще постѫпватъ съ ония, които отхвърлятъ принципитѣ на тѣхната вѣра, тогава нека обърне внимание на духа, който Римъ е проявилъ спрямо сѫботата и нейнитѣ подръжници.

Царски укази, всемирни събори и черковни нареждания, подкрепени отъ свѣтска власть, бѣха стѫпалата, по които езическиятъ праздникъ достигна до своето почетно положение въ християнския свѣтъ. Първата открита мѣрка, която наложи недѣлния празникъ, бѣше издадениятъ отъ Константина указъ въ 321 година сл. Хр. (Вижъ Приложението.) Този едиктъ изискваше отъ градскитѣ жители „да почиватъ въ почетния день на слънцето“, но на селянитѣ позволяваше да извършаатъ полската си работа. Макаръ че това бѣше първоначално едно езическо нареждане, то, все пакъ, бѣше прокарано отъ императора следъ неговото привидно приемане на християнството.

Тъй като императорската заповѣдь се оказа като недо-статъчна на мѣстото на божественъ авторитетъ, Евзебий, единъ епископъ, който търсѣше благоволението на князетѣ и бѣше особенъ приятель и ласкатель на Константина, заяви, че Христосъ измѣстилъ сѫботата въ недѣлния день. Нито едно свидетелство отъ Писанието не бѣ приведено като доказателство за новото учение. Самъ Евзебий изповѣдва открито, че то е фалшиво, и посочва автора на промѣната, като казва: „Всичко, което човѣкъ бѣше задълженъ да върши въ сѫбота, ние пренесохме върху Господния день“. (Cox., „Sabbatgesetze und Sabbatpflichten“, S. 538.)

Ho колкото и неоснователно да бѣше учредяването на недѣлния праздникъ, то все пакъ послужи да одързости хората да потъпчатъ съ нозе сѫботата на Господа. Всички, които искаха да бѫдатъ почитани отъ свѣта, приемаха общоприетия праздникъ.

Съ по-здравото затвърдяване на папството се въдворяваше и възвишението на недѣлния день. Известно време хората се занимаваха въ него съ полски работи, когато не посещаваха черквата, докато седмиятъ день все още се считаше за сѫбота. Но постепенно, но сигурно, наставаше една промѣна. На всички, които заемаха черковни длъжности, бѣ забранено да се занимаватъ въ недѣля съ граждански спорове. На- [476] скоро следъ това излѣзе заповѣдь, щото хората отъ всички класи — при парични наказания за свободнитѣ и удари съ пръчки за подчиненитѣ — да се въздърѫатъ въ недѣля отъ обикновената работа. По-късно бѣ наредено, богати да се наказватъ съ конфискуване на половината имъ имотъ, и най-после, въ случай, че продължаваха да упорствуватъ. да бѫдатъ направени роби. А по-долнитѣ класи биваха осѫждани на доживотно изгнаничество.

Въ полза на тази заповѣдь се привеждаха и чудни знамения. Между другото се докладва, че единъ земедѣлецъ, който намѣрявалъ да оре нивата си въ недѣля, взелъ най-напредъ да очисти ралото си съ едно желѣзо. при което то останало закрепенно здраво на рѫката му и той трѣбвало да го носи въ продължение на две години съ себе си „съ голѣми болки и за свой позоръ“. (West, F, „Geschichtliche u. praktische Abhandlungen über des Herrn Tag“, S. 174.)

По-късно папата даде наставления, щото свещеникътъ на всѣка енория да напомня на престѫпващитѣ недѣлната заповѣдь да посещаватъ въ недѣля черквата и да се молятъ, защото иначе голѣмо нещастие щѣло да сполети тѣхъ и съседитѣ имъ. Едно черковно събрание представило оттогава тъй разпространеното, дори и отъ протестантитѣ прието доказателство, че недѣлята трѣбвало да бѫде сѫбота, понеже хора, които работѣли въ този день, били поразявани отъ гръмъ. „Очевидно е“, казваха прелатитѣ, „че Божието негодувание пада тежко върху пренебрегващитѣ този день“. Тогава бѣ издаденъ позивъ, щото свещеници и проповѣдници, царе и князе и всички вѣрни хора „да полагатъ най-голѣми старания и грижи, за да бѫде този день отново почитанъ както по-рано, и за въ бѫдеще да се пази по-благоговѣйно за слава на християнството“. (Morer, Discourse of the Lord’s Day, p. 271.)

Когато указитѣ на черковнитѣ събори се оказаха не-достатъчни, бѣха замолени свѣтскитѣ власти да издадатъ указъ, който да изпълни сърдцата на народа съ ужасъ и да го принуди насилствено да се въздърѫа въ недѣля отъ работа. По случай на единъ държанъ въ Римъ съборъ, всички взети по-рано решения бѣха отново потвърдени съ по-голѣма сила и тържественость. Тѣ бѣха прибавени и къмъ черковния законъ и строго заповѣдани отъ гражданскитѣ власти въ почти цѣлия християнски свѣтъ. (Heylyn, „History of the Sabbath“, Part II, ch. 5, sec. 7.)

Ho все пакъ липсата на библейски доказателства за празднуването на недѣлята причиняваше не малко колебания. Народътъ се съмняваше въ правотата на своитѣ учители, че опредѣленото заявление на Йеова : „Седмиятъ день е сѫбота на Господа, твоя Богъ“, можеше да се премахне, за да се почита деньтъ на слънцето. За да се замѣсти [477] липсата на библейски доказателства, бѣха нужни други по-мощни срѣдства. На единъ ревностенъ защитникъ на недѣлния день, който къмъ края на дванадесетото столѣтие посетилъ черквитѣ въ Англия, се противопоставили вѣрни свидетели за истината, и неговитѣ старания били тъй безплодни, че той за известно време напусналъ страната и се опитвалъ да изнамѣри срѣдство, за да потвърди ученията си. Когато се завърналъ обратно, той вече си билъ набавилъ нужното, и при по-късната си дейность поженалъ по-голѣмъ успѣхъ. Той носѣлъ съ себе си единъ свитъкъ, който ужъ идѣлъ отъ Бога и съдърѫалъ нужната заповѣдь за празднуването на недѣлята, както и страшни заплашвания, за да изплаши непослушнитѣ. Той заявилъ, че този цененъ свитъкъ — една сѫщо такава недостойна фалшификация, както и самото нареждане за недѣлята, което той подкрепяше — билъ падналъ отъ небето и билъ намѣренъ въ Йерусалимъ върху олтара на Свети Симеонъ на Голгота. Но, разбира се, мѣстото, отъ кѫдето той произлизаше, бѣше папскиятъ палатъ въ Римъ. Измама и фалшификации за усилването мощьта и благополучието на черквата сѫ били считани презъ всички времена отъ папската иерархия за позволени срѣдства.

Свитъкътъ забраняваше всѣка работа отъ деветия часъ, т. е. отъ три часа въ сѫбота следъ обѣдъ, до изгрѣвъ слънце въ понедѣлникъ, и се твърдѣше, че неговата истинность била потвърдена чрезъ много чудеса. Съобщаваше се, че хора, които работѣли извънъ определѣното време, получавали ударъ (апоплексия). Единъ воденичарь, който мелѣлъ жито, вмѣсто брашно, видѣлъ да излиза кървавъ потокъ, и воденичното колело, въпрѣки силната вода, не се подвижвало. Жена му, която метнала тѣсто въ пещьта, го намѣрила още сурово, когато го извадила, макаръ че пещьта била много гореща. Друга една, чието тѣсто въ деветия часъ било готово за печене, но която решила да го остави да стои до понедѣлникъ, на следния день намѣрила, че то чрезъ божествена сила било направено на хлѣбове и изпечено. Единъ мѫжъ, който следъ деветия часъ въ сѫбота пекълъ хлѣбъ, когато на следната сутринь го разчупвалъ, намѣрилъ, че отъ него изтичала кръвь. Чрезъ такива абсурдни и суевѣрни измислици защитницитѣ на недѣлния день се стремѣха да представятъ неговата свѣтость. (Roger de Hoveden, „Annals“, pp. 528—530.)

Въ Шотландия, както и въ Англия, се обръщало по-голѣмо внимание на недѣлята чрезъ това, като присъединили къмъ праздника и една часть отъ старата сѫбота. Но времето, което трѣбвало да се пази свето, било различно. Единъ указъ отъ царя на Шотландия обявява, че „сѫботата отъ дванадесеть часа по обедъ трѣбва да се почита свето“, [478] и че никой отъ този часъ нататъкъ до понедѣлникъ сутриньта не бива да се занимава съ свѣтски работи. (Моrеr „Dialogues on the Lord’s Day“, pp. 290. 291.)

Ho независимо отъ всички старания да се установи свѣтостьта на недѣлята, сами папскитѣ свещеници публично сѫ потвърдили божествения произходъ на сѫботата и човѣшкия произходъ на нареждането, чрезъ което тя бѣше замѣстена. Въ шестнадесетото столѣтие единъ папски съборъ заяви ясно: „Нека всички християни помнятъ, че седмиятъ день е билъ освѣтенъ отъ Бога и е билъ приетъ и пазенъ не само отъ юдеитѣ, но и отъ всички, които заявяваха, че вѣрваха въ Бога ; обаче ние, християнитѣ, преобърнахме тѣхната сѫбота въ Господния день“. (Сѫщо тамъ, стр. 281.282.) Одързостилитѣ се да положатъ рѫка на божествения законъ съзнаваха добре характера на дѣлото си. Тѣ действително се поставяха надъ Бога.

Единъ сполучливъ примѣръ за хитростьта на Римъ спрямо онѣзи, които не сѫ съгласни съ него, е даденъ въ дългитѣ и кървави преследвания на валдензитѣ, отъ които нѣкои пазѣха сѫботата. И други страдаха по сѫщия начинъ поради вѣрностьта си къмъ четвъртата заповѣдь. Историята на християнитѣ въ Етиопия и Абисиния е особено забележителна. Всрѣдъ тъмнината на срѣднитѣ вѣкове Римъ изгуби изъ очи християнитѣ въ Централна Африка; тѣ бѣха забравени отъ свѣта и въ течение на много столѣтия се радваха на свободата, да живѣятъ споредъ вѣрата си: но най-после Римъ узна за тѣхното сѫществувание, и скоро императорътъ на Абисиния бѣ заставенъ да признае папата за замѣстникъ Христовъ. Последваха и други отстѫики. Издаденъ бѣ единъ едиктъ, който забраняваше при най-строги наказания празднуването на сѫботата. (Вижъ „Kirchengeschichte ftethiopiens“ S. 311.312). Ho папската тирания скоро се превърна въ едно такова потисническо иго, че абисинцитѣ се решиха да го отхвърлятъ отъ гърба си. Следъ една ужасна борба римокатолицитѣ бѣха изпѫдени изъ владенията си и старата вѣра бѣ отново възстановена. Църквитѣ отново се зарадваха на свобода и никога не забравиха поучението, което бѣха получили относно измамитѣ, измислицитѣ и потисничествата на Римъ. Въ своята затворена страна тѣ бѣха доволни, че оставаха непознати на останалото християнство.

Църквитѣ въ Африка пазѣха сѫботата, както тя се пазѣше и отъ подалата се на пъленъ упадъкъ папска черква презъ четвъртото и петото столѣтия. Докато празднуваха седмия день, бидейки послушни на Божията заповѣдь, тѣ, съгласно обичая на черквата, се въздърѫаха отъ работа и въ недѣля. Следъ като Римъ достигна най-високата си мощь, той потъпка Божията сѫбота съ нозе, за да издигне [479] на нейно мѣсто своята; обаче останалитѣ почти въ течение на хиляда години укрити църкви въ Африка не взеха никакво участие въ тази промѣна. Когато станаха подвластни на Римъ, тѣ бѣха принудени да оставятъ истинската сѫбота и да въздигнатъ фалшивата; но още щомъ си възвърнаха независимостьта, тѣ отново се върнаха къмъ послушание на четвъртата заповѣдь. (Вижъ Приложението.)

Тѣзи доклади отъ миналото разкриватъ ясно враждебностьта на Римъ къмъ истинската сѫбота и нейнитѣ по-дръжници, както и срѣдствата, съ които той си е служилъ, за да наложи почитането на собственото си нареждане. Словото Божие учи, че тѣзи нѣща ще се повторятъ, когато католицитѣ и протестантитѣ се обединятъ за възвишаването на недѣлния праздникъ.

Представената въ Откровението 13 глава чрезъ звѣра, който „имаше два рога като на агне“ сила ще направи, щото „цѣлата земя и жителитѣ ѝ “ да се поклонятъ на папството. Звѣрътъ съ двата рога сѫщо ще кара „жителитѣ земни да направятъ образъ на звѣра“ ; и още „ще направи, щото на всички — малки и голѣми, богати и сиромаси, свободни и роби“ — да се даде белегътъ на звѣра. (Откр. 13:11—16.) Вече бѣ обяснено, че Съединенитѣ Щати сѫ силата, която е символизирана чрезъ звѣра, който „имаше два рога като на агне“, и че това предсказание ще се изпълни, когато Съединенитѣ Щати ще искатъ да наложатъ принудително освещаването на недѣлята, за което Римъ претендира като за особенъ признакъ на своето владичество. Въ това поклонение на папството не ще бѫдатъ единствени само Съединенитѣ Щати ; влиянието на Римъ въ странитѣ, които нѣкога признаваха неговото владичество, съвсемъ не е унищожено. Пророчеството предсказва едно възстановяване на неговата мощь : „И видѣхъ, че една отъ главитѣ му като да бѣ смъртно ранена, но тая му смъртна рана заздравѣ. Тогава се почуди цѣлата земя и тръгна подиръ звѣра“. (Откр. 13 : 3.) Причиняването на смъртната рана посочва на падението на папството въ 1798 год. Посочвайки на следващето следъ това време, пророкътъ казва: „Тая му смъртна рана заздравѣ. Тогава се почуди цѣлата земя и тръгна подиръ звѣра“. Павелъ казва ясно, че човѣкътъ на грѣха ще продължи да сѫществува до времето на Христовото пришествие. (2 Сол. 2 : 3. 8.) До завършването на последното време ще продължава той своето дѣло на измама. Писательтъ на Откровението обяснява: „И му се поклониха всички жители земни, чиито имена не сѫ написани въ книгата на живота при Агнеца“. (Откр. 13:8.) И сега и Стариятъ, и Новиятъ свѣтъ се покланятъ на папството чрезъ освещаването на недѣлята, тъй като това нареждане почива единствено и само върху авторитета на римската черква. [480]

Вече по-дълго отъ половинъ столѣтие изследватели на пророчествата въ Съединенитѣ Щати сѫ представяли това свидетелство на свѣта. Развиващитѣ се сега събития показватъ едно бързо приближаване къмъ изпълнението на това пророчество. Протестантски учители предявяватъ сѫщитѣ претенции за божествения произходъ на недѣлния праздникъ, но и отъ тѣхната страна е сѫщата липса на доказателства отъ Писанието, както и при папскитѣ водители. Твърдението, че Божии порази ще сполетятъ човѣцитѣ поради престѫпването на недѣлята, която поставятъ за сѫбота, ще бѫде повторено; дори вече започватъ да го заявяватъ, и едно движение за насилствено налагане освещаването на недѣлята напредва бързо.

Чудно остроумна и лукава е римската черква. Тя може да предвиди, какво ще стане. Тя е спокойна, виждайки, че протестантскитѣ черкви съ приемането фалшивата сѫбота ѝ се покланятъ, и че се приготвятъ да наложатъ приемането ѝ тъкмо чрезъ срѣдството, което тя сама е употрѣбявала въ минали дни. Тѣзи, които отхвърлятъ свѣтлината на истината, ще търсятъ помощьта на тази мнимо непогрѣшима сила, за да възвеличатъ едно постановление, което води ;началото си отъ последната. Съ каква готовность тя ще дойде на помощь на протестантитѣ въ това дѣло, не е мѫчно да си представимъ. Кой разбира по-добре, отколкото папскитѣ водители, какъ трѣбва да се постѫпва съ тѣзи, които сѫ непокорни на черквата?

Римската черква съ всичкитѣ ѝ разклонения по цѣлия свѣтъ образува едно огромно здание, което стои подъ рѫ-ководството на папския престолъ и при това е определѣно да защищава неговитѣ интереси. Нейнитѣ милиони членове въ всички страни на земята биватъ възпитавани да запазватъ поданическата си вѣрность къмъ папата. Отъ каквато и на-родность или управление и да сѫ, тѣ трѣбва да ценятъ ав-торитета на черквата по-високо отъ всичко. Дори когато отдаватъ на държавата клетва за вѣрность, пакъ по-високо отъ нея стои обрекътъ за послушание спрямо Римъ, който ги развързва отъ всѣко обещание, което би могло да накърни привилегиитѣ на Римъ.

Историята свидетелствува за нейнитѣ хитри и упорити усилия да се вмъква въ работитѣ на народитѣ; и, спечелила еднажъ кракъ, тя осѫществява своитѣ намѣрения, дори ако трѣбва да погинатъ князе и народъ.

Въ 1204 год. папа Инокентий III е принудилъ царя на Арагония, Петъръ II, да даде следната необикновена клеттва: „Азъ, Петъръ, царь на Арагония, признавамъ и обещавамъ да бѫда винаги вѣренъ и послушенъ на моя господарь, папа Инокентий, на неговитѣ католически последователи и на римската черква, и вѣрно да пазя царството [481] си въ послушание къмъ него, да защищавамъ католическата вѣра и да преследвамъ еретическата поквара“ (Dowling, Gesch. des Romanismus“, 5. Ruch 6. Kap., 55 Abschn.) Това се съгласува съ твърденията относно властьта на римския първосвещеникъ, че „той има законно право да сваля царе“ и че „може да освобождава подчинени отъ задълженията имъ спрямо несправедливи владѣтели“. (Mosheim, Jnst. Hist. Eccl. 3. Bd., 11 Jahrh., Abschn. 2, Kap. 2.)

Д нека се помни, че хвалбата на Римъ е, че той никога не се измѣнялъ. Принципитѣ на Георги VII и Инокентий III сѫ все още принципи на римокатолическата черква. Ако би имала сила, тя би ги приложила на практика съ такава енергия и сега, както въ миналитѣ столѣтия. Протестантитѣ малко съзнаватъ, какво вършатъ, когато предлагатъ да приематъ помощьта на Римъ въ дѣлото за възвеличаване недѣлята. Докато тѣ гледатъ да постигнатъ своето намѣрение, Римъ се стреми да възстанови своята власть, за да си възвърне изгубеното господство. Нека въ Съединенитѣ Щати бѫде учреденъ еднажъ принципътъ, черквата да упражнява или да управлява държавната власть, религиознитѣ обряди да бѫдатъ налагани чрезъ свѣтски закони: на-кратко, авторитетътъ на черква и държава да господствува надъ съвѣстьта, — и триумфътъ на Римъ въ тази страна е гарентиранъ.

Словото Божие е предупредило за наближаващата опас-ность : не се ли обърне внимание на това предупреждение, npoтестантскиятъ свѣтъ ще опита, какви сѫ, въ сѫщность, намѣренията на Римъ; но това ще бѫде, когато ще е много късно да се освободи отъ примкитѣ му. Мощьта на Римъ расте незабелязано. Неговитѣ учения упражняватъ влиянието си върху законодателни събрания, върху черкви и върху сърдцата на човѣцитѣ. Той трупа своитѣ високи и огромни постройки, въ чиито тайни подземия ще се повторятъ неговитѣ нѣкогашни преследвания. Тайно и неподозирано укрепва той силитѣ си, за да напредва къмъ собственитѣ си цели, когато ще настане удобното време да нанесе удара. Всичко, което той желае, е да владѣе надъ другитѣ, и това превъзходство вече му се признава. Ние скоро ще видимъ и почувствуваме, какво е намѣрението на римския духъ. Който иска да вѣрва и да бѫде послушенъ на Божието слово, ще си навлѣче чрезъ това хули и преследвания. [482]

Епизод 36—Предстоящата борба.

Отъ началото на голѣмия бунтъ въ небето сатана си е турилъ за принципъ да отхвърли Божия законъ. За да постигне това, той се е опълчилъ противъ Твореца, и макаръ че заради това бѣше изпѫденъ отъ небето, той продължи сѫщата борба на земята. Цельта, която той си е поставилъ и която упорито преследва, е да измамва човѣцитѣ и да ги кара да престѫпватъ Божия законъ. Дали това ще бѫде постигнато чрезъ едно пълно премахване на закона или чрезъ отхвърляне на едно отъ неговитѣ нареждания — последицитѣ ще бѫдатъ все едни. Който „грѣши въ едно“, съ това показва пренебрежение къмъ цѣлия законъ; него-вото влияние, както и примѣрътъ му, насърдчаватъ прѣ-стъпването ; той „бива винованъ въ всичко“. (Яков. 2 : 10.)

Опитвайки се да направи да бѫдатъ пренебрегнати бо-жественитѣ нареждания, сатана изкриви ученията на Библията и чрезъ това е всѣлъ заблуждения въ вѣрата на хиляди, които изповѣдватъ, че се държатъ за Писанието. Последната голѣма борба между истина и заблуда е само по следенъ напънъ въ продължителния споръ върху Божия законъ. Ние сега се намираме предъ настѫпването на тази борба ; една борба между законитѣ на човѣцитѣ и предписанията на Йеова, между религията на Библията и религията на баснитѣ и преданията.

Силитѣ, които се обединяватъ въ тази борба противъ истината и правдата, сѫ вече на работа. Божието свето слово, което е достигнало до насъ презъ толкова страдания и кръвопролития, сега се цени много малко. Библията е достѫпна за всички, но само малцина я приематъ наистина за водитель въ живота. Невѣрието взема въ застрашителенъ размѣръ надмощие не само въ свѣта, но и въ черквата. Мнозина сѫ дошли до тамъ, да отричатъ учения, които сѫ сѫщинскитѣ основни стълпове на християнската вѣра. Великитѣ факти на сътворението, както сѫ представени отъ боговдъхновени писатели, падението на човѣка, изкуплението и вѣчната валидность на Божия законъ сѫ [483] практически отхвърлени или изцѣло, или отчасти отъ една голѣма часть отъ тъй нареченитѣ християни. Хиляди, които парадиратъ съ своята мѫдрость и независимость, считатъ за знакъ на слабость, да вѣрватъ безусловно на Библията ; тѣ считатъ за доказателство на превъзходство и ученость, да критикуватъ Светото Писание и да изопачаватъ и обезсилватъ неговитѣ най-важни истини. Много проповѣдници поучаватъ въ църквитѣ си и много професори и учители учатъ ученицитѣ си, че Божиятъ законъ билъ промѣненъ или премахнатъ, и че всички, които вѣрватъ, че изискванията му сѫ още валидни и трѣбва да бѫдатъ буквално изпълнявани, заслужаватъ само подигравки и хули.

Като презиратъ истината, човѣцитѣ презиратъ Оня, Който я е далъ. Като тъпчатъ съ нозе Божия законъ, тѣ отричатъ авторитета на Законодателя. Сѫщо тъй лесно е да се направи идолъ отъ фалшиви учения и теории, както е лесно да се направи образъ на идолъ отъ дърво или камъкъ. Чрезъ фалшивитѣ сатанински представи за Божиитѣ качества човѣцитѣ си съставятъ криво понятие за характера на своя Творецъ. Мнозина въздигатъ нѣкой философски идолъ на мѣстото на Йеова, а живиятъ Богъ, както Той е откритъ въ Неговото слово, въ Христа и въ дѣлата на творението, е почитанъ само отъ малцина. Хиляди боготворятъ природата, отричайки Бога на природата. Макаръ и въ промѣнена форма, все пакъ идолослужението сѫществува и въ днешния християнски свѣтъ сѫщо тъй действително, както то се срѣщаше при древния израиль въ днитѣ на Илия. Богътъ на много минаващи за умни мѫже, философи, писатели, държавници, журналисти, богътъ на високитѣ крѫгове, на висши училища и университети, дори на нѣкои богословски институти е не много по-добъръ отъ Ваала, слънчевия богъ на финикийцитѣ.

Никоя отъ приетитѣ отъ християнския свѣтъ заблуди не се противопоставя тъй смѣло срещу авторитета на Небето, никоя не върви тъй направо противъ разума и не е съ по гибелни последствия, както бързо разпространяващето се учение на новото време, че Божиятъ законъ не билъ вече задължителенъ за човѣцитѣ. Всѣка страна си има своитѣ закони, които заповѣдватъ уважение и послушание; никое управление не би могло да устои безъ тѣхъ ; а какъ можемъ да си представимъ, че Творецътъ на небето и на земята нѣмалъ законъ, за да управлява творенията, които е създалъ ? До кога биха били търпѣни видни духовници на амвона, ако учеха, че законитѣ за защита на страната и на правата на нейнитѣ граждани не трѣбва да бѫдатъ изпълнявани, защото не били задължителни и ограничавали свободата на народа? Но по-тежко оскърбление ли е, да се пренебрегватъ законитѣ на държави и страни, отколкото да [484] се потъпкватъ съ нозе ония божествени предписания, които сѫ основата на всѣко управление ?

По-приемливо би било, държавитѣ да премахнатъ по-становленията си и да позволятъ на хората да постѫпватъ както имъ се иска, отколкото да се унищожи законътъ на Владѣтеля на вселенната и да се остави свѣтътъ безъ мѣрило за присѫждане на виновнитѣ или за оправдание на послушнитѣ. Познаваме ли ние последицитѣ отъ премахването на Божия законъ? Такъвъ опитъ бѣ вече направенъ. Страшни бѣха разигралитѣ се въ Франция събития, когато атеизмътъ наддѣлѣ. Тогава бѣ показано на свѣта, че отърсването отъ ограниченията, които Богъ е положилъ, е равносилно съ приемането на властьта на най-жестокитѣ тирани. Когато мѣрилото на справедливостьта бѫде отстранено, за княза на тъмнината се открива пѫтьтъ, да възстанови владичеството си надъ земята.

Тамъ, кѫдето се отхвърлятъ божественитѣ предписания, грѣхътъ престава да се вижда грѣховенъ и правдата да се цени. Тѣзи, които отказватъ да се подчиняватъ на Божието владичество, сѫ напълно неспособни сами да се управляватъ. Чрезъ покваренитѣ си учения тѣ всаждатъ духъ на разюзданость въ сърдцата на децата и на младежьта, които по природа понасятъ нетърпеливо ограниченията, и последствията сѫ едно състояние на беззаконие и разюзданость въ обществото. Докато мнозина се подиграватъ съ лековѣрието на ония, които сѫ послушни на Божиитѣ изисквания, тѣ сами приематъ доброволно измамитѣ на сатана. Тѣ разпущатъ юздитѣ на страститѣ и се отдаватъ на грѣхове, които сѫ навлѣкли порази надъ езичницитѣ.

Който учи народа, да не уважава Божиитѣ заповѣди, сѣе непослушание, за да пожене непослушание. Премахнатъ ли се съвсемъ положенитѣ отъ божествения законъ ограничения, не ще се забави и пренебрегването на всички човѣшки закони. Понеже Богъ забранява нечестни постѫпки, алчность, лъжи и измами, човѣцитѣ искатъ да потъпчатъ съ нозе Неговитѣ постановления като спънка за тѣхното свѣтско благополучие; но последицитѣ отъ този тѣхенъ начинъ на постѫпване ще бѫдатъ такива, каквито тѣ не сѫ очаквали. Ако Божиятъ законъ не е задължителенъ, тогава защо хората трѣбва да се страхуватъ да го престѫпватъ ? Частната собственость не би била вече сигурна. Човѣцитѣ биха си присвоявали съ насилие притежанията на ближния си, и най-силнитѣ биха станали най-богати. Дори предъ живота не биха имали страхопочитание. Обрекътъ за вѣрность въ брака не би билъ вече като една свещена крепость за защита на семейството. Силниятъ, всѣки пѫть, щомъ пожелае, би отнемалъ съ насилие жената на ближния си. И петата заповѣдь, заедно съ четвъртата, би била пренебрегната. [485] Децата не биха се страхували да отнематъ живота на родителитѣ си, ако чрезъ това биха могли да удовлетворятъ желанията на покваренитѣ си сърдца. Благовъзпитаниятъ свѣтъ би се превърналъ въ една орда отъ разбойници и убийци, и мирътъ, спокойствието и щастието биха изчезнали отъ земята.

Учението, че човѣцитѣ били освободени отъ задължението да бѫдатъ послушни на Божиитѣ изисквания, е вече отслабило силата на моралнитѣ задължения и разтворило за свѣта преградитѣ на неправдата. Беззаконие, разсипничество и поквара нахлуватъ върху ни подобно на наводнена рѣка. Въ семейството се подвизава сатана. Неговото знаме се развѣва дори въ навидъ християнскитѣ домакинства. Тамъ се намиратъ зависть, лоши помисли, лицемѣрие, отчуждение, раздори, спорове, издайничества на свето повѣреното, задоволяване на страститѣ. Цѣлата постройка отъ религиозни принципи и учения, която би трѣбвало да образува основата и съдърѫанието на обществения животъ, изглежда да се е разклатила, готова да се разпада въ развалини. Найнискитѣ престѫпници, които сѫ хвърлени въ затвора поради престѫпленията си, често биватъ дарени съ почести и внимание, като че ли сѫ постигнали завидно отличие. Характерътъ и престѫпленията имъ биватъ публикувани надалече и нашироко. Пресата публикува възмутителни подробности на едно престѫпление и по такъвъ начинъ насърдчава и други да се упражняватъ въ измама, грабежъ и убийство, и сатана ликува върху успѣха на своитѣ демонски похвати. Любезниченето съ порока, лекомисленитѣ убийства, ужасното увеличаване на невъздърѫанието и на злини отъ всѣкакъвъ видъ и отъ всѣка степень би трѣбвало да накаратъ всички богобоязливи да размислятъ, какво може да се направи, за да се спре потокътъ на злото.

Сѫдилищата сѫ покварени. Управницитѣ сѫ рѫководени отъ жажда за печалби и отъ любовь къмъ плътски удоволствия. Неумѣреность е замъглила способноститѣ на много хора, тъй че сатана ги е зааладѣлъ почти напълно. Правиститѣ биватъ измамвани, подкупвани и лъгани. Пиянство и увеселения, страсти, зависть, безчестия отъ всѣкакъвъ видъ се упражняватъ отъ тѣзи, които управляватъ законитѣ. „ И сѫдътъ отстѫпи назадъ и правдата застана надалечъ, защото истината се спъна на стъгдата, и честностьта не можа да влѣзе“. (Ис. 59:14.)

Злостьта и духовната тъмнина, които взематъ надмощие подъ владичеството на Римъ, бѣха неизбѣжни последици отъ това, че той потъпка Светото Писание; но кѫде лежи причината за широкоразпространеното безбожие, за отхвърлянето на Божия законъ и за последвалата отъ това поквара подъ пълната свѣтлина на евангелието въ една [486] епоха на религиозна свобода? Сега, когато сатана не може вече да държи човѣцитѣ подъ своята власть чрезъ отнемане на Светото Писание, той прибѣгва до други срѣдства, за да постигне сѫщата цель. Унищожаването вѣрата въ Библията служи на неговитѣ намѣрения сѫщо тъй, както ако самата Библия би била унищожена. Чрезъ въвеждането на вѣрването, че Божиятъ законъ не билъ задължителенъ, той кара човѣцитѣ сѫщо тъй успѣшно да го престѫпватъ, както ако тѣ съвсемъ не познаваха неговитѣ предписания. И сега, както въ по раншни времена, той е действувалъ чрезъ черквата, за да постигне намѣренията си. Религиозни общества сѫ отказали да обърнатъ внимание на тъй ясно изложенитѣ въ Светото Писание необщоприети истини, и като ги оборватъ, сѫ приели едно тълкувание и потвърдили едно становище, при което съ пълна шепа сѫ посѣли семето на невѣрието. Придърѫайки се здраво о папскитѣ заблуди за естественото безсмъртие и за съзнателното сѫществувание на човѣка въ смъртьта, тѣ сѫ отхвърлили единствената защита противъ измамитѣ на спиритизма. Учението за вѣчнитѣ мѫки е накарало мнозина да не вѣрватъ въ Библията. И когато изискванията на четвъртата заповѣдь биватъ обяснени на народа и се покаже, че се изисква почитането на седмия день, сѫботата, тогава много народни учители обясняватъ, като единственъ изходъ да се освободятъ отъ задължението, което не имъ се ще да изпълнятъ, че Божиятъ законъ не билъ задължителенъ. По такъвъ начинъ тѣ отхвърлятъ закона, заедно съ сѫботата. Когато дѣлото на сѫботната реформа се разпространи, за да се избѣгнатъ изискванията на четвъртата заповѣдь, отхвърлянето на божествения законъ ще бѫде почти всеобщо. Ученията на религиозни учители сѫ отворили портитѣ на невѣрието, на спиритизма и на незачитането светия божест-венъ законъ, и на тѣзи водачи лежи една страшна отговорность за безбожието, което сѫществува всрѣдъ християнския свѣтъ.

Въпрѣки това, тъкмо тази спомената класа подърѫа твърдението, че бързоразпространяващата се поквара въ по-голѣмата ѝ часть трѣбва да се припише на незачитането на тъй наречената „християнска сѫбота“, и че налагането на недѣлното празднуване би подобрило общественитѣ нрави твърде много. Това твърдение се подърѫа особено въ Америка, кѫдето учението за истинската сѫбота е вече проповѣдвано надалеко и нашироко. Въздърѫателното дѣло, една отъ най-отличнитѣ и важни нравствени реформи, тамъ често се свързва съ недѣлното движение, и неговитѣ по-дръжници се представятъ, като че ли действуватъ за найвисшето благо на обществото; и всички, които отказватъ да се свърѫатъ съ тѣхъ, биватъ осмивани като врагове на [487] въздърѫанието и на реформата. Обаче фактътъ, че едно движение, което въвежда въ заблуждение, е свързано съ едно само по себе си добро дѣло, не говори още за въ негова полза. Ние можемъ да прикриемъ отровата, като я примѣсимъ въ здрава храна; но чрезъ това ние не промѣняме нейното естество. Напротивъ, тя става още по-опасна, тъй като тогава може много по-лесно и незабелязано да бѫде погълната. Сатанинска хитрость е, да смѣсва съ лъжата и малко истина, за да я прави по-вѣроятна. Водителитѣ на недѣлното движение могатъ да представятъ реформи, отъ които народътъ се нуждае, и принципи, които сѫ въ съгласие съ Библията; и все пакъ Божиитѣ раби не могатъ да се съединятъ съ тѣхъ, понеже съ това е свързано едно поощряване, което е въ противовесъ съ Божия законъ. Нищо не може да оправдае премахването на Божиитѣ заповѣди заради човѣшки нареждания.

Чрезъ двѣте голѣми заблуди, безсмъртието на душата и почитането на недѣлния день, сатана ще въвлѣче народа въ своитѣ измами. Докато едната поставя основата на спиритизма, другата тъпче една връзка на съгласие съ Римъ. Протестантитѣ отъ Съединенитѣ Щати ще бѫдатъ първитѣ, които ще простратъ рѫцете си надъ пропастьта, за да хванатъ рѫката на спиритизма; тѣ ще пресегантъ презъ бездната, за да хванатъ рѫката на римската мощь, и подъ влиянието на този троенъ съюзъ всѣка страна ще последва стѫпкитѣ на Римъ и ще потъпчи съ нозе правата на съвѣстьта.

Тъй като спиритизмътъ се нагажда къмъ днешното хрис-тиянство по име, той има по-голѣма сила да измамва и да впримчва. Самъ сатана се е нагодилъ споредъ новия редъ на нѣщата. Той ще се явява като ангелъ на свѣтлината. Чрезъ дейностьта на спиритизма ще ставатъ чудеса; болни ще бѫдатъ излѣкувани и ще се извършватъ много неопроверѫими свърхестествени дѣла. И тъй като духоветѣ ще увѣряватъ, че вѣрватъ въ Библията, и ще заявяватъ уважение къмъ нарежданията на черквата, тѣхното дѣло ще бѫде прието като едно откровение на божествената сила.

Граничната линия между официалнитѣ християни и безбожнитѣ понастоящемъ е почти незабележима. Числящитѣ се къмъ черквата обичатъ онова, което свѣтътъ обича, и сѫ готови да се съединятъ съ тѣхъ. Сатана е твърдо решенъ да ги сплоти въ едно тѣло и да усили дѣлото си чрезъ това, като тласне всички въ редоветѣ на спиритизма. Католицитѣ, които гледатъ на чудото, като на знакъ на ис тинската черква, лесно ще бѫдатъ измамени чрезъ тази вършеща чудеса сила; а и протестантитѣ, които сѫ отхвърлили щита на истината, сѫщо ще бѫдатъ измамени. Католици, протестанти и свѣтски хора ще приематъ видъ на благо- [488] честие, но ще сѫ отречени отъ неговата сила, и въ това обединение ще виждатъ едно велико движение за обръщането на свѣта и настѫпването на дългоочакваното хилядагодишно царство.

Чрезъ спиритизма сатана се явява като благотворитель на човѣшкия родъ, като лѣкува болеститѣ на народа и заявява, че въвежда една нова и по-възвишена религия; но сѫщевременно той действува като разрушитель. Неговитѣ съблазни тласкатъ въ гибель цѣли народи. Невъздърѫаностьта обезсилва разума, огъ това следватъ плътскитѣ задоволявания, борби и проливане на кръвь. Сатана намира особено удоволствие въ войната, понеже тази разпалва найлошитѣ страсти въ душата и после тласка въ вѣчностьта своитѣ опиянени въ пороци и кръвь жертви. Затова сатанинското намѣрение е, да подстрекава народитѣ въ война единъ противъ другъ; по такъвъ начинъ той може да отклони мислитѣ на човѣцитѣ отъ дѣлото на приготовлението, което би ги направило способни да устоятъ въ Божия день.

Сатана действува и чрезъ природнитѣ елементи; за да прибере своята жертва, неприготвенитѣ души, той е изучавалъ тайнитѣ на природнитѣ творения и прилага всичката си сила, за да завладѣе елементитѣ, доколкото Богъ допуска. Когато му бѣше позволено да посети Йова, тогава стада, роби, кѫщи, деца бѣха бързо унищожени, едно нещастие следваше следъ друго, като въ единъ моментъ. Но Богъ закриля Своитѣ творения и ги запазва отъ властьта на погубителя. Християнскиятъ свѣтъ е показалъ пренебрежение къмъ закона на Йеова, и Господь ще извърши тъкмо това, което е заявилъ, че ще направи: Той ще оттегли благословението Си отъ земята и ще отнеме Своята грижлива закрила отъ тия, които се опълчватъ противъ Неговия законъ и поучаватъ и принуждаватъ и другитѣ да вършатъ сѫщото. Сатана има власть надъ всички, които Богъ не закриля особено. Той ще облагодетелствува и ощастливява нѣкои, за постигането на собственитѣ си планове, а върху други ще нанася трудности и ще кара хората да вѣрватъ, че Богъ е, който ги изтезава.

Явявайки се на човѣцитѣ като великъ лѣкарь, той ще нанася недѫзи и нещастия, докато гѫето населени градове бѫдатъ превърнати въ развалини и пустини. Тъкмо сега той е на работа. Въ нещастия и бедствия по вода и суша, въ голѣми пожари, опустошаващи вихрушки и ужасни градушки, въ урагани, наводнения, морски приливи и земетресения, по всички мѣста и по хиляди начини упражнява сатана своята мощь. Той покосява зрѣящата жертва, а следъ това идва гладъ и мизерия. Той изпълва въздуха съ смъртоносна зараза, и хиляди погинватъ отъ чума. Тѣзи посе- [489] щения ще ставатъ все по-чести и по-злощастни. Гибельта ще почива както върху човѣци, тъй и върху животни: „Тѫгува, унила е земята. Отпаднали сѫ ония, които се издигаха надъ народа на земята. И земята е осквернена подъ жителитѣ си, защото тѣ престѫпиха законитѣ, измѣниха устава, нарушиха вѣчния заветъ“. (Ис. 24 : 4. 5.)

Тогава голѣмиятъ измамникъ ще убеждава човѣцитѣ, че онѣзи, които служатъ на Бога, причиняватъ тѣзи нещастия. Душитѣ, които сѫ предизвикали негодуванието на Небето, ще хвърлятъ всичкото си нещастие въ тяжесть на ония, чието послушание спрямо Божиитѣ заповѣди е единъ постояненъ упрѣкъ за престѫпващитѣ ги. Ще се обяснява, че човѣцитѣ чрезъ непочитането на недѣлния праздникъ оскърбявали Бога, че този грѣхъ навлѣкълъ едно бедствие, което не щѣло да престане, докато не се наложело найстрого съблюдаването на недѣлния праздникъ, и че тѣзи, които подържатъ изискванията на четвъртата заповѣдь и чрезъ това събарятъ почитането на недѣлята, причиняватъ трудности на народа и прѣчатъ на неговото отново приемане въ божествената благодатъ и за временното му благополучие. По такъвъ начинъ ще се повтори повдиганото въ древностьта противъ Божиитѣ раби обвинение, и то по сѫщитѣ причини: „Щомъ Ахавъ видѣ Илия, рече му : ти ли си, който смущавашъ израиля ? Илия му отговори : Не азъ смущавамъ израиля, а ти и бащиниятъ ти домъ, понеже презрѣхте Господнитѣ заповѣди и вървите по Вааловци“. ( 3 Царе 18 : 17. 18.) Когато гнѣвътъ на човѣцитѣ ще бѫде възбуденъ поради такива обвинения, тѣ ще постѫпятъ съ Божиите пратеници сѫщо тъй, както отклонилиятъ се отъ Бога израиль постѫпи съ Илия.

Вършещата чудеса, проявяваща се чрезъ спиритизма сила ще упражнява влиянието си противъ всички, които предпочитатъ да слушатъ Бога повече, отколкото човѣцитѣ. Съобщения отъ духове ще заявяватъ, че Богъ ги е изпратилъ да убедятъ отхвърлящитѣ недѣлния день въ тѣхната заблуда и да потвърдятъ, че законитѣ на страната трѣбвало да се спазватъ като Божии закони. Тѣ ще оплакватъ голѣмото безбожие въ свѣта и ще подкрепятъ свидетелствата на религиозни учители, че моралниятъ отпадъкъ билъ причиненъ поради неосвещаването на недѣлята. Ще се повдигне голѣмо негодувание противъ всички, които отказватъ да приематъ свидетелството имъ.

Сатана ще постѫпи съ Божия народъ въ тази последна борба по сѫщия начинъ, както постѫпи при започването на голѣмия бунтъ въ небето. Той заявяваше, че искалъ да подпомогне закрепването на божественото управление, докато тайно полагаше всички усилия, да го събори. И тъкмо дѣлото, което се стремѣше да прокара по този на- [490] чинъ, той хвърли въ бреме на останалитѣ вѣрни ангели. Съвсемъ сѫщата хитрость характеризира и историята на римската черква. Тя претендираше, че действува като за-мѣстница на Господа отъ небесата, а сѫщевременно искаше да се възвиси надъ Бога и да промѣни Неговия законъ. Подъ владичеството на Римъ тѣзи, които поради вѣрностьта си къмъ евангелието претърпѣха смърть, бѣха опозорени като злодейци; заявяваха, че тѣ били въ връзка съ сатана, и прилагаха всички възможни срѣдства, за да ги отрупатъ съ позоръ, за да се яватъ тѣ въ очитѣ на народа, пъкъ и сами на себе си, като най-долни престѫпници. Тъй ще бѫде и сега. Стремейки се да погуби ония, които почитатъ Божиитѣ заповѣди, сатана ще направи, тѣ да бѫдатъ обвинени като престѫпници на закона, като хора, които безчестятъ Бога и навличатъ Неговитѣ порази надъ свѣта.

Богъ никога не насилствува волята, нито съвѣстьта; сатана, напротивъ, за да подчини въ властьта си тия, които по никакъвъ другъ начинъ не може да съблазни, постоянно прибѣгва до насилие чрезъ жестокость. Съ страхъ или насилие се старае той да завладѣe съвѣстьта и да накара хората да му се покланятъ. За да постигне това, той си служи чрезъ религиозни, а и свѣтски власти, които той поощрява да налагатъ принудително, въ противовесъ на божествения законъ, послушание къмъ човѣшки закони.

Тѣзи, които почитатъ библейската сѫбота, ще бѫдатъ третирани като врагове на закона и на реда, като разкѫсващи нравственитѣ граници на обществото, причиняващи анархия и поквара и предизвикващи Божиитѣ сѫдби върху земята. Тѣхното двоумение ще бѫде обяснявано като съпротивление, упоритость и неуважаване властьта. Tѣ ще бѫдатъ обвинени като врагове на управлението. Проповѣдници, които отричатъ задължителностьта на божествения законъ, ще налагатъ отъ амвона задължението, да се оказва послушание къмъ гражданскитѣ власти, като поставени отъ Бога. Въ законодателнитѣ крѫгове и въ сѫдилилищата пазители на Божиитѣ заповѣди ще бѫдатъ криво представяни и осѫждани. На думитѣ имъ ще се отдава фалшиво тълкувание и на постѫпкитѣ имъ ще се приписватъ най-лоши подбуждения.

Когато протестантитѣ отхвърлятъ яснитѣ доказателства отъ Писанието за защита на Божия законъ, тѣ ще пожелаятъ да доведатъ въ мълчание всички, чиято вѣpa тѣ не могатъ да съборятъ съ Библията. Макаръ че затварятъ очитѣ си за фактитѣ, тѣ, все пакъ, ще предприематъ постѫпки, които ще доведатъ до преследване тѣзи, които съвѣстно отказватъ да вършатъ това, което прави останалиятъ християнски свѣтъ, и да не признаватъ претенциитѣ на папската недѣля. [491]

Сановницитѣ на черквата и на държавата ще се съюзятъ, за да подкупятъ, предуматъ или принудятъ всички хора да почитатъ недѣлята. Липсата на божествени доказателства ще бѫде замѣстена съ насилствени изисквания. Политическата поквара погребва любовьта къмъ справедливостьта и уважението къмъ истината, и дори въ свободна Америка чиновници и законодатели, за да си запазятъ благоволението на обществото, ще отстѫпятъ на всеобщото желание за създаването единъ законъ, който да налага недѣлния праздникъ. Свободата на съвѣстьта, която е коствала толкова голѣми жертви, не ще бѫде вече зачитана. Въ борбата, която скоро ще настане, ще ни се представятъ нагледно, чрезъ дѣла, думитѣ на пророка : „И разлюти се змеятъ противъ жената и отиде да води война съ останалитѣ отъ семето ѝ, които пазятъ Божиитѣ заповѣди и иматъ свидетелството на Исуса Христа“. (Откр. 12 : 17.) [492]

Епизод 37—Библията като защитно срѣдство.

„допитвайте се до закона и откровението. Ако тѣ не каз-ватъ като това слово, нѣма въ тѣхъ свѣтлина“. (Ис. 8:20.) На Божия народъ е посочено Светото Писание като една защита противъ влиянието на лъжливи учители и противъ измамливата сила на духоветѣ на тъмнината. Сатана си служи съ всевъзможни хитрости, за да попрѣчи на човѣцитѣ да получатъ знания отъ Библията, понеже тя съ най-ясни изрази разкрива неговитѣ измами. При всѣко оживление на Божието дѣлo князътъ на злото започва да действува още по-усилено; сега той полага най-голѣмитѣ си старания за една последна борба противъ Христа и Неговитѣ последователи. Последното голѣмо заслѣпление скоро ще се разкрие предъ насъ. Антихристътъ ще върши чудеснитѣ си дѣла предъ нашитѣ очи. Имитираното ще прилича тъй много на истинското, че ще бѫде невъзможно едното да се отличава отъ другото, освенъ чрезъ Светото Писание. Съ неговото свидетелство трѣбва да се провѣрява и изпитва вcѣкo твърдение и всѣко чудо.

Tѣзи, които се стремятъ да бѫдатъ послушни на всички Божии зaпoвѣди, ще бѫдатъ ненавиждани и осмивани. Tѣ ще могатъ да устоятъ само въ Бога. За да могатъ да изцърѫатъ предстоящия имъ изпитъ, тѣ трѣбва да разбиратъ Божията воля, както тя е изявена на Неговото Слово; тѣ могатъ да почитатъ Бога само, като иматъ правилно разбирание за Неговия характеръ, за Неговото управление и за плановетѣ Му и постѫпватъ въ съгласие съ това. Само кокогато сѫ укрепили душитѣ си съ библейскитѣ истини, тѣ ще могатъ да устоятъ въ последната голѣмa борба. Всѣкиединъ ще бѫде изпитанъ чрезъ поставения му въпросъ: Tpѣбвa ли да бѫда послушенъ повече на Бога, отколкото на човѣка? Решителниятъ часъ вече е настѫпилъ. Стоятъ ли нашитѣ нозе на скалата на нeпpoмѣнилoтo се слово Божие? Приготвени ли сме да останемъ твърди при защитата на Божиитѣ заповѣди и на Исусовата вѣpa? [493]

Преди разпятието Спасительтъ обясни на ученицитѣ Си, че Той щѣше да бѫде убитъ и пакъ щѣше да възкръсне отъ гроба, и ангели присѫтствуваха при това, за да впечатлятъ дълбоко думитѣ Му въ умоветѣ и сърдцата. Ученицитѣ, обаче, очакваха едно временно освобождение отъ римското иго и не можеха да понесатъ мисъльта, че Той, фокусътъ на всичкитѣ имъ надежди, трѣбваше да претърпи позорна смърть. Думитѣ, за които тѣ трѣбваше да си спомнятъ, изчезнаха отъ паметьта имъ, и когато дойде времето на изпитанието, тѣ бѣха неприготвени. Исусовата смърть сломи напълно надеждитѣ имъ, като че ли Той никога не бѣше имъ споменавалъ за това. Тъй и за насъ бѫдещето е разкрито въ пророчествата сѫщо тъй ясно, както бѣ разкрито и за ученицитѣ чрезъ Исусовитѣ думи. Събитията, които стоятъ въ свръзка съ края на благодатното време и съ дѣлото на приготовлението за времето на скръбьта, ни сѫ представени много ясно. Но хиляди нѣматъ вече разби-рания за тѣзи важни истини, сѫщо като че ли те никога не имъ сѫ били открити. Сатана бди, за да отклонява отъ тѣхъ всѣко влияние, което би ги умѫдрило за спасение, и тогава времето на скръбьта ще ги намѣри неприготвени.

Когато Богъ изпраща на човѣцитѣ такива важни преду-преждения, че тѣ сѫ представени като възвестявани отъ свети ангели, които летятъ посрѣдъ небето, тогава Той изисква отъ всѣко разумно сѫщество да обърне внимание на вестьта. Страшнитѣ наказания, изговорени противъ поклонението на звѣра и на неговия образъ (Откр. 14:9—11), би трѣбвало да подтикватъ всички къмъ ревностно изучаване на пророчествата, за да узнаятъ, що е белегътъ на звѣра, и какъ тѣ могатъ да избѣгнатъ да го приематъ. Но повечето човѣци оставатъ глухи за истината и се обръщатъ къмъ баснитѣ. Апостолъ Павелъ обясни относно последнитѣ дни : „Ще дойде време, когато човѣцитѣ не ще търпятъ здравото учение“. (2 Тим. 4 : 3.) Това време е напълно дошло. Тълпата не желае библейска истина, понеже тази не се понася съ похотитѣ на грѣховното, обичащето свѣта сърдце; и сатана я снабдява съ измамитѣ, които тя обича.

Но Богъ жалае да има на земята единъ народъ, който да подърѫа Библията, и единствено Библията, като мѣрило за всѣко учение и основа на всѣка рѣформа. Мненията на учени мѫже, основанията на науката, вѣроученията и решенията на черковни събори, многобройни и различни като черквитѣ, които тѣ представляватъ, гласътъ на болшинството — нито едно отъ тѣзи, нито всички заедно могатъ да бѫдатъ считани като доказателство за или противъ коя да е точка отъ религиозната вѣра. Преди да приемемъ кое и да е учение или предписание, ние трѣбва да искаме като доказателство едно ясно „тъй казва Господь“. [494]

Сатана постоянно се старае да отправя вниманието върху човѣци, вмѣсто върху Бога. Той подвежда народа да гледа на епископи, духовници и професори по теология като на водачи, вмѣсто самъ да изледва Светото Писание, за да научи задълженията си. И когато после завладѣе разума на тѣзи водачи, той може да влияе надъ множеството споредъ волята си.

Когато Христосъ дойде, за да възвести думи на животъ, народътъ го слушаше съ радость; и много, дори отъ свещеницитѣ и началницитѣ, повѣрваха въ Него. Обаче главата на свещеничеството и водителитѣ на народа бѣха решени да осѫдятъ и охулятъ ученията Му. Макаръ че всички тѣхни старания, да намѣрятъ обвинения противъ Него, пропаднаха, макаръ че тѣ чувствуваха влиянието на божествената мощь и мѫдрость, което придружаваше Неговитѣ слова, тѣ, все пакъ, се оставиха да бѫдатъ омотани въ своитѣ предразсѫдъци; тѣ отхвърлиха най-яснитѣ доказателства за Неговата спасителна мисия, за да не бѫдеха принудени да станать Негови ученици. Тѣзи противници на Исуса бѣха мѫже, които народътъ бѣше поучаванъ още отъ детинство да почита, подъ чийто авторитетъ той бѣше привикналъ да се прекланя безусловно. Защо, питаха тѣ, нашитѣ началници и мѫдри книжници не вѣрватъ въ Исуса? Не биха ли го приели тѣзи благочестиви мѫже, ако Той наистина бѣше Христосъ? И тъкмо влиянието на тѣзи учители беше, който накара юдеите да отхвърлятъ Изкупителя си.

Духътъ, който движеше ония свещеници и началници, се проявява и сега още отъ мнозина, които парадиратъ много съ благочестието си. Тѣ отказватъ да изпитватъ свидетелството на Светото Писание относно особенитѣ истини за това време. Тѣ посочватъ на своята многочисленость, на своитѣ богатства и разпространение и гледатъ съ пренебрежение на защитницитѣ на истината като малцина, бедни и непочитани отъ народа хора, които иматъ една вѣра, която ги отдѣля отъ свѣта.

Христосъ виждаше отнапредъ, че неподобаващата над-мѣнность, която проявяваха книжницитѣ и фарисеитѣ, не щѣше да престане съ разпръсването на юдеитѣ. Той имаше единъ пророчески погледъ върху въздигането на човѣшката мощь за завладяване на съвѣстьта, което е било едно страшно проклятие за черквата презъ всички времена. Неговитѣ страшни присѫди противъ книжницитѣ и фарисеитѣ, както и предупрежденията Му къмъ народа, да не следватъ тѣзи слепи водачи, сѫ били отбелязани като едно напомняне за бѫдещитѣ родове.

Римскита черква ограничава правото да се тълкува Светото Писание, като го дава само на духовенството. Осланяща се на това, че само последното е въ състояние да обяснява [495] Божието слово, тя отнема Библията отъ обикновения народъ. Макаръ че реформацията даде Светото Писание на всички, все пакъ този принципъ, утвърденъ отъ Римъ, спира много хора въ протестантскитѣ черкви да изучаватъ лично Библията. Тѣ биватъ наставлявани да приематъ нейнитѣ учения тъй, както черквата ги тълкува; и има хиляди, които не се осмѣляватъ да приематъ каквото и да е, което е въ противоречие съ тѣхното вѣроизповѣдание или съ въведенитѣ учения на черквата, колкото то и да е ясно открито въ Писанието.

Макаръ че Библията съдържа много предупреждения отъ фалшиви учения, все пакъ мнозина по такъвъ начинъ предоставятъ на духовенството да се грижи за душата имъ. Днесъ има хиляди официални християни, които не могатъ да дадатъ никакво друго основание за точкитѣ на вѣрата, която изповѣдватъ, освенъ това, че сѫ били тъй поучавани отъ тѣх-нитѣ религиозни водители. Тѣ не обръщатъ почти никакво внимание на ученията на Спасителя и възлагатъ неограничено довѣрие на думитѣ на проповѣдницитѣ. Но дали тѣзи сѫ непогрѣшими? Какъ можемъ ние да довѣримъ душитѣ си на тѣхното рѫководство, освенъ ако знаемъ отъ Божието слово, че тѣ сѫ носители на свѣтлина ? Недостигъ на нравствена сила, да се откажатъ отъ пѫтя, по който върви свѣтътъ, кара мнозина да следватъ по стѫпкитѣ на учени мѫже; и като се отказватъ сами да изследватъ, тѣ биватъ безнадеждно задържани въ веригитѣ на заблудата. Тѣ виждатъ, че ученията на настоящитѣ истини сѫ ясно изложени въ Библията и чувствуватъ мощьта на Светия Духъ, който придружава тѣхното оповестяване; и все пакъ тѣ се оставятъ да бѫдатъ отклонявани отъ свѣтлината чрезъ съпро-тивата на духовенството. Макаръ че разумътъ и съвѣстьта сѫ убедени, тѣзи заслѣпени души не се осмѣляватъ да мислятъ по-друго отъ проповѣдника ; и тѣхната лична участь, тѣхното вѣчно блаженство се пожертвуватъ на невѣрието, гордостьта и предразсѫдъцитѣ на други хора.

По различни начини действува сатана посрѣдствомъ човѣшкото влияние, за да обвърѫе пленницитѣ си. Той си осигурява цѣли множества, като ги свързва съ копринената нишка на склонностьта къмъ неприятелитѣ на Христовия кръстъ. Съвсемъ безразлично, съ кого може да е свързанъ човѣкъ, дали съ родители, деца, съпрузи или приятели — действието е еднакво; противницитѣ на истината упражняватъ своята мощь и завладяватъ съвѣстьта, и държанитѣ подъ тѣхната власть души нѣматъ достатъчно куражъ или независимость, да послушатъ собственото си убеждение за задълженията си.

Истината и почитането на Бога сѫ нераздѣлни; не-възможно е да се почита Богъ чрезъ погрѣшни възгледи, [496] когато имаме Библията на рѫка. Мнозина твърдятъ, че не важело, какво човѣкъ вѣрвалъ, стига само да живѣелъ праведно ; обаче животътъ получава своя отпечатъкъ чрезъ вярата. Когато ни се даватъ на разположение свѣтлина и истина, и ние пренебрегваме да използваме тази привилегия, ние наистина я отхвърляме; ние предпочитаме тъмнината предъ свѣтлината.

„Има пѫтища, които се струватъ човѣку прави, но краятъ имъ е пѫть къмъ смъртьта“. (Пр. 16 : 25.) Незнанието не е извинение за заблудата или грѣха, когато човѣкъ има всѣка възможность да познае Божията воля. Единъ пѫтникъ идва до едно разклонение на пѫтищата ; единъ указатель посочва, накѫде извежда всѣки пѫть. Не обърне ли пѫтникътъ внимание на него и тръгне ли по пѫтя, който му се струва за правъ, то той сигурно, колкото и искрено да е искалъ да върви по правия пѫть, ще се намери на погрѣшния пѫть.

Богъ ни е далъ Своето слово, за да се запознаемъ съ неговитѣ учения и да знаемъ сами, какво изисква Той отъ насъ. Когато книжникътъ дойде при Исуса съ въпроса : „Какво да правя, за да получа вѣченъ животъ?“ — Спасительтъ му посочи Писанието съ думитѣ: „Въ закона що е писано? Какъ четешъ?“ (Лука 10:25. 26.) Незнанието не може да извини нито младъ, нито старъ, нито да ги освободи отъ наказанието, което влѣче следъ себе си престѫпването на Божия законъ, както и на неговитѣ принципи и изисквания. Добри намѣрения сѫщо не помагатъ; сѫщо не е достатъчно да се върши това, което човѣкъ счита за право или което проповѣдникътъ обяснява за право. Тукъ спасението на душата се полага на карта, и всѣки самъ за себе си трѣбва да изследва въ Писанието. Колкото и силно да е убеждението му, колкото и сигурно да вѣрва, че духовникътъ знае, що е истина — това съвсемъ не е за него сигурна основа. Той притежава една карта, която му посочва точно пѫтя за небето, затова не е нужно той да се опитва да отгатва нищо.

Най-първиятъ и най-разумниятъ дългъ на всѣко разумно сѫщество е, да научи отъ Светото Писание, що е истина, и тогава да живѣе споредъ получената свѣтлина и да насърдчава и другитѣ да следватъ сѫщия примѣръ. Ние трѣбва всѣки день усърдно да изследваме Библията, да се вдълбочаваме въ всѣка мисъль и да сравняваме текстъ съ текстъ. Съ Божията подкрепа ние трѣбва сами да си съставимъ нашитѣ убеждения, тъй като сами ще трѣбва да даваме сметка за себе си предъ Бога.

Най-ясно разкрититѣ въ Библията истини сѫ забулени въ съмнение и тъмнина отъ учени мѫже, които подъ предлогъ, че притежаватъ голѣма мѫдрость, учатъ, че Светото [497] Писание имало едно мистично, тайнствено, духовно значение, което не било видимо въ приложения езикъ. Тѣзи мѫже сѫ фалшиви учители. На такива Исусъ заяви : „Не отъ това ли се заблуждавате, задето не знаете Писанията, нито силата Божия? (Марко 12:24.) Езикътъ на Библията трѣбва да се разбира споредъ неговото явно значение, освенъ ако е употрѣбенъ нѣкой символъ или библейски изразъ. Христосъ е далъ обещанието : „Който иска да върши волята Му, ще разбере, дали учението Ми е отъ Бога, или ѣзъ отъ Себе си говоря“. (Иоанъ 7 : 17.) Ако човѣцитѣ искаха да приематъ Библията, както тя гласи, ако нѣмаше фалшиви учители, тогава щѣше да се извърши едно дѣло, което би радвало ангелитѣ и би довело до истинското Христово стадо хиляди и десетохиляди, които сега живѣятъ въ тъмнина.

Ние трѣбва да вложимъ при изучаването на Библията всичкитѣ си духовни сили и да напрегнемъ разума си, за да схванемъ дълбокитѣ божествени нѣща, доколкото това е възможно на смъртнитѣ ; все пакъ не трѣбва да забравяме, че особеното качество на децата, да се оставятъ да бѫдатъ направлявани, и тѣхната подчиненость сѫ истинскиятъ духъ за учене. Библейски трудности никога не могатъ да бѫдатъ надвити по сѫщия начинъ, който се прилага при разучването на философски въпроси. Ние не трѣбва да се осланяме при изучаването Библията на сѫщата самоувѣреность, съ която тъй много хора пристѫпватъ въ областьта на науката, но съ благоговѣйно довѣрие въ Бога и съ искрено желание да познаемъ Неговата воля. Ние трѣбва да дойдемъ съ единъ смиренъ духъ, желаещъ да научи нѣщо, за да получимъ познание на великия Азъ Съмъ ; иначе зли ангели тъй ще заслѣпятъ разума ни и тъй ще закоравятъ сърдцата ни, че истината не ще ни направи никакво впечатление.

Нѣкоя часть отъ Светото Писание, която учени мѫже представятъ като тейна или обясняватъ като неважна, е пълна съ утеха и наставления за оня, който е билъ поученъ въ Христовото училище. Една причина за това, че много бо-гослови нѣматъ ясно разбиране за Божията воля, е, че тѣ затварятъ очитѣ си за истинитѣ, които не искатъ да приематъ въ живота си. Разбирането на библейскитѣ истини не зависи толкова отъ много мѫдрувания, колкото отъ искреностьта на намѣрението, отъ сериозното желание за правдата.

Библията никога не бива да се изучава безъ молитва. Само Светиятъ Духь може да ни внуши истината на лекораз-бираемитѣ части и да ни предпази отъ изкривяване на труд-норазбираеми истини. Чрезъ помощьта на небесни ангели се подготвятъ сърдцата да могатъ да разбиратъ Божието слово тъй, че ние да бѫдемъ очаровани отъ неговитѣ хубости, упѫтени чрезъ неговитѣ наставления и насърдчения [498] и подкрепени чрезъ неговитѣ обещания. Молбата на псалмиста : „Отвори очитѣ ми, и ще видя чудесата на Твоя законъ !“ (Пс. 118:18) трѣбва да стане наша собствена. Искушенията ни се явяватъ често пѫти непреодолими, понеже искушаемиятъ поради пренебрегване молитвата и изучаването на Библията не може веднага да си припомни Божиитѣ обещания и да отблъсне сатана съ библейскитѣ орѫжия. Обаче ангели се опълчватъ около тия, които желаятъ да бѫдатъ поучени въ божественитѣ нѣща, и въ време на голѣми нужди тѣ ще имъ припомнятъ тъкмо истинитѣ, отъ които тѣ се нуждаятъ. Когато противникътъ дойде като порой, духътъ на Йеова ще обърне знамето противъ него.

Исусъ обеща на ученицитѣ Си: „А Утешительтъ, Духъ Свети, Когото Отецъ ще изпрати въ Мое име, Той ще ви научи на всичко и ще ви напомни всичко, що съмъ ви говорилъ“. (Йоанъ 14 : 26.) Но Христовитѣ учения трѣбва преди това да сѫ били отпечатани въ паметьта, за да може Божиятъ Духъ въ време на опасность да ни ги напомни. Давидъ е казалъ: „Скрилъ съмъ въ сърдцето си Твоето слово, за да не грѣша предъ Тебе“. (Пс. 118:11.)

Всички, които ценятъ вѣчното си спасение, трѣбва да сѫ на щрекъ предъ нападкитѣ на съмнението. Атаката ще бѫде насочена къмъ сѫщественитѣ основни стълпове на истината. Невъзможно е да останемъ пощадени отъ подигравкитѣ, остротитѣ и измамливитѣ коварни учения на модерното невѣрие. Сатана нагажда искушенията си споредъ всички класи. Необразованитѣ той напада съ подигравки и присмѣxи, а предъ образованитѣ застава съ научни доводи и философски размисли, и дветѣ целящи да събудятъ недовѣpиe или омаловажаване на Светото Писание. Дори неопитната младежь се одързостява да се съмнява въ най-сѫщественитѣ принципи на християнството. И това младежко невѣрие, колкото и повърхностно да е, оказва своето влияние. Мнозина по този начинъ биватъ подведени да се подигразатъ надъ вѣрата на бащитѣ си и да хулятъ Духа на благодатьта. (Евр. 10: 29.) Нѣкой животъ, обещаващъ да бѫде за слава на Бога и за благословение на свѣта, е бивалъ покваренъ отъ отровното влияние на невѣрието. Всички, които уповаватъ на самохвалнитѣ заключения на човѣшкия разумъ и си въобразяватъ, че могатъ да обясняватъ божественитѣ тайни, и че безъ подкрепата на божествената мѫдрость могатъ да постигнатъ истината, сѫ заплетени въ примкитѣ на сатана.

Ние живѣемъ въ най-търѫествения периодъ отъ историята на този cвѣтъ. Участьта на лутащитѣ се, живѣещи на земята човѣшки маси е предъ своето разрешение. Нашето собствено бѫдеще щастие, а и щастието на други души зависи отъ това, въ каква насока ще тръгнемъ сега. [499] Ние имаме нужда да бѫдемъ водени отъ духа на истината. Всѣки Христовъ последователь трѣбва сериозно да запита: Господи, какво искашъ да правя? Ние трѣбва да се смиряваме предъ Господа съ постъ и молитва и много да размишляваме върху Неговото слово, особено върху сценитѣ на сѫда. Сега ние трѣбва да търсимъ по-дълбока и по-жива опитность въ божественитѣ нѣща. Ние нѣмаме нито мигъ за губене. Около насъ се развиватъ събития отъ най-голѣма важность; ние се намираме на омагьосана отъ сатана почва. Не спете, стражи Божии; врагътъ бди наблизо, винаги готовъ да ви нападне и да ви направи своя плячка, ако се изморите и заспите.

Мнозина сѫ въ заблуждение относно истинското си положение предъ Бога. Тѣ се считатъ щастливи, че не вършатъ известни лоши дѣла, а забравятъ добритѣ и благородни дѣла, които Богъ изисква отъ тѣхъ, но които тѣ не сѫ вършили. Не е достатъчно, тѣ само да бѫдатъ дървета въ Божията градина. Тѣ трѣбва да отговарятъ на Неговитѣ изисквания и да принасять плодъ. Той ги прави отговорни за всичкото добро, което тѣ биха могли да извършатъ чрезъ Неговата благодать, която ги подкрепя, и което тѣ не сѫ извършили. Въ книгитѣ на небето тѣ сѫ отбелязани като такива, които прѣчатъ на земята. Но дори и такива случаи не сѫ напълно безнадеждни. За тѣзи, които сѫ пренебрегвали Божията милость и сѫ злоупотрѣбявали съ Неговата благодать, все още копнѣе сърдцето на Дъл-готърпеливата Любзвь. Затова Той казва: „Стани ти, който спишъ, и възкресни отъ мъртвитѣ, и ще те освѣтли Христосъ. И тъй, гледайте, колко внимателно трѣбва да постѫпвате . . . като скѫпите времето, защото днитѣ сѫ лукави“. (Ефес. 5: 14—16.)

Когато дойде времето на изпита, ония, които сѫ на-правили Словото Божие за правило въ живота си, ще се откриятъ. Презъ лѣтото не се вижда никаква разлика между винаги зеленитѣ дървета и другитѣ; когато, обаче, настанатъ зимнитѣ бури, винаги зеленитѣ оставатъ непромѣнени, докато другитѣ дървета биватъ съблѣчени отъ листната си украса. Тъй и фалшивиятъ по име християнинъ може сега да не се различава отъ истинския християнинъ ; но близо е времето, когато тази разлика ще се покаже : Когато се повдигне съпротива, тѣсногърдието и невѣротърпимостьта отново взематъ надмощие и отново настанатъ преследвания, тогава полусърдечнитѣ и лицемѣрнитѣ ще сз разклатятъ и ще се откажатъ отъ вѣрата си ; но истинскиятъ християнинъ ще устои като скала съ по-крепка вѣра и съ по-голѣма надежда, отколкото въ благополучнитѣ дни.

Псалмистътъ казва : „Станахъ по-разуменъ .. . защото размислямъ за Твоитѣ откровения“. „Чрезъ Твоитѣ запо- [500] вѣди съмъ вразуменъ, затова мразя всѣки лъжливъ пѫть“ (Пс. 118: 99. 104.)

„Блаженъ човѣкъ, който е придобилъ мѫдрость“. „Защото той ще бѫде като дърво, посадено при води и което пуска коренитѣ си край потока ; не знае то, кога настава пекъ ; листата му сѫ зелени и въ време на суша то се не бои и не престава да дава илодъ“. (Пр. 3 : 13 ; Йер. 17 : 8.) [501]

Епизод 38—Последното предупреждение.

„Следъ това видѣхъ да слиза отъ небето другъ ангелъ, който имаше голѣма власть ; и земята свѣтна отъ не-говия блѣсъкъ. И силно извика той, като казваше съ високъ гласъ : Падна, падна Вавилонъ — великата блуд-ница, и стана жилище на бѣсове и свърталище на всѣка-къвъ нечистъ духъ, свърталище на всички нечисти и омразни птици“. „И чухъ другъ гласъ отъ небето да казва : излѣзте отъ нея, люде мои, за да не участвувате въ грѣховетѣ ѝ, и да се не заразите отъ язвитѣ ѝ !“ (Откр. 18 : 1.2. 4.)

Този текстъ отъ Писанието посочва напредъ къмъ едно време, когато вестьта за падането на Вавилонъ, както вториятъ ангелъ я предаде въ Откр. 14 глава (ст. 8), ще се повтори, обаче при това споменава и покваритѣ, които сѫ проникнали въ различнитѣ организации, отъ които се състои Вавилонъ, откакъ тази весть е започнала да се проповѣдва най-напредъ презъ лѣтото на 1844 год. Тукъ е описано едно ужасно състояние въ религиозния свѣтъ. Съ всѣко отхвърляне на истината умоветѣ на хората се помрачаватъ и сърдцата имъ закоравяватъ, докато се укрепятъ задъ невѣрващата дързость. Въ противовесъ на да-денитѣ отъ Бога предупреждения, тѣ продължаватъ да хулятъ една отъ десеттѣ заповѣди, докато дойдатъ до тамъ, да започнатъ да преследватъ ония, които я пазятъ свето. Чрезъ неуважението, съ което се отнасятъ къмъ Неговото слово и Неговия народъ, Христосъ не се зачита за нищо. Когато ученията на спиритизма бѫдатъ приети отъ черквитѣ, наложенитѣ на плътското сърдце ограничения ще се премахнатъ и всѣко вѣроизповѣдание ще се превърне само въ мантия, за да се прикриватъ най-нискитѣ грѣхове. Вѣрата въ спиритически откровения разтваря вратата за съблазнителнитѣ духове и учения на дявола, и по този начинъ влиянието на злитѣ ангели ще се почувствува въ черквитѣ.

За Вавилонъ по времето, когато е представенъ въ про-рочеството, се казва : „Нейнитѣ грѣхове стигнаха до небето, и Богъ си спомни неправдитѣ ѝ „. (Откр. 18: 5.) Тя е пре- [502] пълнила мѣрката на вината си, и гибельта скоро ще я сполети. Но Богъ още има единъ народъ въ Вавилонъ, и преди посещението чрезъ тѣзи порази, тѣзи вѣрни трѣбва да бѫдатъ призовани изъ него, тъй че, както Той обяснява, „да не участвувате въ грѣховетѣ ѝ, и да се не заразите отъ язвитѣ ѝ „. Затова и движението е представено чрезъ ангела, който слиза отъ небето, освѣтлява земята съ славата си и мощно и съ силенъ гласъ възвестява грѣховетѣ на Вавилонъ. Въ свръзка съ неговата весть се чува зовътъ : „Излѣзте отъ нея, люде Мои !“ Тѣзи съобщения, заедно съ третата ангелска весть, съставляватъ последното предупреждение до жителитѣ на земята.

Страшенъ е краятъ, къмъ който отива свѣтътъ. Обединяващитѣ се въ борба противъ Божиитѣ заповѣди сили ще заповѣдатъ, щото „малки и голѣми, богати и сиромаси, свободници и роби“ (Откр. 13 : 16) да се съобразяватъ съ обичаитѣ на черквата чрезъ празднуването на фалшивата сѫбота. Всички, които отказватъ да ги следватъ, ще бѫдатъ наказвани съ смърть. Срещу това пъкъ Божиятъ законъ, който заповѣдва да се почива въ Господния день, изисква послушание и заплашва всички престѫпници съ гнѣвъ.

Комуто по този начинъ е ясно представенъ плодътъ отъ това положение, той получава белега на звѣра, ако потъпква съ нозе Божия законъ, за да бѫде послушенъ на човѣшки нареждания ; той приема белега на вѣрноподаничество спрямо силата, която иска да почита на мѣстото на Бога. Предупреждението отъ небето гласи : „Който се поклони на звѣра и на образа му и получи белегъ на челото си или на рѫката си, той ще пие отъ виното на яростьта Божия, вино неразводнено, налѣно въ чашата на гнѣва Му“. (Откр. 14 :9.10.)

Обаче никой не ще понесе Божия гнѣвъ, преди истината да е била представена на сърдцето и съвѣстьта му, и той да я е отхвърлилъ. Има много, които никога не сѫ имали случай да чуятъ особенитѣ истини за това време. Задължителностьта на четвъртата заповѣдь никога не имъ е била представена предъ очитѣ въ истинската свѣтлина. Оня, Който чете въ всички сърдца и знае всѣко подбуждение, не ще остави въ неясность относно изхода на борбата никого, който копнѣе за познанието на истината. Заповѣдьта не трѣбва да бѫде наложена на народа да я приеме слѣпишката, но всѣки ще получи достатъчно свѣтлина, за да може да вземе разумно решението си.

Сѫботата ще бѫде голѣмиятъ пробенъ камъкъ за вѣр-ностьта, понеже тя е особената спорна точка на истината. Когато човѣцитѣ бѫдатъ подложени на последното изпитание, тогава ще бѫде теглена граничната линия между тѣзи, които служатъ на Бога и онѣзи, които не вършатъ то- [503] ва. Докато почитането на фалшивата сѫбота въ съгласие съ законитѣ на страната, обаче противъ четвъртата заповѣдь, ще бѫде едно признаване на вѣрность спрямо една сила, която стои враждебно къмъ Бога, пазенето на истинската сѫбота въ послушание на Божия законъ ще бѫде едно доказателство за вѣрность къмъ Твореца. Докато една класа чрезъ приемането знака на подчинение подъ земни сили приема белега на звѣpa, другата приема Божия печатъ, като си избира знака на вѣрность къмъ божествения авторитетъ.

Нѣкога хората, които възвестяваха истинитѣ на третата ангелска весть, често биваха считани само като такива, които искатъ да наплашатъ. Тѣхнитѣ предсказания, че въ Съединенитѣ Щати ще вземе надмощие религиозната нетърпимость, че черква и държава ще се съединятъ, за да преследватъ тѣзи, които пазятъ Божиитѣ заповѣди, биваха обяснявани за неоснователни и абсурдни, и вѣрваше се твърдо, че тази страна никога не би могла да бѫде друга, освенъ такава, каквато е била : защитница на религиозната свобода. Обаче, когато въпросътъ за налагането на недѣлния праздникъ бѫде повдигнатъ навсѣкѫде, ще се види, какъ събитието, въ което тъй дълго се съмняваха и невѣрваха, наближава, и третата ангелска весть ще има за последица едно действие, което преди това не би могло да се яви.

Въ всѣка епоха Богъ е изпращалъ служителитѣ си, за да изобличаватъ не само грѣховетѣ въ свѣта, но и тѣзи на черквата. Народътъ, обаче, желае да слуша благи речи и не обича чистата, неподправена истина. Много реформатори при встѫпване въ дѣлото си сѫ решавали да се отнасятъ внимателно спрямо грѣховетѣ на черквата и на страната. Tѣ се надѣваха чрезъ примѣpa на единъ чистъ християнски животъ да възвърнатъ народа обратно къмъ ученията на Библията. Обаче Божиятъ Духъ идваше надъ тѣхъ, както бѣшe дошелъ надъ Илия, като го караше да изобличи грѣховетѣ на безбожния царь и на отклонилия се отъ Бога народъ: тѣ не можеха да се спратъ да проповѣдвать яснитѣ учения на Библията, дори тия, които тѣ се бавѣха да изнесатъ. Tѣ трѣбваше ревностно да възвестятъ истината и опасностьта, която застрашаваше душитѣ. Безъ страхъ отъ последствията тѣ изговаряха думитѣ, които Господь имъ внушаваше, и народътъ бѣшe принуденъ да слуша предупреждението.

По този начинъ ще бѫде разгласена третата ангелска весть. Когато дойде времето, когато тя трѣбва да бѫде проповѣдвана съ най-голѣма сила, Господь ще действува чрезъ нищожи инструменти, като рѫководи духоветѣ на тия, които Му се посветяватъ въ служба. Работницитѣ ще бѫдатъ подготвени много повече чрезъ помазването на Неговия [504] Духъ, отколкото чрезъ образованието въ научни институти. Мѫже на вѣрата и на молитвата ще бѫдатъ подбудени да застанатъ съ свѣта ревность, за да възвестятъ думитѣ, които Богъ имъ е повѣрилъ Грѣховетѣ на Вавилонъ ще бѫдатъ разкрити; страшнитѣ последици отъ налагането на черковни обичаи чрезъ държавата, произволитѣ на спиритизма, тайното, но бързо нарастване на папската власть — всичко ще бѫде разкрито. Чрезъ тѣзи тържествени предупреждения народътъ ще бѫде разтърсенъ. Хиляди и хиляди, които още никога не сѫ чували такива слова, ще слушатъ. Съ очудване ще слушатъ тѣ свидетелството, че Вавилонъ е падналата поради своитѣ заблуждения и грѣхове черква, която е отхвърлила изпратената ѝ отъ небето истина. И когато тогава народътъ се обърне къмъ дотогавашнитѣ си водители съ жадния въпросъ, дали това наистина е тъй, проповѣдницитѣ ще говорятъ съ басни, ще проповѣдватъ благо, за да успокоятъ загриженостьта имъ и пробудената имъ съвѣсть. Но понеже мнозина ще откажатъ да се задоволятъ съ голия авторитетъ на човѣци и ще изискватъ едно ясно „тъй казва Господь“, официалнитѣ проповѣдници, подобно на фарисеитѣ нѣкога, изпълнени съ гнѣвъ поради това, че се съмняватъ въ авторитета имъ, ще заявятъ, че това учение е отъ сатана, и ще повлияятъ обичащитѣ грѣха хора да клеветятъ и преследватъ ония, които проповѣдватъ вестьта.

Щомъ борбата се разпространи върху нови области и обърне вниманието на народа върху потъпкания Божий законъ, сатана ще се разгнѣви. Силата, която придружава вестьта, ще вбѣси тия, които ѝ се противопоставятъ. Духовницитѣ ще се опитватъ съ почти свръхчовѣшки усилия да изключатъ свѣтлината, за да не свѣти въ тѣхното стадо, и ще се стараятъ съ всички дадени имъ на разположение сили да потушатъ разискването по тѣзи важни въпроси. Черквата ще се обърне къмъ силната дѣсница на държавната власть, и въ това ще се обединятъ католици и протестанти. Когато движението за принудителното налагане на недѣлния праздникъ стане по-смѣло и по-решително, ще се издаде законъ противъ пазителитѣ на Божиитѣ заповѣди. Ще ги заплашватъ съ глоби и затворъ; на нѣкои ще предлагатъ високи длъжности и на други възнаграждения и привилегии, за да ги накаратъ да се откажатъ отъ вѣрата си. Но тѣхниятъ твърдъ отговоръ ще гласи : Докажете ни нашето заблуждение отъ Божието слово — сѫщата молба, която Лютеръ отправяше при подобни обстоятелства. Изведени предъ сѫда, тѣ ще защищаватъ истината съ ясни доказателства, и нѣкои слушатели ще взематъ решението, да пазятъ всичкитѣ Божии заповѣди. Тъй свѣтлината ще бѫде изнесена предъ хиляди, които иначе никога не биха я видѣли.

Съвѣстното послушание къмъ Словото Божие ще се [505] счита за упорство. Заслѣпени отъ сатана родители ще се отнасятъ къмъ вѣрующето си дете съ жестокость и строгость ; господари ще угнетяватъ своитѣ служители, които пазятъ Божиитѣ заповѣди. Любовьта ще охладнѣе ; деца ще бѫдатъ обезнаследявани и изпѫждани отъ дома. Думитѣ на Павла : „Всички, които искатъ да живѣятъ благочестиво въ Христа Исуса, ще бѫдатъ гонени“ (2 Тим. 3: 12), ще се изпълнятъ буквално. Тъй като защитницитѣ на истината ще отказватъ да почитатъ недѣлята като сѫбота, нѣкой отъ тѣхъ ще бѫдатъ хвърлени въ тъмница, нѣкой ще бѫдатъ заточени, а други третирани като роби. За човѣшката мѫдрость всичко това се вижда невъзможно ; когато, обаче, обуздаващиятъ Божий Духъ бѫде оттегленъ отъ човѣцитѣ и тѣ бѫдатъ изоставени на властьта на сатана, който мрази божественитѣ нареждания, тогава ще се развиятъ странни нѣща. Сърдцето може да бѫде много жестоко, когато отъ него се отдалечатъ страхътъ Божий и любовьта.

Когато бурята наближи, мнозина, които сѫ изповѣдвали вѣрата въ третата ангелска весть, но не сѫ били осветени чрезъ послушанието къмъ истината, ще се откажатъ отъ становището си и ще се присъединятъ къмъ редоветѣ на противницитѣ. Чрезъ съединяването си съ свѣта и участието си въ неговия духъ тѣ сѫ дошли до тамъ, да виждатъ нѣщата почти въ сѫщата свѣтлина, и когато изпитътъ се изпрѣчи предъ тѣхъ, тѣ ще изберагъ леката, общоприетата страна. Талантливи мѫже съ приятна външность, които нѣкога сѫ се радвали на истината, ще прилагатъ силитѣ си, за да измамватъ и заблуждаватъ души, и ще станатъ най-горчиви врагове на нѣкогашнитѣ си братя. Когато пазителитѣ на сѫботата бѫдатъ изправени предъ сѫда, за да отговарятъ заради вѣрата си, тѣзи отпаднали ще бѫдатъ най-деятелнитѣ орѫдия на сатана, които ще ги клеветятъ и обвиняватъ и чрезъ фалшиви доноси и подшепвания ще под-стрекаватъ властитѣ противъ тѣхъ.

Въ това време на преследвания ще бѫде изпитана вѣрата на; Божиитѣ раби. Гледайки на Бога и на Неговото слово, тѣ сѫ разгласили вѣрно предупреждението ; Божиятъ Духъ е действувалъ въ сърдцата имъ и ги е принуждавалъ да говорятъ. Подбудени отъ ревность и тласкани отъ Божия Духъ съ мощь, тѣ се заематъ да извършатъ възложенитѣ имъ задължения, безъ да смѣтатъ за последицитѣ, които биха могли да се яватъ поради проповѣдването на даденото имъ отъ Бога слово. Тѣ не мислятъ за своето временно благополучие, нито пъкъ се стремятъ да запазятъ доброто си име или живота си; и все пакъ, когато бурята на съпротивата и на позора ги връхлети, надвити отъ уплаха, тѣ ще бѫдатъ готови да извикатъ: Ако бѣхме предвидѣли последицитѣ отъ нашитѣ слова, ние бихме мълчали. Тѣ сѫ [506] отвсѣкѫде обкрѫжени отъ трудности. Сатана ги атакува съ страшни искушения. Дѣлото, което сѫ предприели, изглежда далечъ да надминава тѣхнитѣ способности, за да могатъ да го довършатъ. Заплашватъ ги, че ще ги погубятъ. Въодушевлението, което ги изпълваше, е изчезнало ; тѣ не могатъ да се върнатъ назадъ. Тогава, съзнавайки пълната си немсщь, тѣ призоваватъ Всемогжщия за подкрепа. Тѣ мислятъ за това, че думитѣ, които сѫ говорили, не бѣха тѣхни, но слова на Оня, Който имъ заповѣдваше да съобщятъ предупреждението. Богъ бѣше посѣлъ истината въ тѣхнитѣ сърдца, и тѣ не можеха друго, тѣ трѣбваше да я проповѣдватъ.

Сѫщитѣ опитности сѫ правили Божии мѫже и въ ми-налитѣ времена. Виклифъ, Хусъ, Лютеръ, Тиндаль, Бѫкстеръ, Веслей изискваха, всички учения да бѫдатъ провѣварявани съ Библията, и заявяваха, че се отказваха отъ всичко, което тя осѫжда. Тѣзи мѫже бѣха преследвани съ неумолима ярость, и все пакъ тѣ не преставаха да възвестяватъ истината. Различни периоди отъ черковната история се отличаватъ съ развитието на нѣкоя особена истина, споредъ нуждитѣ на Божия народъ въ онова време. Всѣка нова истина си е проправяла пѫтя презъ умраза и съпротива ; който биваше благословенъ съ свѣтлината, биваше искушаванъ и изпитванъ. Когато е нужно, Господь винаги дава на народа една особена истина. Кой се осмѣлява да откаже да я разгласява ? Той заповѣдва на служителитѣ Си да предложатъ на свѣта последната покана за благодать. И тѣ не могатъ да мълчатъ, безъ да изложатъ на опасность собствената си душа. Христовитѣ пратеници не трѣбва да мислятъ за последицитѣ. Тѣ трѣбва да изпълняватъ дълга си, а останалото да предоставятъ на Бога.

Стане ли съпротивата по-люта, Божиитѣ служители биватъ наново разтревожени, понеже имъ се струва, като че тѣ сѫ причинили тази криза. Обаче съвѣстьта и Словото Божие имъ даватъ увѣрението, че поведението имъ е било правилно; и когато изпитанията продължатъ, тѣ ще бѫдатъ подкрепени, да ги понесатъ. Борбата ще става все по-решителна и по-силна ; но тѣхната вѣра и куражътъ имъ ще нарастватъ споредъ нуждата. Тѣхното свидетелство ще бѫде: Ние не смѣемъ да вървимъ противъ Божието Слово, като раздѣляме Неговия святъ законъ и наричаме едната часть важна, а другата неважна, за да си спечелимъ благоволението на свѣта. Господь, комуто ние служимъ, е въ състояние да ни освободи. Христосъ е победилъ силитѣ на земята ; трѣбва ли ние сега да се страхуваме отъ единъ вече победенъ свѣтъ ?

Преследването, въ неговитѣ различни форми, е развитие на единъ принципъ, който ще сѫществува, докато сатана живѣе и християнството притежава жизнена сила. Никой [507] човѣкъ не може да служи на Бога, безъ да предизвика съ-противата на тълпитѣ на тъмнината; злитѣ ангели, които сѫ обезпокоени, че неговото влняние би могло да изтръгне отъ рѫцетѣ имъ плячката, ще го нападнатъ, и лоши хора, които се чувствуватъ укорени отъ неговия примѣръ, ще се съединятъ съ тѣхъ, за да го отдѣлятъ отъ Бога чрезъ примамливи искушения. Нѣматъ ли тѣзи последнитѣ успѣхъ, тогава ще се употрѣби и насилие, за да се принуди съвѣстьта.

Но докато Исусъ стои въ небесното светилище като посрѣдникъ за човѣцитѣ, и владѣтели, и народъ ще чувствуватъ въздърѫащето влияние на Светия Духъ. Той все още, до известна степень, има власть надъ законитѣ въ страната. Ако не бѣха тѣзи закони, състоянието на свѣта би било много по-лошо, отколкото е сега. Докато много отъ нашитѣ управници сѫ активни орѫдия на сатана, и Богъ си има Свои инструменти между водителитѣ на народа. Врагътъ внушава на своитѣ роби да взематъ мѣрки, които да спъватъ много Божието дѣло ; обаче държавници, които се боятъ отъ Господа, бивагъ повлияни отъ свети ангели, да се противопоставятъ на такива предложения съ необорими доказателства. По такъвъ начинъ малко мѫже ще задърѫатъ вихъра на злото. Съпротивлението на неприятелитѣ на истината ще бѫде потискано, за да може третата ангелска весть да извърши дѣлото си. А възвести ли се последното предупреждение, тогава вниманието на тѣзи рѫководещи мѫже, чрезъ които Господь сега действува, ще бѫде обърнато върху нея, и нѣкои отъ тѣхъ ще я приематъ и презъ времето на скръбьта ще се присъединятъ къмъ Божия народъ.

Днгелътъ, който се присъединява къмъ разгласяването на третата ангелска весть, ще просвѣтли цѣлата земя съ своята слава. Тукъ е предсказано едно дѣло отъ всесвѣтско разпространение и необикновена мощь. Адвентното движение отъ 1840 — 1844 бѣше едно славно откровение на Божията мощь; първата ангелска весть бѣше разнесена изъ всички мисионски станции по свѣта, а въ нѣкои страни владѣеше най-голѣмиятъ религиозенъ интересъ, какъвто бѣ вижданъ отъ времето на реформацията презъ шестнадесетото столѣтие въ коя и да е страна ; но много по-голѣмо ще бѫде мощното движение подъ последното предупреждение на третия ангелъ.

Дѣлото ще бѫде подобно на онова презъ петдесятницата. Както „ранниятъ дъждъ“ при изливането на Светия Духъ стана въ началото на евангелската весть, за да подпомогне поникването на скѫпоценното семе, тъй и „късниятъ дъждъ“ ще се излѣе въ края на сѫщото време, за да назрѣе жетвата. „И тъй, нека познаемъ, нека се стремимъ да познаемъ Господа; като утренна зора е появата Му, и Той [508] ще дойде при насъ като дъждъ; като късенъ дъждъ ще напои земята“. (Осия 6 : 3.) „И вие, чада Сионови, радвайте се и се веселете у Господа, вашия Богъ; защото Той ще ви даде дъждъ умѣрено и ще ви праща дъждъ, дъждъ раненъ и късенъ, както по-преди“. (Йоилъ 2 : 23.) „И ето, въ последнитѣ дни, казва Богъ, ще излѣя отъ Моя духъ върху всѣка плъть“. „И тогава всѣки, който призове името Господне, ще се спаси“. (Деян. 2: 17. 21.)

Великото дѣло на евангелието ще се завърши съ не по-малка сила отъ онази, която го отличаваше въ началото. Пророчествата, които се изпълниха при изливането на ранния дъждъ при разкриването на евангелието, пакъ ще се изпълнятъ чрезъ късния дъждъ и при неговото закриване. Това е времето на освежението, което апостолъ Павелъ предвиждаше, когато каза : „И тъй, покайте се и обърнете се, за да се заличатъ грѣховете ви, за да дойдатъ времена за прохлаждане отъ лицето на Господа, и Той да прати предсказания вамь Исуса Христа“. (Деян. 3:19.20.)

Божии служители съ просвѣтлени и сияещи отъ свѣта ревность лица ще бързатъ отъ мѣсто на мѣсто, за да разгласяватъ вестьта отъ небето. Хиляди гласове ще разпространяватъ предупреждението по цѣлата земя. Чудеса ще се вършатъ, болни ще бѫдатъ излѣкувани и ще следватъ знамения и чудеса отъ вѣрващитѣ. Но и сатана ще върши лъжливи чудеса и дори ще направи да пада огънь отъ небето предъ човѣцитѣ. (Откр. 13:13.) По този начинъ земнитѣ жители ще бѫдатъ изправени предъ решение, да заематъ становище.

Вестьта ще се разпространява не толкова чрезъ привеждане доказателства, колкото чрезъ дълбокото убеждение чрезъ Божия Духъ. Доказателствата сѫ вече изнесени. Семето е разпръснато и сега ще пониква и ще дава плодъ. Разпространената чрезъ мисионскитѣ работници книжнина ще е оказала влиянието си; но много, чиито духове сѫ били пленени отъ нея, сѫ били спъвани да разбератъ напълно истината и да ѝ бѫдатъ послушни. А сега лѫчитѣ на свѣтлината проникватъ навсѣкѫде, истината се вижда въ нейната яснота и искренитѣ Божии чада разкѫсватъ връзките, които сѫ ги задърѫали. Семейни задължения, черковни отношения сега сѫ немощни да ги задърѫатъ. Истината е по-ценна отъ всичко друго. Независимо отъ действието на обявенитѣ противъ истината сили, едно голѣмо число заставатъ на страната на Господа. [509]

Епизод 39—Времето на скръбьта.

„Ивъ онова време ще се подигне Михаилъ, великъ князъ, който брани синоветѣ на твоя народъ; и, ще настане време тежко, каквото не е имало, откакъ сѫществуватъ люде, до днесъ; но ще се спасятъ въ това време отъ твоя народъ всички, които бѫдатъ намѣрени, че сѫ записани въ книгата“. (Дан. 12:1.)

Когато третата ангелска весть е привършена, благодатьта не умолява повече грѣшнитѣ жители на земята. Божиятъ народъ е завършилъ дѣлото си; той е получилъ „късния дъждъ“, „прохладяването отъ лщето на Господа“, и е приготвенъ за предстоящия тежъкъ часъ. Ангели летятъ между небето и земята. Единъ, който се връща отъ земята, съобщава, че неговото дѣло е извършено ; последното изпитание е дошло надъ свѣта, и всички, които сѫ се оказали вѣрни къмъ божественитѣ предписания, сѫ получили „печата на живия Богъ“. Тогава Исусъ преустановява Своята посрѣдническа служба въ небесното свѣтилище. Той вдига рѫце и казва съ високъ гласъ : „Свърши се !“ и цѣлото множество ангели снематъ коронитѣ си на земята, когато Той прави тържественото заявление : „Неправедниятъ нека върши още неправда ; нечистиятъ нека се още скверни ; праведниятъ нека върши още правда, а светиятъ нека се още освѣтява!“ (Откр. 22: 11.) Всѣки случай е разрешенъ за животъ или за смърть. Христосъ е изв.ършилъ умилостивение за народа Си и е отхвърлилъ грѣховетѣ му. Числото на Неговитѣ поданици е попълнено ; царството, величието и силата подъ небето скоро ще бѫдатъ дадени на наследницитѣ на спасението и Исусъ ще царува като Царь на царетѣ и Господь на господаритѣ.

Когато Той напусне светилището, тъмнина покрива жи-телитѣ на земята. Презъ онова страшно време праведнитѣ трѣбва да живѣятъ безъ посрѣдникъ предъ свѣтия Богъ. Мощьта, която до тогава е задърѫала безбожнитѣ, е отстранена, и сатана владѣе напълно непокаянитѣ. Божието дълготърпение се е свършило. Свѣтътъ е отхвърлилъ Неговата благодать, презрѣлъ е любовьта Му и е потъп- [510] калъ закона Му. Безбожнитѣ сѫ преминали границитѣ на своето благодатно време ; Божиятъ Духъ, на когото тѣ упорито сѫ се съпротивлявали, най-после е оттегленъ отъ тѣхъ. Не закриляни повече отъ божествената благодать, тѣ нѣматъ вече никаква закрила предъ лукавия врагъ. Тогава сатана ще тласне жителитѣ на земята въ една голѣма, последна скръбь. Когато Божиитѣ ангели престанатъ да обуздаватъ вихритѣ на човѣшкитѣ страсти, всички размирни сили ще бѫдатъ пуснати на свобода. Цѣлиятъ свѣтъ ще бѫде въвлѣченъ въ една гибель, по-страшна отъ онази надъ древния Йерусалимъ.

Единъ единственъ ангелъ погуби всички първородни въ Египетъ и изпълни страната съ плачъ. Когато Давидъ се провини спрямо Бога, като изброи народа, единъ ангелъ причини онова ужасно опустошение, чрезъ което бѣ наказанъ неговиятъ грѣхъ. Сѫщата разрушителна сила, която упражняватъ светитѣ ангели, когато Богъ заповѣда, ще се упражнява и отъ злитѣ ангели, когато Той допусне. Силитѣ стоятъ сега готови и чакатъ само Божието позволение, за да извършатъ навсѣкѫде опустошение.

Тѣзи, които почитатъ Божия законъ, биватъ обвинени, че тѣ сѫ навлѣкли поразитѣ надъ свѣта, и сега се считатъ като причина за страшнитѣ разтърсвания въ природата и за войнитѣ и кръвопролитията между човѣцитѣ, чрезъ които земята е изпълнена съ страдания. Придружаващата последното предупреждение сила е вбѣсила безбожнитѣ ; тѣхниятъ гнѣвъ е насоченъ противъ всички, които сѫ приели вестьта, и сатана ще разпали духа на умразата и на преследванията съ още по-голѣма сила.

Когато Божието присѫтствие бѣше окончателно отглено отъ юдейския народъ, това не знаеха нито свещеници, нито народъ. Макаръ че се намираха подъ властьта на сатана и бѣха разяждани отъ най-страшнитѣ и отвратителни страсти, тѣ все още се считаха за избраници Божии. Службата въ храма продължаваше, жертви се принасяха на неговитѣ осквернени олтари и всѣкидневно се призозаваше божественото благословение върху единъ народъ, който се бѣше провинилъ въ кръвьта на скѫпия Божий Синъ и се опитваше да погуби Неговитѣ слуги и апостоли. Тъй и земнитѣ жители не ще знаятъ, кога е изговорено неотмѣнното решение въ свѣтилището и участьта на свѣта е опредѣлена завинаги. Народътъ, отъ когото Божиятъ Духъ е окончателно оттегленъ, ще продължава да спазва формитѣ на религията; и сатанинската ревность, съ която князътъ на злото ще ги въодушевлява за извършване лукавитѣ му атаки, ще бѫде умодобена на ревностьта за Бога.

Тъй като сѫботата е станала особенъ предметъ на борби въ цѣлото християнство, и държава и църква сѫ [511] се съединили, да наложатъ принудително почитането на не-дѣлния день, упоритото отричане на едно малцинство да изпълнява официалнитѣ изисквания ще ги направи предметъ на всеобщо проклятие. Ще се изтъква, че малцината, които се противопоставятъ на едно нареждане на черквата и на законитѣ на държавата, не трѣбва да бѫдатъ повече търпѣни; че по добре щело да бѫде, да се направело тѣзи да страдатъ, отколкото цѣли нации да бѫдатъ тласнати въ анархия и беззакония. Сѫщото твърдение бѣше направено преди 1900 години отстрана на началницитѣ на Израилевия народъ противъ Христа. Хитриятъ Каяфа каза: „За насъ е по-добре единъ човѣкъ да умре за народа, отколкото цѣлъ народъ да погине. (Йоанъ 11:50.) Този доводъ ще бѫде взетъ за решаващъ, и въ последствие противъ всички, които освещаватъ сѫботата споредъ четвъртата заповѣдь, ще бѫде издаденъ единъ указъ, споредъ който тѣ ще бѫдатъ представени като заслужаващи най-жестоко наказание, и ще се даде на народа свобода, да ги погубва следъ известно време. Католицизмътъ въ Стария и отпадналиятъ протестантизъмъ въ Новия свѣтъ ще постѫпватъ по сѫщия начинъ съ такива, които почитатъ всички божествени предписания. Тогава Божиятъ народъ ще изпадне въ ония дни на скръбь и на печаль, които сѫ описвани отъ пророкъ Йеремия като страхътъ Якововъ: „Тъй казва Господь: Гласъ отъ смутъ и ужасъ чуваме ние, а не миръ... Защо лицата на всички сѫ бледни? О, горко! Великъ е оня день, нѣма подобенъ нему; това е усилно време за Якова, но той ще бѫде избавенъ отъ него“. (Йерем. 30:5—7.)

Якововата нощь на страхъ, когато той въ молитва се борѣше за избавление отъ рѫката на Исава (Бит. 32:25—31), представлява опитностьта на Божия народъ въ времето на скръбьта. Вследствие измамата, която Яковъ бѣше извършилъ, за да получи благословението на баща си, опредѣлено за Исава, той, изплашенъ отъ смъртнитѣ заплашвания на брата си, трѣбваше да избѣга, за да спаси живота си. Следъ като бѣ живѣлъ много години като изгнаникъ, той, по Божия заповѣдь. бѣше тръгналъ на пѫть, за да се завърне съ женитѣ и децата и стадата си въ своята родина. Когато стигна границитѣ на страната, той бѣ изпълненъ съ страхъ отъ новината за приближаването на Исава начело на една орда войници, които, безъ съмнение, искаха да си отмъстятъ. Изглеждаше, като че Якововата невьорѫжена и беззащитна група трѣбваше да падне безпомощно въ жертва на жестокостьта и на сѣчьта. А къмъ грижитѣ и страха се прибавяше и угнетителното бреме на съзнанието за собствената вина; понеже именно неговиятъ собственъ грѣхъ бѣше навлѣкълъ тази опасность. Неговата единствена надежда бѣше въ Божията благодать; негова- [512] та единствена защита трѣбваше да бѫде молитвата. Но все пакъ отъ своя страна той не остави ненаправено нищо, за да издействува умилостивение за извършената на брата неправда и да отклони застрашаващата го опасность. Тъй и Христовитѣ последователи при наближаването на времето на скръбьта трѣбва да полагатъ всички усилия, за да се представятъ на народа въ правилна свѣтлина, да обезорѫжатъ предразсѫдъцитѣ и да отклонятъ застрашаващата свободата на съвѣстьта опасность.

Следъ като отпрати семейството си, за да не вижда мѫката му, Яковъ остана насаме, за да моли Бога да му помогне. Той изповѣдва грѣха си и признава съ благодарность Божията благодать къмъ него, позовавайки се въ дълбоко смирение върху направения съ отцитѣ му заветъ и даденитѣ му въ онова нощно видение на Ветилъ и въ страната на изгнанието обещания. Превратната точка въ живота му е настанала; всичко е поставено на карта. Въ тъмнина и усамотение той продължава да се моли и да се смирява предъ Бога. Внезапно една рѫка се полага на рамото му. Той мисли, че нѣкой врагъ иска да погуби живота му, и се бори съ всичката сила на отчаянието съ оня, който го е досегналъ. Когато започва да се стъмнява, чужденецътъ показва своята свръхчовѣшка сила; при неговото докосване силниятъ мѫжъ изглежда като парализиранъ, и пада като безпомощенъ, плачещъ проситель на врата на свся таинственъ противникъ. Сега Яковъ знае, че се е борилъ съ ангела на завета. Макаръ неспособенъ вече за борба, страдащъ силно, той не се отказва отъ намѣрението си. Дълго е понасялъ той тревога, угризения на съвѣстьта и страдания заради грѣха си ; сега той трѣбва да има увѣрението, че му е простено. Божествениятъ посетитель изглежда, че иска да си отиде; но Яковъ се обвесва на него и моли за благословение. Ангелътъ настоява : „Пусни ме, защото се зазори“. Но патриархътъ извиква: „Нѣма да те пусна, докле ме не благословишъ!“ Какво упование, каква решителность, каква издърѫливость сѫ проявени тукъ! Ако това бѣше едно надуто, надмѣнно искане, Яковъ веднага би билъ унищоженъ ; но той изказа това съ една увѣреность, която притежава само оня, който познава своята слабость и недостоинство, и все пакъ се уповава на благодатьта на пазещия завета Богъ.

„Той се бори съ ангела — и надделѣ“. (Осия 12:4.) Чрезъ смирение, разкаяние и себепреданность този грѣшенъ, заблуденъ смъртенъ спечели победа надъ величието на небето. Треперейки, той се осланяше на Божиитѣ обещания, и сърдцето на Безкрайната Любовь не можеше да отхвърли молбата на грѣшника. Като доказателство за неговата победа и за насърдчение на други, да следватъ [513] неговия примѣръ, неговото име, което спомняше за грѣха, бѣше промѣнено въ друго, което напомняше за победата му. А фактътъ, че той се бѣше борилъ съ Бога и бѣше победилъ, бѣше едно увѣрение, че той и при човѣцитѣ щѣше да одържи победа. Той не се страхуваше вече отъ гнѣва на брата си, понеже Господь бѣше неговата защита.

Сатана бѣше наклеветилъ Якова предъ Божиитѣ ангели и претендираше за правото, да го погуби поради грѣха му. Той бѣше повлиялъ Исава да потегли срещу него; и докато патриархътъ се борѣше презъ дългата нощь, сатана се стараеше да му внуши едно чувство за вината му, което да го обезсърдчи и да скѫса връзката му съ Бога. Яковъ бѣше доведенъ до отчаяние; но той знаеше, че безъ помощьта отъ небето той щѣше да погине. Той се бѣше искрено разкаялъ за голѣмия си грѣхъ и се позовавашена Божията благодать. Той не искаше да се остави да бѫде отклоненъ оти своята цель, но държеше здраво ангела, и подърѫаше молбата си съ сериозенъ, ридаещъ викъ, докато победи.

Както сатана повлия Исава, да потегли срещу Якова, тъй и презъ времето на скръбьта, той ще кара лошитѣ, да погубватъ Божиитѣ чада. И както наклевети Якова, той ще трупа обвинения и противъ Божия народъ. Той счита свѣта като свои подчинени; обаче малката група, която пази Божиитѣ заповѣди, противостои на неговото владичество. Ако той би могълъ да я заличи отъ земята, неговата победа би била пълна. Той вижда, че свети ангели го запазвать, и разбира, че тѣхнитѣ грѣхове сѫ простени; но той не знае, че тѣхната участь е опредѣлена въ небесното свѣтилище. Той има точно познание за грѣховетѣ, които ги е накаралъ да вършатъ, предстазя ги на Бога въ най-ярка свѣтлина и твърди, че този народъ сѫщо тъй заслужава да бѫде изключенъ отъ Божията благодать, както него. Той заявява, че Господь не можелъ въ справедливость да прости грѣховетѣ имъ, а него и ангелитѣ Му да унищожи. Той претен-дира за тѣхъ като за своя плячка, и изисква да му бѫдатъ предадени въ рѫцетѣ за унищожение.

Докато сатана обвинява Божиитѣ чада поради грѣховетѣ имъ, Господь му позволява да ги искушава до крайность. Тѣхното упование въ Бога, тѣхната вѣра и решителность ще бѫдатъ тежко изпитани. Когато гледатъ въ миналото, надеждитѣ имъ потъватъ: понеже въ цѣлия си животъ тѣ могатъ да откриятъ само малко добро. Тѣ напълно съзнаватъ своята слабость и недостоинствоСатана се старае да ги ужаси съ мисъльта, че тѣхнитѣ случаи сѫ безнадеждни, че петното отъ осквернението имъ никога не може да бѫде измито. Той се надѣва тъй да унищожи вѣрата имъ, че тѣ да отстѫпятъ на неговитѣ искушения и да се откажатъ отъ вѣрноподаничеството си спрямо Бога. [514]

Макаръ че Божиитѣ чада ще бѫдатъ заобиколени отъ врагове, които искатъ тѣхната погибель, все пакъ страхътъ, който ще изпитватъ, не е страхъ отъ преследвания заради исти-ната, но тѣ се страхуватъ, да не би да не сѫ се разкаяли за всѣки грѣхъ, и поради нѣкоя грѣшка отъ своя страна да не могатъ да видятъ изпълнението на Христовитѣ думи, съ които Той обещава да ги запази „отъ часа на искушението, който има да дойде върху цѣлата вселенна“ (Откр. 3 :10). Ако можеха да иматъ увѣрение за прощението на грѣховетѣ си, тѣ не биха се уплашили отъ мѫчители и смърть ; но ако сѫ се оказали недостойни и поради грѣшки въ характера си изгубятъ живота си, тогава Божието свѣто име щѣше да бѫде похулено.

Навсѣкѫде чуватъ тѣ нападкитѣ на заговора и виждатъ действието на съпротивата; и въ тѣхъ се появява силно желание, сериозенъ копнежъ на душата, да се привърши този голѣмъ отпадъкъ и да се тури край на злината на безбожнитѣ. Но докато молятъ Бога да спре дѣлото на съпротивата, тѣ сами се упрѣкватъ, че нѣматъ сила да се противопоставятъ на мощното течение на злото и да го спратъ. Тѣ чувствуватъ, че ако бѣха вложили всичкитѣ си сили въ служба на Христа и бѣха напредвали отъ сила въ сила, сатанинскитѣ пълчища щѣха да иматъ по-малко мощь да се опълчватъ противъ тѣхъ.

Тѣ измѫчватъ душитѣ си предъ Бога, като посочватъ на разкаянието за многото си грѣхове и се позоваватъ на обещанието на Спасителя: „Ако прибѣгне къмъ защитата Ми и сключи миръ съ Мене. Тогава нека сключи миръ съ Мене“. (Ис. 27 : 5.) Тѣхната вѣра не се разклаща, когато молитвитѣ имъ не бѫдатъ въ момента послушани. Макаръ че търпятъ най-голѣмъ страхъ, ужасъ и бедствия, тѣ не преставатъ да се молятъ. Тѣ се хващатъ за Божията сила, както Яковъ се бѣше хваналъ за ангела, и езикътъ на душата имъ е: „Не ще те оставя, докато не ме благословишъ!“

Дко Яковъ не бѣше се по-рано разкаялъ за грѣха си, постигането на първородственото право чрезъ измама, Богъ не би послушалъ неговата молитва и не би запазилъ милостиво живота му. Тъй и Божиитѣ чада биха били надвити, ако презъ времето на скръбьта, когато сѫ изтерзани отъ страхъ и ужасъ, предъ тѣхъ изпъкваха още неизповѣдани грѣхове; отчаяние би задушило вѣрата имъ, и тѣ не биха имали довѣрие, да се борятъ съ Бога за избавление. Но докато съзнаватъ дълбоко недостоинството си, тѣ нѣматъ вече да разкриватъ никаква прикрита грѣшка. Тѣхнитѣ грѣхове сѫ били вече преди това изнесени въ сѫда и сѫ били заличени, и тѣ не си спомнятъ вече за тѣхъ.

Сатана кара много хора да вѣрватъ, че Богъ не обръща внимание на тѣхната невѣрность въ дребни нѣща; обаче [515] съ начина на постѫпването си съ Якова Господь показва, че Той по никой начинъ не ще одобрява или търпи лошото. Всички, които се стараятъ да извиняватъ грѣховетѣ си или да ги прикриватъ и ги оставятъ да стоятъ въ небеснитѣ книги неизповѣдани и непростени, ще бѫдатъ победени отъ сатана. Колкото по-голѣма е претенцията имъ за набожность и колкото по-почетна е длъжностьта, която заематъ, толкова, по-лошо е тѣхното държание въ Божиитѣ очи и толкова по-сигурна е победата на тѣхния голѣмъ противникъ. Който отлага приготовлението си за Божия день, не ще може да го получи въ деня на скръбьта и въ никое друго време. Неговиятъ случай е безнадежденъ.

Християнитѣ по име, които встѫпватъ неподготвени въ последната страшна борба, въ отчаянието си ще изповѣдватъ грѣховетѣ си съ думи на горящъ страхъ, докато безбожнитѣ ще ликуватъ надъ тѣхното бедствие. Тѣзи изповѣди ще сѫ подобни на ония на Исава и на Юда. Онѣзи, които ги правятъ, плачатъ заради последствията отъ престѫплението, а не заради своята вина. Тѣ не чувствуватъ никакво истинско разкаяние, никакво отвръщение отъ злото. Тѣ признаватъ грѣха си отъ страхъ предъ наказанието; но както фараона нѣкога, тѣ отново биха се противили на Бога, ако поразитѣ биха били отмахнати.

Историята на Якова е сѫщо едно увѣрение, че Богъ не желае да отхвърли ония, които сѫ били измамени, искушени и подведени въ грѣхъ, но въ искрено разкаяние сѫ се обърнали къмъ Него. Докато сатана се опитва да погуби тѣзи човѣци, Богъ ще изпраща ангелитѣ Си, да ги утешаватъ и закрилятъ въ това време на опасность. Нападкитѣ на сатана сѫ люти и решителни, измамитѣ му сѫ страшни; обаче окото на Господа бди надъ чадата Му, и ушитѣ Му слушатъ тѣхнитѣ викове. Тѣхната скръбь е голѣма, пламъцйтѣ на огнената пещь изглежда, че ще ги погълнатъ; обаче Богъ ще ги прекара презъ огънь, както се пречиства злато. Божията любовь къмъ Неговитѣ чада презъ времето на скръбьта и на тѣхнитѣ най-тежки изпитания е сѫщо тъй силна и нѣжна, както и въ всички дни на тѣхното благополучие; обаче тѣ иматъ нужда да бѫдатъ прека-рани презъ огнената пещь; земното въ тѣхъ трѣбва да бѫде унищожено, за да може тѣ да отразяватъ въ пълнота Христовия образъ.

Предстоящето ни време на скръбь и на страхъ ще изисква една вѣра, която да може да търпи мѫки, протакания и гладъ; вѣра, която не се разклаща, макаръ и да бѫде тежко изпитвана. Благодатното време се дава на всички, за да се приготвятъ за онова време. Яковъ победи, защото бѣше издърѫливъ и решителенъ. Неговата победа е едно доказателство за силата на продължителната молитва. Всич- [516] ки, които, като него, се основаватъ на Божиитѣ обещания и сѫ сѫщо тъй сериозни и устойчиви, както бѣше той, ще иматъ сѫщо като него успѣхъ. Който, обаче, не е съгласенъ да се откаже отъ себе си, да се съкруши предъ Бога, да се моли дълго и сериозно, не ще получи Неговото благословение. Да се боришъ съ Бога — колко малцина знаятъ, какво е това! Колко малко души сѫ заставали задълго предъ Бога съ силното желание, докато всѣка тѣхна сила е била напрегната до крайность! Колко малцина се държатъ съ непоклатима вѣра за Божиитѣ обещания, когато вълнитѣ на отчаянието, което никой езикъ не може да опише, нахлуятъ върху молящия се!

Тѣзи, които сега проявяватъ само малко вѣра, сѫ въ най-голѣма опасность, да подпаднатъ подъ властьта на сатанинскитѣ измами и на насилството надъ съвѣстьта ! И дори когато устоятъ на изпитанието, тѣ ще затънатъ презъ времето на скръбьта въ по-дълбоки бедствия и по-голѣми страхове, понеже никога не сѫ били приучени да уповаватъ на Бога. Тѣ ще трѣбва да се запознаятъ съ ученията на вѣрата, които тѣ сѫ пренебрегнали, подъ единъ страшенъ гнетъ на обезкуражение.

Ние трѣбва сега да се запознаемъ съ Господа, като изпитваме Неговитѣ обещания. Ангелитѣ докладватъ всѣка молитва, която е сериозна и искрена, Ние трѣбва по-скоро да оставимъ настрана себелюбивитѣ задоволявания, отколкото да пренебрегнемъ общението съ Бога. Най-дълбоката мизерия, най-голѣмото себеотрицание, съ Неговото благоволение, сѫ по-добри отъ богатства, почести, удобства и приятелства безъ Него. Ние трѣбва да си отдѣляме време за молитва. Допуснемъ ли умоветѣ ни да бѫдатъ завладѣни отъ свѣтски работи, Богъ. може би, ще ни даде време, когато ще ни отнеме нашитѣ идоли, като злато, кѫщи или плодородни имения.

Младежьта не би била съблазнена да грѣши, ако би поискала да се откаже да върви по ония пѫтища, по които не може да измоли Божието благословение. Ако вестителитѣ, които разнасятъ на свѣта последното предупреждение, биха се молили за Божието благословение не по единъ студенъ, равнодушенъ, небреженъ начинъ, а задушевно и съ вѣра като Якова, тѣ често щѣха да иматъ случай да казватъ : „Видѣхъ Бога лице съ лице, и се запази душата ми“. (Бит. 32 : 30.) Тѣ биха били считани отъ небето като князе, понеже иматъ сила да изнесатъ победа надъ Бога и човѣцитѣ.

Скоро надъ насъ ще настане едно време на скръбь, каквото никога по-рано не е било, и ние ще се нуждаемъ отъ една опитность, която сега не притежаваме и за постигането на която мнозина нехаятъ. Често се случва, че очак- [517] ваната скръбь е много по-голѣма, отколкото когато настане; не ще бѫде, обаче, тъй съ предстояидитѣ бедствия. Най-живото въображение не може да представи голѣмината на огнената проба. Въ онова време на изпитание всѣка душа ще трѣбва да застане сама за себе си предъ Бога. Макаръ Ной, Даниилъ и Йовъ да бѣха въ страната, „живъ съмъ Азъ, казва Господь Богъ, — не биха спасили ни синове, ни дъщери ; съ своята праведность тѣ биха спасили само своитѣ души“. (Йез. 14 : 20.)

Докато сега нашиятъ великъ Първосвещеникъ извършва умилостивението за насъ, ние трѣбва да се стараемъ да станемъ съвършени въ Христа. Нашиятъ Спаситель нито въ мисъльта Си отстѫпи нѣкога на искушението. Сатана намира въ човѣшкитѣ сърдца това или онова петно, което използва; подхранва се една или друга грѣховна наклонность, чрезъ която неговитѣ искушения биватъ затвърдени. Христосъ, обаче, заяви за Себе си : „Иде князътъ на този свѣтъ, и въ Мене той нѣма нищо“. (Йоанъ 14 : 30.) Сатана не можа да намѣри въ Божия Синъ нищо, което би могло да му помогне да Го победи. Той бѣше упазилъ заповѣдитѣ на Отца Си, и въ Него нѣмаше грѣхъ, отъ който сатана да можеше да се възползва. Това е състоянието, въ което трѣбва да бѫдатъ намѣрени ония, които искатъ да устоятъ презъ времето на скръбьта.

Още въ този животъ ние трѣбва да се освободимъ отъ грѣха чрезъ вѣрата въ умилостивителната Христова кръвь. Нашиятъ могжщъ Спаситель ни поканва да се присъединимъ къмъ Него, да свърѫемъ нашата слабость съ Неговата сила, нашето невежество съ Неговата мѫдрость, нашето недостоинство съ Неговата заслуга. Божието провидение е училището, въ което ние трѣбва да научимъ кротостьта и смирението на Исуса. Господь винаги ни поставя истинската цель въ живота, а не пѫтя, който ние бихме искали да си изберемъ, който изглежда по лекъ и по-приятенъ. На насъ е предоставено да действуваме съединено съ силитѣ, които Небето използва, за да оформи нашитѣ характери споредъ божествения образецъ. Никой не може да пренебрегне или отложи това дѣло, безъ да изложи на най-голѣмата опасность душата си.

Апостолъ Йоанъ чу въ едно видение единъ силенъ гласъ въ небето, който викаше: „Горко вамъ, които населявате земята и морето, защото дяволътъ е слѣзълъ при васъ съ голѣмъ гнѣвъ, като знае, че му остава малко време“. (Откр. 12: 12.) Ужасни сѫ сценитѣ, които предизвикватъ този възкликъ на небесния гласъ. Гнѣвътъ на сатана се увеличава, колкото по-кратко остава неговото време, и неговото дѣло на измама и разрушение постига кулминационната си точка презъ времето на скръбьта. [518]

Страшни, свърхестествени явления ще се покажатъ скоро на небето като знакъ за силата на чудотворни демони. Бѣсовскитѣ духове ще отиватъ при царетѣ на земята и при цѣлия свѣтъ, за да ги държатъ здраво въ измама и да ги каратъ да се съединятъ съ сатана въ неговия последенъ бунтъ противъ управлението на Небето. Чрезъ тѣзи чудотворни сили ще бѫдатъ измамени както владѣтели, така и подчинени. Личности ще обявяватъ себе си за самъ Христосъ и ще претендиратъ за титлата и почитанието, които принадлежатъ на Изкупителя на свѣта. Тѣ ще извършватъ удивителни чудеса на изцѣление и ще казватъ, че иматъ от-кровения отъ небето, които противоречатъ съ свидетелството на Светото Писание.

Като вѣнецъ на дѣлата си въ голѣмата драма на измама сатана ще се представи за Христосъ. Черквата отдавна е заявила, че очаква идването на Спасителя като изпълнение на нейната надежда. И сега голѣмиятъ измамникъ ще даде видъ, че Христосъ е дошелъ. Въ различни части на земята сатана ще се открие между човѣцигѣ като едно величествено сѫщество съ ослѣпителенъ блѣсъкъ, което ще прилича на даденото отъ Йоана въ Откровението описание на Божия Синъ. (Откр. 1 : 13—15.) Славата, която го обкрѫжава, е ненадмината отъ никое сѫщество, което нѣкога съ видѣли смъртни очи. По въздуха се разнася ликуващъ викъ: „Христосъ е дошелъ! Христосъ е дошелъ!“ Народътъ пада на земята, покланяйки му се, докато той повдига рѫцетѣ си и изговаря надъ тѣхъ едно благословение, както Христосъ благославяше ученицитѣ си, когато живѣеше на земята. Неговиятъ гласъ е кротъкъ и тихъ, но много благозвученъ. Съ благъ, състрадателенъ тонъ изнася той нѣкои отъ сѫщитѣ благодатни небесни истини, които Спасительтъ бѣше изговорилъ; той лѣкува болеститѣ на народа, после съ имитирания отъ него Христовъ характеръ заявява, че е промѣнилъ сѫботата въ недѣля и заповѣдва на всички да освещаватъ деня, който той е благословилъ. Той обяснява, че тѣзи, които още почитатъ седмия день,. наскърбяватъ името му, като отказватъ да слушатъ неговитѣ ангели, които той имъ е изпращалъ съ свѣтлина и истина. Това е едно силно, почти побеждаваше заблуждение. Падобно на самарянитѣ, които бѣxa измамени отъ Симонъ магьосника, тълпата, отъ най-малкия до най-голѣмия, гледа на магьосничествата, и казва : „Този е великата сила Божия!“ (Деян. 8 : 10.)

Но Божиятъ народъ не ще бѫде заблуденъ. Ученията на този фалшивъ Христосъ не сѫ въ съгласие съ Светото Писание. Неговото благословение бива изговорено надъ почитателитѣ на звѣра и на неговия образъ, тъкмо надъ хо- [519] рата, за които Библията казва, че неразводненото вино на Божия гнѣвъ ще бѫде излѣто надъ тѣхъ.

На сатана не ще бѫде позволено и да имитира начина на Христовото идване. Спасительтъ е предупредилъ Своя народъ за измамата по това и ясно е описалъ начина на идването Си: „Ще се появятъ лъжехристи и лъжепророци и ще покажатъ голѣми личби и чудеса, за да прелъстятъ, ако е възможно, и избранитѣ ... И тъй, ако ви кажатъ: ето, въ пустинята е Той, не излизайте; ето, въ скришнитѣ стаи е, не вѣрвайте; защото, както свѣткавицата излиза отъ изтокъ и се вижда дори до западъ, тъй ще бѫде пришествието на Сина Човѣчески“. (Мат. 24 : 24 — 27; Откр. 1:7; 1 Сол. 4:16. 17.) Нѣма възможность за измама относно това идване. То ще бѫде всеизвестно и видено отъ цѣлия свѣтъ.

Само тѣзи, които сѫ били ревностни изследватели на Библията и сѫ приели съ любовь истината, ще бѫдатъ запазени отъ голѣмата измама, която запленява свѣта. Чрезъ свидетелството на Светото Писание тѣ ще откриятъ измамника въ неговата предрешеность. Чрезъ пресѣването вследствие преследванията ще се откриятъ истинскитѣ християни. Е ли Божиятъ народъ сега тъй здраво основанъ върху Неговото Слово, че да не се осланя на своитѣ сѣтивни възприятия ? Ще ли се придържа той въ такъвъ решителенъ часъ въ Библията, и само въ Библията ? Сатана, по възможность, ще го задърѫа, да не може да се приготви, за да може да устои въ великия день. Той ще нареди всичко тъй, че да запрѣчва пѫтя на Божиитѣ чада, ще ги впримчва въ земни съкровища, ще имъ даде тежко, мѫчно бреме за носене, за да се препълнятъ сърдцата имъ съ грижитѣ на този животъ и деньтъ на изпитанието да дойде надъ тѣхъ като крадецъ.

Тъй като изцадениятъ отъ различни християнски вла-дѣтели законъ противъ пазителитѣ на Божиитѣ заповѣди ще отнеме закрилата на властьта отъ тѣхъ и ще ги предостави на ония, които жадуватъ за тѣхната гибель, Божиятъ народъ ще бѣга отъ градоветѣ и селата, ше се събира въ групи и ще живѣе въ най-пуститѣ и осамотени мѣста. Мнозина ще намиратъ прибѣжище между планинскитѣ скали. Подобно на християнитѣ отъ Пиемонтскитѣ долини, тѣ ще направятъ високитѣ мѣста на земята свое свѣтилище и ще благодарятъ на Бога за закрилата на скалитѣ. (Ис. 33:16.) Но много отъ всички народи и градове, висши и низши, богати и бедни, черни и бѣли ще бѫдатъ хвърлени въ крайно несправедливо и жестоко пленничество. Възлюбенитѣ Божии ще трѣбва да преживѣятъ усилни дни: свързани въ вериги, заключени и зарезени, осѫдени на смърть въ тъмни и отвратителни затвори, безъ нѣкое човѣшко ухо да чува риданията имъ, безъ човѣшка рѫка да имъ бѫде протегната за помощь. [520]

Ще забрави ли Господь своя народъ въ този тежъкъ часъ? Забрави ли Той Ноя, както предпотопниятъ свѣтъ бѣ посетенъ отъ поразитѣ? Забрави ли Лота, когато падна огънь отъ небето, за да пояде градоветѣ въ равнината ? Забрави ли обкрѫжения отъ идолослужители Йосифъ въ Египетъ? Забрави ли Илия, когато Изабела съ клетва го заплаши съ участьта на Вааловитѣ пророци? Забрави ли Йеремия въ мрачната, отвратителна яма на тъмницата? Забрави ли Той тримата младежи—херои въ огнената пещь или Даниила въ ямата съ лъвоветѣ?

„Д Сионъ казваше; остави ме Господь, и Богъ мой ме забрави! Ще забрави ли жена кърмачето си, и не ще ли пожали сина на утробата си? Но, ако би и забравила тя, Азъ нѣма да те забравя. Ето, на Своитѣ длани съмъ те начерталъ“. (Ис. 49:14—16.) Господь на множествата е казалъ: „Който се допира до васъ, допира се до зеницата на окото Ми“. (Зах. 2:8.)

Макаръ че враговетѣ имъ ги хвърлятъ въ тъмници, все пакъ тъмничнитѣ стени не могатъ да попрѣчатъ на сношението между тѣхъ и Христа. Единъ, Който вижда слабоститѣ имъ, Който познава всѣко искушение, владѣе надъ всички земни сили, и ангели ще ги посещаватъ въ тѣхнитѣ самотни тъмнични килии и ще имъ носятъ свѣтлина и миръ отъ небето. Тъмницата ще имъ бѫде като палатъ, понеже тамъ живѣятъ богатитѣ съ вѣра; мрачнитѣ стени ще бѫдатъ освѣтлени съ небесна свѣтлина, както нѣкога, когато Павелъ и Сила посрѣднощь се молѣха и пѣеха хвалебни пѣсни въ тъмницата въ Филипи.

Божиитѣ порази ще постигнатъ ония, които угнетяватъ и погубватъ народа Му. Неговото голѣмо дълготърпение съ безбожнитѣ прави хората дръзки въ престѫпленията имъ; но макаръ наказанието имъ да е било дълго отлагано, то затова не е по-малко сигурно и страшно. „Защото Господь ще се дигне, както на Герацимъ планина; ще се разгнѣви, както въ Гаваонската долина, за да извърши дѣлото Си, необикновеното дѣло, и да свърши действието Си, чудното Си действие“. (Ис. 28:21.) За нашия милостивъ Богъ наказанието е нѣщо чуждо. „Живъ съмъ Азъ, казва Господь Богъ: не искамъ Азъ смъртьта на грѣшника“. (Иез. 33:11.) Господь е „човѣколюбивъ и милосърденъ, дълготърпеливъ, многомилостивъ и истиненъ . . . който прощава вина, престѫпление и грѣхъ“, и все пакъ не оставя нищо ненаказано. „Господь е дълготърпеливъ и великъ по сила и не оставя безъ наказание“. (Изх. 34:6-7; Наумъ 1:3.) Чрезъ страшна справедливость ще възстанови Той авторитета на потъпкания законъ. Строгата отплата, която очаква престѫпника, се показва въ забавянето на Господа, да извърши сѫда. Наро-дътъ, съ който Той тъй дълго е ималъ търпение и когото [521] Той не иска да порази, докато не е препълнилъ мѣрката на неправдата си къмъ Бога, най-после ще изпие чашата на гнѣва, непримѣсенъ съ никаква милость.

Когато Христосъ остави посрѣдническата Си служба въ светилището, ще бѫде излѣтъ голѣмиятъ гнѣвъ, съ който бѣха заплашени ония, които се покланятъ на звѣра и на образа му и приематъ неговия белегъ. (Откр. 14:9. 10.) Язвитѣ, които се изсипаха надъ Египетъ, когато Богъ искаше да освободи израиля, бѣха подобни по характеръ на ония по-ужасни и по-обширни сѫдби, които ще постигнатъ свѣта преди окончателното освобождение на Божия народъ. Писательтъ на Откровението казва, описвайки тѣзи страшни бичове : „И по човѣцитѣ, които имаха белега на звѣра и се покланяха на образа му, появиха се лоши и люти струпеи“. Морето „стана на кръвь, като кръвьта на убитъ човѣкъ ; и всичко живо въ морето измрѣ . . . Рѣкитѣ и изворитѣ водни, и тѣ станаха на кръвь“. Колкото и страшни да сѫ тѣзи сѫдби, все пакъ Божията правда е напълно възстановена, и ангелътъ обяснява : „Праведенъ си, Господи . .. задето тъй си отсѫдилъ, понеже тѣ пролѣха кръвь на светии и пророци, и Ти имъ даде кръвь да пиятъ ; заслужаватъ това“. (Откр. 16 : 2—6. 8. 9.) Осѫждайки Божиитѣ чада на смърть, тѣ сѫ навлѣкли вината за тѣхната кръвь върху себе си сѫщо тъй наистина, като да е била тя пролѣта отъ собствените имъ рѫце. По сѫщия начинъ и Исусъ обяви юдеитѣ по времето Си виновни за всичката кръвь на светиитѣ, която е била пролѣта отъ днитѣ на Авела ; понеже тѣ притежаваха сѫщия духъ като тѣзи убийци на пророцитѣ и искаха да извършатъ сѫщото дѣло.

Въ следващата язва на слънцето се даза сила „да опалза съ огънь човѣцитѣ. И силна жега опали човѣцитѣ“. (Откр. 16 : 8. 9.) Ето какъ описватъ пророцитѣ състоянието на земята презъ това ужасно време : „Опустошено е полето, тѫгува земята, защото е изтрѣбено житото. . . Всички дървета по полето изсъхнаха ; поради това и веселбата у синоветѣ човѣшки изчезна“. „Изгниха зърна подъ буцитѣ си, запустѣха житници . . . Какъ стене добитъкътъ, тѫжно ходятъ стада волове, защото нѣма за тѣхъ паша ... Пресъхнаха воднитѣ потоци, и огънь изтрѣби пасбищата въ пустинята“. (Йоилъ 1: 10—12. 17—20.) „Пѣснитѣ въ чертозитѣ презъ оня день ще се обърнатъ на ридание, казва Господь Богъ ; много трупове ща има, навредъ ще ги хвърлятъ мълкомъ“. (Амосъ 8 : 3.)

Язвитѣ не сѫ всеобщи, иначе всички земни жители биха били съвършено унищожени. Но тѣ все пакъ ще бѫдатъ най-страшнитѣ порази, познати когато и да е на смъртни хора. Всички язви, които сѫ сполетявали човѣцитѣ преди привършването на благодатното време, сѫ бивали размѣсени съ милость. Умоляващата Христова кръвь е запазвала грѣш- [522] ника отъ пълната мѣрка на достойното за вината му наказание ; обаче при последния сѫдъ Божиятъ гнѣвъ ще се излѣе чистъ, безъ милость.

Въ оня день много ще пожелаятъ закрилата на божествената благодать, която дотогава сѫ презирали. „Ето, настѫпватъ дни, казва Господь Богъ, когато ще пратя на земята гладъ — не гладъ за хлѣбъ, не жажда за вода, а жажда за слушане думитѣ Господни. И ще ходятъ отъ море до море, ще се скитатъ отъ северъ до изтокъ, търсейки словото Господне, и нѣма да го намѣрятъ“. (Амосъ 8: 11. 12.)

Божиятъ народъ не ще бѫде свободенъ отъ страдания ; но докато бѫде преследванъ и угнетяванъ, докато понася лишения и страда отъ липса на храна, той все пакъ не ще погине. Богъ, който се погрижи за Илия, не ще отмине нито едно отъ Своитѣ доброволно самопожертвували се чада. Оня, Който брои космитѣ по главитѣ имъ, ще се грижи за тѣхъ, и презъ времето на скѫпотията тѣ ще иматъ достатъчно. Докато безбожнитѣ умиратъ отъ гладъ и чума, ангели ще закрилятъ праведнитѣ и ще задоволяватъ нуждитѣ имъ. За оня, „който ходи въ правда“, се отнася обещанието : „Хлѣбъ ще му се даде ; водата му не ще пре-сѣкне“. „Сиромаси и немотни търсятъ вода, и нѣма ; езикътъ имъ пресъхва отъ жажда : Азъ, Господь, ще ги чуя ; Азъ, Богъ Израилевъ, нѣма да ги оставя“. (Ис. 33 : 15. 16 ; 41 : 17.)

„Макаръ и да не цъвне смоковницата и да нѣма плодъ по лозитѣ, макаръ маслината да измѣни и нивата да не даде храна, макаръ и да не останатъ овци въ кошарата и рогатъ добитъкъ въ оборитѣ — азъ и тогава ще се радвамъ въ Господа и ще се веселя въ Бога на моето спасение“. (Ав. 3 : 17. 18.)

„Господь е твой пазитель ; Господь е твоя сѣнка откъмъ твоята дѣсна рѫка. Слънцето денемъ нѣма да те удари, нито месечината нощемъ. Господь ще те упази отъ всѣкакво зло ; ще упази твоята душа“. „Той ще те избави отъ примка на ловецъ, отъ изтрѣбителна пораза ; съ перата Си ще те осѣни и подъ крилетѣ Му ще бѫдешъ на безопасно ; щитъ и ограда е Неговата истина. Нѣма да се уплашишъ отъ ужаситѣ нощемъ, отъ стрелата, която лети денемъ, отъ ходещата въ тъмнината язва, отъ заразата, която опустошава по пладне. До тебе ще паднатъ хиляда, и десеть хиляди тебъ отдѣсно ; но до тебе нѣма да се приближи : само ще гледашъ съ очитѣ си и ще виждашъ отплатата на нечестивцитѣ. Защото ти каза: Господь е мое упование ; Всевишния си избралъ за твое прибѣжище ; зло нѣма да ти се случи, и язва нѣма да се приближи до твоето жилище“. (Пс. 120:5-7; 90:3-10.)

Все пакъ, споредъ човѣшкото сѫждение ще изглежда, [523] като че ли Божиятъ народъ скоро ще трѣбва да запечата сви-детелството си съ кръвьта си, както нѣкога бѣха направили мѫченицитѣ. Самъ Божиятъ народъ започва да се страхува, че Господь го е оставилъ да падне въ рѫцетѣ на неприятелитѣ си. Това е едно време на ужасенъ душевенъ страхъ. День и нощь той вика къмъ Бога за избавление. Безбожнитѣ ликуватъ, и чува се хуленъ викъ : кѫде е сега вашата вѣра ? Защо Богъ не ви освободи отъ нашитѣ рѫце, ако вие действително сте Неговъ народъ ?“ Но очакващитѣ си спомнятъ, че и първосвещеницитѣ и началницитѣ при Исусовата смърть на кръста на Голгота викаха подигравателно: „Други спаси, а Себе си не може да спаси. Ако Той е царь Израилевъ, нека слѣзе сега отъ кръста, и ще повѣрваме въ Него“. (Мат. 27 : 42.) Подобно на Якова, всички се борятъ съ Бога. Лицата имъ изразяватъ вѫтрешната борба. Всички лица сѫ побледнѣли. Но тѣ продължаватъ своята сериозна просба.

Дко биха били отворени очитѣ на човѣцитѣ, тѣ биха видѣли тълпи силни ангели, които се опълчватъ около ония, които сѫ упазили Словото на Христовото търпение. Съ съчувствена нѣжность сѫ гледали ангелитѣ тѣхнитѣ мѫки и сѫ слушали тѣхнитѣ молби. Тѣ очакватъ думата на своя Повелитель, за да ги изтръгнатъ отъ опасностьта. Но тѣ трѣбва да почакатъ още малко. Божиитѣ чада трѣбва да пиятъ чашата и да бѫдатъ кръстени съ кръщението. Тъкмо тъй-мѫчителното за тѣхъ забавяне е най-добриятъ отговоръ на тѣхнитѣ молитви. Като се стараятъ да очакватъ съ упование Господа, Той да подействува, тѣ биватъ заставени да упражняватъ вѣра, надежда и търпение, които въ религиозния имъ животъ сѫ били упражнявани много малко. И все пакъ, заради избранитѣ, времето на скръбьта ще бѫде съкратено. „Та Богъ ли нѣма да защити избранитѣ Си, които викатъ къмъ Него дене и ноще, макаръ и да забавя да ги защити ? Казвамъ ви, ще ги защити наскоро“. (Лука. 18 : 7. 8.) Краятъ ще дойде по-бързо, отколкото човѣцитѣ очакватъ. Житото се събира и обвързва на снопове за Божиитѣ житници ; а плѣвелитѣ ще бѫдатъ свързани на връзки, за да бѫдатъ изгорени въ огъня на унищожението.

Вѣрни на дълга си, небеснитѣ стражи продължаватъ да пазятъ. Макаръ че въ опредѣлено време ще се издаде една всеобща заповѣдь да се умъртвяватъ пазителитѣ на Божиитѣ заповѣди, нѣкои отъ тѣхнитѣ неприятели въ известни случаи ще сѫ изпреварили закона и ще се опитатъ преди опредѣленото време да имъ отнематъ живота. Но никой не ще може да мине покрай мощнитѣ стражи, които пазятъ всѣка вѣрна душа. Нѣкои ще бѫдатъ нападнати при бѣгството имъ отъ градоветѣ и селата; обаче повдигнатитѣ срещу тѣхъ ножове ще се счупватъ и ще падатъ на земята [524] немощно като сламки. Други ще бѫдатъ защищавани отъ ангели, преобразили се въ войници.

Презъ всички времена Богъ е действувалъ за помощь и освобождение на народа Си чрезъ свѣти ангели. Небеснитѣ сѫщества сѫ вземали живо участие въ живота и работитѣ на човѣцитѣ. Тѣ сѫ се явявали като одежда, блѣскава като свѣткавицата, или пъкъ сѫ идвали като човѣци, облѣчени като странници. Ангели сѫ се явявали въ човѣшки образъ на Божии мѫже Тѣ сѫ почивали по обѣдъ подъ дѫба, като че сѫ били изморени, приемали сѫ гостоприемството на човѣшки жилища, служили сѫ като водачи на закъснѣли нощемъ пѫтници, съ собствени рѫце сѫ запалвали огъня на олтара, отваряли сѫ вратитѣ на тъмницата и сѫ извеждали на свобода Божиитѣ раби. Снабдени съ небесно въорѫжение, тѣ дойдоха, за да оттъркулятъ камъка отъ гроба на Спасителя.

Въ видъ на човѣци ангели често сѫ въ събранията на праведни и посещаватъ събранията на безбожнитѣ, както отидоха въ Содомъ, за да взематъ докладъ за дѣлата на жителитѣ му и да опредѣлятъ, дали тѣ сѫ надминали границата на Божието дълготърпение. Господь благоволи въ милосърдието; и заради нѣколко само, които Му служатъ истински, Той отклонява нещастието и продължава спокойствието на множеството. Колко малко съзназатъ грѣшащитѣ спрямо Бога, че тѣ иматъ да благодарятъ за собствения си животъ на групичката вѣрни Богу, които тѣ подиграватъ и угнетяватъ, за да се забавляватъ!

Макаръ владѣтелитѣ на този свѣтъ и да не знаятъ, все пакъ въ тѣхнитѣ заседания ангели сѫ направлявали словата имъ. Човѣшки очи сѫ ги гледали, човѣшки уши сѫ слушали поканитѣ имъ; човѣшки устни сѫ се противопоставяли на тѣхнитѣ предложения и сѫ осмивали тѣхнитѣ планове; човѣшки рѫце сѫ ги оскърбявали и малтретирали. Въ съвещателнитѣ зали. въ сѫдилищата тѣзи небесни пратеници сѫ заявявали едно точно познание на човѣшката история; тѣ сѫ се застѫпвали по-добре за дѣлото на угнетяванитѣ, отколкото способнитѣ и красноречиви защитници на последнитѣ. Тѣ сѫ осуетявали намѣрения и сѫ задърѫали зли дѣла, които биха твърде много прѣчили на Божието дѣло и биха причинявали големи страдания на Неговия народъ. Въ часъ на опасность и на скръбь „ангелъ на Господа застава около ония, които Му се боятъ, и ги избавя“ (Пс. 33:8).

Съ голѣмъ копнежъ очаква Божиятъ народъ знамението на своя идващъ Царь. Когато стражитѣ извикатъ: „Вардачо, кое време е презъ нощьта?“ направо се дава отговоръ: „Наближава утро, но е още нощь“. (Ис. 21:11.12.) Свѣтлина проблѣсва по облацитѣ надъ планинскитѣ върхо- [525] ве. Скоро ще се открие Неговата слава. Слънцето на правдата скоро ще изгрѣе. Утрото и нощьта, откриването на безкрайния день за праведния и началото на вѣчната смърть за безбожния, сѫ вече настанали.

Докато борящитѣ се отправятъ молбитѣ си къмъ Бога, булото, което ги отдѣля отъ невидимия свѣтъ, като че се съвсемъ оттегля. Небесата се възпламеняватъ отъ зазоряването на вѣчния день и подобно на благозвученъ ангелски хоръ до ухото прозвучаватъ думитѣ: „Стойте твърди въ вѣрностьта си! Помощьта иде! Христосъ, всемогѫщиятъ победитель, подава на своитѣ изморени борци корони на непреходна слава, и гласътъ Му прозвучава отъ полуотворените порти: „Ето, Азъ съмъ съ васъ! Не се страхувайте! Азъ познавамъ всичкитѣ ви беди, понесълъ съмъ вашитѣ грижи. Вие се борите не срещу непобедими врагове. Азъ съмъ извоювалъ борбата заради васъ, и въ Моето име вие сте повече отъ победители“.

Изпълнениятъ съ любовь Спаситель ще изпрати помощь тъкмо тогава, когато ние ще се нуждаемъ отъ нея. Пѫтьтъ къмъ небето е осветенъ презъ Неговитѣ стѫпки. Всѣки кръстъ, който ние сме призвани да носимъ, Той го е носилъ преди насъ. Господь допуща борби, за да приготви душата за мира. Времето на скръбьта е страшна огнена проба за Божия народъ; но пъкъ всѣки истински вѣрующъ може да погледне напредъ къмъ времето, и той ще види въ вѣра надъ себе си дѫгата на обещанието.

„И ще се върнатъ избавенитѣ отъ Господа и ще дойдатъ въ Сионъ съ пѣние, и вѣчна радость ше бѫде надъ главата имъ; тѣ ще намѣрятъ радость и веселие; скръбь и въздишки ще изчезнатъ. Азъ, Азъ Самъ съмъ вашъ утешитель. Кой си ти, та се боишъ отъ човѣка, който умира, и отъ човѣшки синъ, който е сѫщо, каквото е тревата ? И забравяшъ Господа, своя Творецъ, Който е прострѣлъ небесата и основалъ земята; и непрестанно, всѣки день се плашишъ отъ яростьта на притѣснителя, като че той е готовъ да изтрѣби? Но де е яростьта на притѣснителя? Скоро пленникътъ ще бѫде освободенъ, и нѣма да умре въ ямата, нито ще се нуждае отъ хлѣбъ. Азъ съмъ Господь твой, Който вълнува морето, та вълнитѣ му реватъ; Господь Саваотъ е името Ми. И Азъ ще вложа Моитѣ слова въ устата ти, и съ сѣнката на рѫката Си ще те покрия“.

„И тъй, слушай това ти, който си страдалецъ и пиянъ, ала не отъ вино. Тъй казва Господь Твой, Господь и Богъ твой, Който отмъстява за Своя народъ: ето, Азъ вземамъ отъ рѫката ти опивалната чаша, дрождието отъ чашата на Моята ярость: ти нѣма вече да пиешъ; и ще я дамъ въ рѫката на твоитѣ мѫчители, които ти казваха : падни ничкомъ, за да минемъ по тебе; и ти правѣше гърба си като земя и улица за минувачитѣ“. (Ис. 51: 11—16. 21—23.) [526]

Наблюдаващето презъ всички времена Божие око е отправено върху решителния часъ, който Божиитѣ чада трѣбва да преживѣятъ, когато земнитѣ сили ще се опълчатъ срещу тѣхъ въ походъ за клане. Подобно на плененитѣ затворници, тѣ ще се страхуватъ отъ смърть, отъ гладъ или насилие. Обаче Светиятъ, Който раздѣли Червеното море предъ израиля, ще открие Своята мощна сила и ще премахне пленничеството имъ. „Тѣ ще бѫдатъ Мои, казва Господь Саваотъ, Моя собственость въ оня день, който ще приготвя, и ще ги милувамъ, както милува човѣкъ сина си, който му служи“. (Мал. 3 : 17.) Ако се пролѣеше кръвьта на вѣрнитѣ Христови свидетели по това време, тя не би могла да бѫде, подобно на кръвьта на мѫченицитѣ нѣкога, като семе, посѣяно, за да назрѣе отъ него една жетва за Божия слава. Тѣхната вѣрность не би била свидетелство, което да убеди и други въ истината ; понеже вълнитѣ на милостьта сѫ се разбили о закоравѣлитѣ сърдца, за да не се върнатъ никога вече. Ако праведнитѣ сега биха паднали въ плячка на враговетѣ си, това би означавало една победа за княза на тъмнината. Псалмистътъ казва : „Въ злочестъ день Той би ме укрилъ въ Своята скиния, би ме скрилъ въ тайната на Своето жилище“. (Пс. 26 : 5.) Христосъ е изговорилъ думитѣ : „Иди, народе Мой, влѣзъ въ покоитѣ си и затвори следъ себе вратитѣ си ; скрий се за мигъ, доде мине гнѣвътъ ; защото ето, Господь излиза отъ жилището Си, да накаже жителитѣ земни за тѣхното беззаконие“. (Ис. 26 : 20. 21.) Славно ще бѫде освобождението на ония, които сѫ очаквали търпеливо Неговото идване и чиито имена стоятъ записани въ книгата на живота ! [527]

Епизод 40—Божиятъ народъ бива освободенъ.

Когато закрилата на човѣшкитѣ закони бѫде оттеглена отъ ония, които почитатъ Божиитѣ заповѣди, въ различни страни по едно и сѫщо време ще се появи едно движение, за да бѫдатъ тѣ погубени. Когато опредѣленото въ указа време наближи, народътъ се заклева да изкорени умразната секта и решава въ една нощь да нанесе удара, който ще накара да замлъкне завинаги изобличителниятъ гласъ на отличаващитѣ се отъ тѣхнитѣ мнения.

Божиитѣ чада, отъ които нѣкои сѫ скрити въ тъмнични килии, нѣкои въ усамотени кѫтчета по горитѣ и планинитѣ, все още викатъ къмъ Бога за божествена закрила, докато навсѣкѫде въорѫжени мѫже, тласкани отъ тълпи зли ангели, вършатъ приготовления за дѣлото на смъртьта. Сега, въ часа на най-голѣмата опасность, Израилевиятъ Богъ ще се застѫпи за избавлението на Своитѣ избрани. Господь е казалъ: „А у васъ ще има пѣсни, както презъ нощьта на свещенъ праздникъ, и веселие въ сърдцето, както у оногова, който отива съ свирка на планината Господня, къмъ твърдинята Израилева. И ще загърми Господь съ величествения Си гласъ и ще яви замаха на своята мишца въ силенъ гнѣвъ и въ пламъкъ на всепоядащъ огънь, въ буря, въ наводнение и въ градушка отъ камъни“. (Ис. 30:29. 30.)

Съ победни викове, съ подигравка и проклятия тълпи безбожни човѣци се готвятъ да се нахвърлятъ върху плячката си; но ето, гѫста тъмнина, по черна отъ най-тъмната нощь, пада надъ земята. Тогава на небето се явява една излѫчваща се отъ славата на Божия тронъ блестяща дѫга, която като че включва въ себе си всѣка моляща се група. Разгнѣвенитѣ човѣци биватъ внезапно спрѣни. Тѣхнитѣ подигравателни викове замиратъ. Цельта на убийствената имъ ярость е забравена. Съ ужасни предчувствия се вдървяватъ тѣ предъ символа на Божия заветъ и поискватъ да бъдатъ закрилени отъ неговия мощенъ блѣсъкъ.

Божиятъ народъ чува единъ ясенъ, благозвученъ гласъ, който казва : „Погледнете !“ И повдигайки очи къмъ небето, [528] той вижда дѫгата на обещанието. Чернитѣ, застрашаващи облаци, които покриваха небосвода, сѫ се раздѣлили, и, по-добно на Стефана, той гледа вторачено въ небето и съглежда славата на Бога и Сина Човѣшки, седящъ на Неговия тронъ. На Неговата божествена фигура избранитѣ познаватъ знацитѣ на Неговото унижение и отъ устнитѣ Му тѣ чуватъ предложената предъ Отца Му и предъ свѣтите ангели молба: „Отче, тия, които си Ми далъ, желая и те да бѫдатъ съ Мене тамъ, дето съмъ Азъ!“ (Йоанъ 17:24.) Отново прозвучава единъ милъ и ликуващъ гласъ, който казва: „Тѣ идатъ! Идатъ ! Свето, чисто и неопетнено сѫ упазили тѣ словото на Моето търпение, тѣ трѣбва да живѣятъ между ангелитѣ!“ И бледнитѣ, треперящи устни на ония, които сѫ устояли твърдо въ вѣрата си, избухватъ въ единъ победенъ викъ.

Посрѣдъ нощь е, когато Богъ открива Своята мощь за избавлението на народа Си. Обаче слънцето става видимо и освѣтлява въ пълна сила. Знамения и чудеса следватъ бързо едно следъ друго. Безбожнитѣ гледатъ съ ужасъ и тревога на събитията, докато праведнитѣ посрѣщатъ съ тържествена радость знаменията на избавлението си. Въ природата всичко изглежда да е извънъ реда си. Рѣкитѣ преставатъ да текатъ. Тъмни, черни облаци се повдигатъ и се сблъскватъ едни съ други. Но посрѣдъ разгнѣвеното небе има едно мѣсто съ неописуема слава, откѫдето се разнася Божиятъ гласъ, подобенъ на много води, който казва: „Свърши се!“ (Откр. 16:17.18.)

Този гласъ разтърсва небето и земята. Става „силенъ трусъ, такъвъ голѣмъ и силенъ трусъ, какъвто не е ставалъ, откакъ има човѣци на земята“. (Откр. 16:18.) Небето изглежда да се разтваря и затваря. Славата отъ Божия тронъ като че проблѣсва по него. Планинитѣ се разлюлѣватъ като тръсть отъ вѣтъръ и откъртени скали летятъ навсѣкѫде. Морето е разбушувано бѣсно. Чува се бученето на урагана, подобно на гласъ на демони, когато се повдигатъ за разрушение. Цѣлата земя се повдига и люлѣе като морскитѣ вълни; повърхнината ѝ се разпуква ; изглежда, като че самитѣ ѝ основи се размекватъ. Цѣли планински вериги пропадатъ. Населени острови изчезватъ. Морски пристанища, които по злина сѫ станали подобни на Содомъ, биватъ попогълнати отъ разгнѣвенитѣ води. „Вавилонъ Великий биде споменатъ предъ Бога, за да му се даде чашата съ вино отъ яростьта на гнѣва Му“. (Откр. 16:10.20.) Голѣми камъни градъ, тежъкъ „колкото талантъ“, довършватъ тѣхното разрушително дѣло. Най-гордитѣ градове на земята биватъ съсипани въ развалини. Най-славнитѣ палати, въ които голѣмцитѣ на свѣта сѫ прахосвали богатствата си, за да се величаятъ, се разпадатъ предъ очитѣ имъ. Затво- [529] рнични видове се събарятъ, и Божиятъ народъ, който заради вѣрата си е билъ държанъ въ затворитѣ, биве пуснатъ на свобода.

Гробове се разтварятъ, и „много отъ спящитѣ въ земния прахъ ще се събудятъ — едни за вѣченъ животъ, други за вѣченъ укоръ и посрама“. (Дан. 12:2.) Всички, които сѫ умрѣли съ вѣpa въ третата ангелска весть, излизатъ прославени отъ гробоветѣ си, за да приематъ заедно съ тѣзи, които сѫ пазили Божия законъ, завета на мира съ Бога. А и ония, „които Го прободоха“ (Откр. 1:7), които се подиграваха и насмиваха надъ Христа въ Неговитѣ смъртни мѫки, и най-върлитѣ противници на Неговата истина и на народа Му ще бѫдатъ събудени, за да Го видятъ въ славата Му и да видятъ почеститѣ, които се даватъ на вѣрнитѣ и послушнитѣ.

Гѫсти облаци покриватъ още небето; но тукъ и тамъ прониква слънцето, изглеждаще като отмъщаваще Божие око; бѣсни свѣткавици процепватъ небето и обвиватъ земята въ огнено море. По-силно отъ страшнитѣ свѣткавични гърмежи се чуватъ таинствени, страшни гласове и възвестяватъ участьта на безбожнитѣ. Изговоренитѣ думи не се разбиратъ отъ всички, но биватъ ясно разбрани отъ фалшивитѣ учители. Души, които малко преди това сѫ били още тъй безгрижни, тъй надмѣнни и предизвикателни, тъй тържествуващи въ своята жестокость спрямо пазещия заповѣдитѣ Божий народъ, сега сѫ обхванати отъ тревога и треперятъ отъ страхъ. Тѣхнитѣ ридания заглушаватъ шума на природнитѣ сили. Демонитѣ признаватъ божеството на Христа и треперятъ предъ Неговата мощь, докато човѣцитѣ ридаятъ за милость и отъ ужасъ лазятъ въ праха.

Пророцитѣ въ древностьта, виждайки въ видения деня на Бога, казваха: „Ридайте, защото деньтъ Господенъ е близъкъ — иде като разрушителна сила отъ Всемогѫщия“. (Ис. 13: 6.) „Иди въ скалата и скрий се въ земята отъ страхъ предъ Господа и отъ славата на Неговото величие. Ничкомъ ще поникнатъ горделивитѣ погледи човѣшки, и онова, що е високо у човѣцитѣ, ще се унизи ; и единъ Господь ще стои високо въ оня день. Защото иде деньтъ на Господа Саваотъ противъ всичко горделиво и високомѣрно и противъ всичко превъзнесено, — и то ще бѫде унизено“. „Въ оня день човѣкъ ще хвърли на крътове и на прилепи своитѣ сребърни идоли и своитѣ златни идоли, които си е направилъ да имъ се кланя, за да влѣзе въ скални проломи и въ планински долища отъ страхъ предъ Господа и отъ свата на Неговото величие, кога се дигне Той да съкруши земята“. (Ис. 2 : 10—12. 20. 21.)

Презъ процепа въ облацитѣ блести една звезда, чийто блѣсъкъ, въ противовесъ на тъмнината, е четворно по-си- [530] ленъ. Тя подсказва на вѣрнитѣ надежда и радость, а на престѫпницитѣ на Божия законъ строгость и гнѣвъ. Ония, които сѫ пожертвували всичко за Христа, сѫ сега сигурни, тайно скрити като въ скинията на Господа. Tѣ сѫ били изпитани и сѫ доказали предъ свѣта и предъ презиращитѣ истината вѣрностьта си къмъ Оня, Който умрѣ за тѣхъ. Станало е едно чудесно преобразование съ ония, които сѫ упазили правдата си дори предъ лицето на смъртьта. Tѣ изведнажъ сѫ освободени отъ мрачната и страшна ярость на преобърналитѣ се въ демони човѣци. Тѣхнитѣ допреди малко бледи, наплашени и смутени лица сега пламтятъ отъ удивление, вѣра и любовь. Радвайки се на победата, тѣ пѣятъ: „Богъ е намъ прибѣжище и сила, бързъ помощникъ въ беди, затова нѣма да се уплашимъ, макаръ и земята да се разклати, и планинитѣ да се премѣстятъ въ сърдцето морско. Нека бучатъ и се подигатъ водитѣ имъ, нека се тресатъ планинитѣ отъ вълнението имъ!“ (Пс. 46: 2—4.)

Докато тѣзи думи на свето упование въ Бога се възнасятъ нагоре, облацитѣ се отдръпватъ, и се вижда обсипаното съ звезди небе, неизразимо славно въ противовесъ на черния и гнѣвенъ небосводъ. Славата на небесния градъ проблѣсва презъ отворенитѣ порти. Тогава на небето се явява една рѫка, която държи две сгънати плочи. Пророкътъ казва : „Небесата ще прогласятъ Неговата правда, защото тоя сѫдия е Богъ“. (Пс. 49: 6.) Оня светъ законъ, Божията правда, който бѣ провъзгласенъ подъ гръмове и огнени пламъци отъ Синай като пѫтеуказатель въ живота, сега бива откритъ на човѣцитѣ като мѣрило при сѫда. Рѫката разтваря плочитѣ, и предписанията на десеттѣ заповѣди ставатъ видими, като написани съ огнено перо. Думитѣ сѫ тъй ясни, че всички могатъ да ги четатъ. Паметьта е пробудена, тъмнината на суевѣрието и на еретичеството е изчезнала отъ всѣки умъ, и десеттѣ кратки, разбрани и напълно законни Божии слова заставатъ ясно предъ очитѣ на всички земни жители.

Невъзможно е да се опише ужасътъ и отчаянието на ония, които сѫ потъпкали Божиитѣ свети изисквания. Господь имъ е далъ Своя законъ ; но за да си спечелятъ благоволението на свѣта, тѣ отхвърлиха неговитѣ предписания и учеха и други да ги престѫпватъ. Тѣ сѫ се стремили да принудятъ и Божия народъ да оскверни Неговата сѫбота. Сега тѣ биватъ осѫдени чрезъ оня законъ, който сѫ презирали. Съ ужасна увѣреность виждатъ тѣ, че нѣматъ никакво извинение. Тѣ сами сѫ избрали да, служатъ на оня, на когото сѫ искали. „И тогава отново ще видите разли-ката между праведникъ и нечестивецъ, между оня, който служи Богу. и оня, който Му не служи“. (Мал. 3: 18.)

Неприятелитѣ на Божия законъ, отъ проповѣдника, до [531] най-нищожния между тѣхъ, иматъ едно ново понятие за истина и дългъ. Твърде късно виждатъ тѣ, че сѫботата, споредъ четвъртата заповѣдь, е печатътъ на живия Богъ. Твърде късно познаватъ тѣ истинската натура на своята фалшива сѫбота и пѣсъчната основа, върху която сѫ градили. Тѣмъ става ясно, че сѫ се борили противъ Бога. Учители на религии сѫ въвели души въ погибель, заявявайки, че ги водятъ къмъ портитѣ на рая. Не по-рано отъ деня на окончателната равносмѣтка ще се разбере, колко голѣмa е отговорностьта на заемащитѣ свѣти длъжности човѣци и колко страшни сѫ последицитѣ отъ тѣхната невѣрность. Само въ вѣчностьта ще можемъ ние правилно да оценимъ загубата на една единствена душа. Страшна ще бѫде участьта на оня, комуто Богъ ще каже : „Махни се отъ Менъ, безбожни рабе !“

Божиятъ гласъ прозвучава отъ небето, съобщава деня и часа на Христовото идване и предава на народа Си вѣчния заветъ. Неговигѣ слова се разнасятъ надъ земята подобно на най-силнитѣ гръмотевици. Божиять израиль слуша, съ очи отправени нагоре. Лицата биватъ просвѣтлени отъ Неговата слава и изглеждатъ като лицето на Мойсея, когато се връщаше отъ Синай. Безбожнитѣ не могатъ да ги гледатъ. И когато бѫде изговорено благословението надъ ония, които сѫ почитали Бога чрезъ това, като сѫ пазили свѣто Неговата сѫбота, се разнася единъ мощенъ победенъ викъ.

На изтокъ се появява единъ малъкъ бѣлъ облакъ, почти колкото половината на една човѣшкa длань Това е облакътъ, който обкрѫжава Спасителя и който отдалечъ изглежда да е обгърнатъ въ тъмнина. Божиятъ народъ знае, че това е знамението на Човѣшкия Синъ. Въ тържествено мълчание поглеждатъ всички втренчено къмъ него, какъ той се приближава къмъ земята и става все по-свѣтълъ и по-славенъ, докато се развие въ единъ голѣмъ бѣлъ облакъ, чиято основа изглежда като пояждащъ огънь, и надъ който се носи дѫгата на завета. Исусъ язди напредъ като мощенъ победитель. Той сега иде не като човѣкъ на страдания, за да изпие горчивата чаша съ позоръ и мѫки, но като победитель въ небето и на земята, за да сѫди жизитѣ и мъртвитѣ. „Вѣренъ и истиненъ, и праведно сѫци и воюва“. „А небеснитѣ войнства, облѣчени въ бѣлъ и чистъ висонъ, следваха подире Му“. (Откр. 19: 11.14) Съ разни хорова отъ небесни сѫщества го придружава едно голѣмо, неиз-броимо множество свети ангели. Небосводътъ изглежда из-пълненъ съ блестящи фигури, десетохиляди по десетохиляди и хиляди по хиляди. Никое човѣшко перо не може да си представи тази величественость. „Величието Му покри небесата и славата Му изпълни земята. Блѣсъкътъ Му [532] е като слънчева свѣтлина“. (Ав. 3: 3. 4.) Тъй като живиятъ облакъ все повече приближава, всѣко око вижда Княза на живота. Никакъвъ тръненъ вѣнецъ не обезобразява благородната Му глава, но диадема на слава стои на свѣтото Му чело. Лицето Му свѣти по-силно отъ блестящето обедно слънце. „На дрехата и на бедрото Му бѣ написано името : Царь на царетѣ и Грсподарь на господаритѣ“. (Откр. 19 :16).

Предъ Неговото присѫтствие всички лица побледняватъ, а отхвърлилитѣ Божията благодать изпадатъ въ ужаситѣ на вѣчното отчаяние. „Сърдце се топи, колене треперятъ ... и лицата на всички потъмнѣxa“. (Наумъ 2:10; Йер. 30:6.) Праведнитѣ викатъ треперящи: „Кой може да устои?“ Пѣсеньта на ангелитѣ замлъква, и известно време владѣe мѫчително мълчание. Тогава се чува Исусовиятъ гласъ, който казва: „Достатъчна ви е Моята благодать“. Лицата на праведнитѣ се проясняватъ, радость изпълва всѣко сърдце. И ангелитѣ запѣватъ въ по-високъ хоръ и отново ликуватъ, като се приближаватъ още повече до земята.

Царьтъ на всички царе слиза на облака, обгърнатъ въ огнени пламъци. Небето се събира като сгъната хартия, земята затреперва предъ Него, и всички планини и всички острови се подвижватъ отъ мѣстата си. „Иде нашиятъ Богъ, и не въ безмълвие: предъ Него — всепоядащъ огънь, и около Него — силна буря. Отгоре Той призовава небе и земя, за да сѫди Своя народъ“. (Пс. 49:3. 4.)

„И земни царе, и велможи, и богати, и хилядоначалници, и силни, и всѣки робъ и свободникъ се скриха въ пещери и планински скали, казвайки на планинитѣ и на скалитѣ: Паднете върху насъ и скрийте ни отъ лицето на Оногова, Който седи на престола, и отъ гнѣвa на Агнеца, защото дойде великиятъ день на гнѣва Му, и кой може устоя?“ (Откр. 6:15—17.)

Подигравкитѣ сѫ престанали. Лъжливитѣ устни сѫ до-ведени до мълчание. Дрънкането на орѫжия и шумътъ отъ клане и всѣко чудовище и кървавитѣ дрехи сѫ изчезнали. (Ис. 9:4.) Само гласове на молитва и стонове на плачъ и ридания се чуватъ сега. Отъ устнитѣ на доскоро подиграващитѣ се се разнася викътъ: „Дойде великиятъ день на гнѣва Му, и кой може устоя?“ Безбожнитѣ, преди да бѫдатъ погребени подъ планинскитѣ скали, се молятъ, да бѫдатъ прикрити отъ лицето на Оня, Когото сѫ презирали и отхвърлили.

Tѣ познаватъ оня гласъ, който прониква до ушитѣ на мъртвитѣ. Колко често ги е призовавалъ неговиятъ благъ, умоляващъ тонъ къмъ покаяние! Колко често сѫ го чували тѣ въ трогателнитѣ молби на единъ приятель, на единъ братъ, на единъ изкупитель! За отхвърлилитѣ Неговата благодать никой другъ гласъ не би могълъ да бѫде тъй [533] пъленъ съ проклятие, тъй осѫдителенъ, както оня, който тъй дълго е умолявалъ: „Върнете се отъ вашитѣ лоши пѫтища! За какво да умирате?“ (Йез. 33:11.) Ахъ, да бѣше това за тѣхъ гласъ на чужденецъ! Исусъ казва: „Азъ викахъ, а вие не послушахте ; простирахъ рѫка, но нямаше кой да внимава; вие отхвърлихте всички Мои съвети и изобличенията Ми не приехте“. (Пр. 1 :24.25.) Оня гласъ събужда спомени, които тѣ отъ сърдце биха искали да премахнатъ: пренебрегнати предупреждения, отхвърлени предложения, неоценени привилегии.

Тамъ сѫ тѣзи, които се подиграваха на Христа въ Не-говото унижение. Съ проницателна сила си спомнятъ тѣ думитѣ на Страдалеца, когато Той, проклетъ отъ първосвещеника, заяви: „Отсега ще видите Сина Човѣчески, седналъ отдѣсно на силата и идещь на небеснитѣ облаци“. (Мат. 26:64.) Сега тѣ Го виждатъ въ Неговата слава, и трѣбва да Го видятъ още да седне отдѣсно на силата.

Онѣзи, които се подиграваха надъ претенцията Му, че е Синъ Божий, сѫ сега онѣмѣли. Между тѣхъ е високомѣpниятъ Иродъ, който се подиграваше надъ Неговата царска титла и заповѣда на подиграващитѣ се войници да Го коронясятъ като царь. Тамъ сѫ и сѫщитѣ мѫже, които съ скверни рѫце поставиха пурпурната одежда на тѣлото Му и положиха върху светото Му чело тръненъ вѣнецъ; които положиха въ Неговата несъпротивляваща се рѫка подигравателния скиптъръ и Му се покланяха съ богохулни подигравки. Мѫжете, които биха и заплюваха Княза на живота, сега се отвръщатъ отъ Неговия проницателенъ погледъ и се опитватъ да избѣгатъ отъ великата слава на Неговото присѫтствие. Робитѣ, които наковаха гвоздеитѣ презъ рѫцете и нозетѣ Му, войникътъ, който прободе реброто Му, виждатъ сега тѣзи белези съ ужасъ и угризения на съвѣстьта.

Съ страшна яснота си спомнятъ свещеницитѣ и начал-ницитѣ събитията на Голгота. Съ трепетъ и ужасъ си спомнятъ тѣ, какъ въ сатанинско ликуване, клатейки глава, викаха: „Други спаси, а Себе си не може да спаси. Ако Той е царь Израилевъ, нека слѣзе отъ кръста, и ще повѣрваме въ Него! Надѣваше се на Бога — нека сега Го избави, ако Му е угоденъ!“ (Мат. 27:42.43.)

Живо си спомнятъ тѣ притчата на Спасителя за лозаритѣ, които отказаха да дадатъ на господаря си плода отъ лозето, отнесоха се лошо съ слугитѣ му и убиха сина му. Тѣ си спомнятъ и присѫдата, която сами бѣха изговорили: „Злодейцитѣ ще погуби зле“. (Мат. 21:41.) Въ грѣха и наказанието на онѣзи невѣрни мѫже свещеницитѣ и стаѣрейшините виждатъ собственото си поведение и собствено-то си справедливо осѫждение. И сега се повдига викъ на [534] смъртенъ страхъ, по-високъ отъ вика „Разпни Го! Разпни Го!“, който се разнесе по улицитѣ на Йерусалимъ; сега се чуватъ страшни, отчаяни стенания: „Той е Божиятъ Синъ, Той е истинскиятъ Мессия!“ Tѣ се опитватъ да избѣгатъ отъ присѫтствието на Царя на царетѣ. Но напразно се опитватъ тѣ да се скриятъ въ дълбокитѣ пещери на земята, образували се отъ размѣстването на елементитѣ.

Въ живота на всички, които отхвърлятъ истината, има моменти, когато съвѣстьта се пробужда, когато паметьта представя мѫчителни спомени за дѣла и думи на лицемѣрие и душата се измѫчва отъ разкаяние. Но какво сѫ тѣзи въ сравнение съ угризенията на съвѣстьта въ оня день, когато „нападне ужасъ като буря и беда като вихъръ“! (Пр. 1:27.) Тѣзи, които тъй много искаха да погубятъ Христа и Неговитѣ последователи, сега виждатъ славата, която почива на тѣхъ. Всрѣдъ своя ужасъ тѣ чуватъ гласоветѣ на светиитѣ да извикватъ въ радостни акорди: „Ето, този е нашиятъ Богъ! Нему се уповавахме, и Той ни спаси!“ (Ис. 25:9.)

Докато земята се клати, свѣткавици процепватъ въздуха и гръмотевици го разтърсватъ, гласътъ на Божия Синъ повиква спящитѣ светии на излѣзатъ. Той поглежда къмъ гробоветѣ на праведнитѣ и тогава извиква, повдигайки рѫка къмъ небето: „Събудете се, събудете се, събудете се вие, които спите въ пръстьта, и станете !“ По цѣлата дължина и ширина на земята мъртвитѣ чуватъ този гласъ, и които го чуятъ, оживѣватъ. И цѣлата земя кънти подъ стѫпкитѣ на необикновено голѣмото множество отъ всички езичници, племена, народи и езици. Тѣ идатъ отъ тъмницитѣ на смъртьта, облѣчени въ безсмъртна слава, и викатъ: „Де ти е, смърте, жилото, де ти е, аде, победата?“ (1Кор. 15:55.) И живитѣ праведни и възкръсналитѣ светии съединяватъ гласоветѣ си въ единъ продължителенъ, радостенъ победенъ викъ.

Всички излизатъ отъ гробоветѣ си въ сѫщия ръстъ, въ който сѫ били положени въ тѣхъ. Адамъ, който стои посрѣдъ възкръсналото множество, е съ забележително висока и величествена фигура, само малко по-малъкъ отъ Божия Синъ. Той представлява очебиюща противоположность съ хората на по-къснитѣ поколениѣ: само въ това отношение се вижда голѣмото израждане на човѣшкия родъ. Обаче всички възкръсватъ въ свежестьта и силата на вѣчната младость. Въ началото човѣкътъ бѣ сътворенъ по Божий образъ не само по характеръ, но и по фигура и изгледъ. Грѣхътъ е обезобразилъ божествения образъ и почти го е заличилъ; но Христосъ дойде, за да възстанови онова, което е погинало. Той ще преобрази нашето нищожно тѣло и ще го направи подобно на Своето славно тѣло. Смъртната, [535] преходната, лишената отъ прелесть, нѣкога опетнена отъ грѣха фигура става съвършена, красива и безсмъртна. Всички пороци и безобразности оставатъ въ гроба. Отново допуснати до дървото на живота въ отдълго изгубения рай, изкупенитѣ ще растатъ, докато достигнатъ пълния ръстъ на човѣшкия родъ въ неговата първоначална слава. Последнитѣ останали следи отъ проклятието на гpѣxa биватъ отстранени, и вѣpнитѣ Христови се явяватъ въ славата на Господа, нашия Богъ, по духъ, душа и тѣло, и ще отражаватъ съвършения образъ на своя Господь. О, чудесно избавление, тъй дълго лелѣяно, тъй дълго очаквано съ ревность, но никога напълно разбрано!

Живитѣ праведни биватъ внезапно, въ единъ мигъ, пре-образени. При прозвучаването на Божия гласъ тѣ биватъ прославени; сега тѣ биватъ направени безсмъртни и заедно съ възкръсналитѣ светии дигнати въ въздуха да посрещнатъ Господа. „Тогава ще прати ангелитѣ Си и ще събере из-браницитѣ Си отъ четиритѣ вѣтра, отъ края на земята, до края на небето“. (Марко 13:27.) Малки деца биватъ положени отъ свети ангели въ рѫцетѣ на майкитѣ имъ. Приятели, които смъртьта дълго е раздѣляла, се събиратъ отново, за да не се раздѣлятъ никога, и всички заедно съ радостни пѣсни тръгватъ нагоре къмъ Божия градъ.

На всѣка страна на облачната колесница има крила, а подъ нея има живи колела, и когато колесницата върви нагоре, колелата викатъ „светъ!“ и крилата при движението си викатъ „светъ!“ и ангелитѣ, които я придружаватъ, викатъ „светъ, светъ, светъ е Господь Богъ, Саваотъ!“ А изкупенитѣ викатъ; „аллилуя!“ докато колесницата се движи нагоре къмъ Новия Йерусалимъ.

Преди влизането въ Божия градъ Спасительтъ дава на Своитѣ последователи отличията на победата и ги облича въ знацитѣ на тѣхното царствено положение. Блестящитѣ редици заематъ формата на единъ отворенъ четириѫгълникъ около своя царь, Чиято фигура се издига величествено надъ светии и ангели и Чието лице излѫчва благосклонна любовь къмъ всички. Всѣки погледъ отъ това неизброимо множество изкупени е обърнатъ къмъ Него, всѣко окогледа славата на Оня, Чийто ликъ „бѣше обезобразенъ повече, отколкото на всѣки човѣкъ, и видътъ Му — повече, отколкото на синоветѣ човѣчески“. (Ис. 52:14.) Спасительтъ съ собствена рѫка поставя на главитѣ на победителитѣ коронитѣ на славата. Всѣки получава по една корона, която носи собственото му „ново име“ (Откр. 2:17) и надписъ „светъ Господу!“ Въ всѣка рѫка бива положена победна палма и блестяща арфа. Светитѣ ангели даватъ тонъ, и тогава всѣка рѫка започва да движи изкусно струнитѣ на арфитѣ и изтръгва отъ тѣхъ приятна музика въ богати, ме- [536] лодични акорди. Неизразимо блаженство изпълва всѣко сърдце, и всѣки гласъ се издига въ благодарствено славословие: „Който ни възлюби и оми отъ нашитѣ грѣхове чрезъ Своята кръвь и Който ни направи предъ Бога и Своя Отецъ царе и свещеници — Нему слава и владичество во-вѣки вѣковъ! Аминъ!“ (Откр. 1:5. 6.)

Предъ изкупеното множество лежи свѣтиятъ градъ. Исусъ разтваря широко бисернитѣ порти, и спасенитѣ, които сѫ пазили истината, влизатъ въ него. Тамъ тѣ виждатъ Божия рай, родината на Адама, когато бѣше невиненъ. И сега пакъ се чува оня гласъ, по-благозвученъ отъ всѣка музика, достигнала нѣкога до ухото на смъртенъ, казвайки: Вашата борба е свършена ! „Елате вие, благословенитѣ на Отца Ми, наследете царството, приготвено вамъ отъ създание мира!“

И сега бива изпълнена молитвата на Спасителя за Неговитѣ ученици: „Отче, които си Ми далъ, желая и тѣ да бѫдатъ съ мене тамъ, дето съмъ Азъ !“ (Йоанъ 17 : 24.) Христосъ поднася на Отца изкупа на Своята кръвь „предъ славата си, непорочни въ радость“ (Юд. 24) и обяснява : „Ето, Азъ и децата, които Ми даде“. „Ония, които Си Ми далъ, упазихъ“. (Ис. 8 : 18 ; Йоанъ 17 : 12.) Какви чудеса на изкупителната любовь ! Какво блаженство въ оня часъ, когато вѣчниятъ Отецъ, гледайки изкупенитѣ, вижда Своето подобие; когато дисхармонията на грѣха е премахната, проклятието отнето и човѣшкото е отново доведено въ хармония отъ божественото!

Съ неизразима любовь приветствува Исусъ Своитѣ вѣрни за радость на Господа съ „добре дошли!“ А радостьта на Спасителя се състои въ това, че вижда въ царството на славата душитѣ, които сѫ спасени чрезъ Неговитѣ страдания и Неговото унижение. И изкупенитѣ ще участвуватъ въ тази радость, като забелязватъ между спасенитѣ ония, които сѫ били спечелени за Христовата любовь чрезъ тѣхнитѣ молитви, тѣхната работа и тѣхнитѣ жертви. Когато се събератъ около голѣмия бѣлъ тронъ, неизразима радость ще изпълва сърдцата имъ, понеже тѣ ще видятъ не само тия, които тѣ сѫ довели до Господа, но ще видятъ, че и тѣзи, отъ своя страна, сѫ довели души, а тѣзи пъкъ сѫ спечелили други, които сега всички, доведени въ пристанището на мира, полагатъ коронитѣ си въ Исусовитѣ нозе, за да Го славятъ въ безкрайнитѣ времена на вѣчностьта.

Когато спасенитѣ бѫдатъ приветствувани съ „добре дошли“ въ Божия градъ, ликуващъ възкликъ на поклонение процепва въздуха. Първиятъ и вториятъ Адамъ се срѣщатъ. Божиятъ Синъ стои съ прострѣни рѫце, за да пригърне бащата на нашия родъ: сѫществото, което Той сътвори, кое го съгрѣши спрямо своя Творецъ, заради чиито грѣхове Спасительтъ носи знацитѣ на разпятието. Когато [537] Ддамъ познава следитѣ отъ жестокитѣ гвоздеи, той пада не на гърдитѣ на своя Господь, а се хвърля смирено въ Неговитѣ нозе и иззиква: „Достойно, достойно е Агнето, Което е заклано!“ Нѣжно го повдига Спасительтъ и го помолва отново да погледне своята родина въ Едемъ, отъ която той тъй дълго бѣше отстраненъ.

Следъ изпъѫдането му отъ Едемъ Адамовиятъ животъ бѣше пъленъ съ скърби; всѣки повѣхващъ листъ, всѣко жертвено животно, всѣко помрачение въ красивата природа, всѣки порокъ въ чистотата на човѣка му напомняха отново неговия грѣхъ. Страшна бѣше болката на разкаянието, когато той виждаше вземащето надмощие безбожие и когато на предупрежденията си трѣбваше да получава упрѣци, че той е причината за грѣха. Съ търпеливо смирение понасяше той почти хиляда години наказанието за престѫплението си. Той се разкайваше искрено за грѣха си, уповаваше на заслугитѣ на обещания Спаситель и умрѣ съ надежда за едно възкресение. Божиятъ Синъ поправи грѣшката на човѣка. И сега чрезъ дѣлото на изкуплението Адамъ бива отново поставенъ въ своята първа слава.

Възхитенъ отъ радость разглежда той дърветата, които нѣкога бѣха негово забавление, съвсемъ сѫщитѣ, отъ които той въ днитѣ на невинностьта и на щастието си берѣше плодове. Той вижда лозитѣ, които сѫ отгледали собственитѣ му рѫце, сѫщитѣ цвѣтя, които той тъй обичаше да отглежда. Умътъ му обхваща действителностьта на гледката ; той схваща, че това наистина е възстановениятъ Едемъ, много по-красивъ сега, отколкото тогава, когато бѣше изпъденъ отъ него. Спасительтъ го отвежда до дървото на живота, откъсва чудесенъ плодъ и му предлага да яде. Той се оглежда около себе си и вижда много членове отъ семейството си спасени въ Божия рай. Сега той слага блестящата си корона въ Исусовитѣ нозе, хвърля се на гърдитѣ Му и пригръща Спасителя. Той взема златната арфа и небеснитѣ сводове отекватъ триумфиращето пѣние : „Достойно, достойно, достойно е Агнето, което бѣ заклано, и пакъ живѣе!“ Адамовото семейство приглася на тази музика, и всички полагатъ коронитѣ си въ нозетѣ на Спасителя и се прекланятъ предъ Него въ поклонение.

Това отново съединяване виждатъ ангелитѣ, които плакаха надъ падението на Адама и се радваха, когато Исусъ следъ възкресението Си се възнесе въ небето, следъ като бѣше отворилъ гроба за всички, които биха повѣрвали въ Неговото име. Сега тѣ виждатъ дѣлото на спасението завършено и се присъединяватъ въ хвалебната пѣсень.

На кристалното море предъ трона, на онова стъклено море, което тъй блести отъ славата Божия, като че ли е размѣсено съ огънь, стои множеството на ония, които по- [538] бедиха звѣpa и образа му, белега му и числото на името му“. (Откр. 15:2.) На планината Сионъ стоятъ съ Агнеца 144,000 избавени отъ човѣцитѣ, и иматъ Божии арфи; и чува се единъ гласъ, подобенъ на много води и като гласъ на голѣмъ гръмъ, „гласъ на гуслари, които свирятъ на гуслитѣ си“. (Откр. 14:1 — 3.) Tѣ пѣятъ една „нова пѣсень“ предъ трона, една пѣсень, която никой не може да научи, съ изключение на 144-тѣ хиляди. Това е пѣсеньта на Мойсея и на Агнеца, пѣсень на освобождение. Никой, освенъ 144-тѣ хиляди, не може да научи тази пѣсень, понеже това е пѣсеньта на тѣхната опитность, а никой другъ не е направилъ такава опитность както тѣхъ. Tѣзи сѫ, които следватъ Агнеца, кѫдето и да отиде. Tѣ, понеже сѫ изкупени измежду живитѣ на земята, биватъ счетени като „начатъци на Бога и на Агнеца“ (Откр. 14:4). „Tѣ сѫ, които идатъ отъ голѣ-мата скръбь“; (Откр. 7:14.) Tѣ сѫ преживѣли времето на скръбьта, едно време, каквото никога не е било на земята, откакъ живѣятъ на нея човѣци;тѣ сѫ издърѫали страха въ времето на Якововата скръбь; тѣ сѫ устояли безъ ходатай презъ последното изливане на Божиитѣ сѫдби. Но тѣ сѫ избавени, понеже „опраха дрехитѣ си и ги избѣлиха въ кръвьта на Агнеца“. „И въ устата имъ лъсть се не намѣри ; тѣ сѫ непорочни предъ престола Божий“. .Затова сѫ предъ престола на Бога, Комуто и служатъ денемъ и нощемъ въ Неговия храмъ; и Тоя, Който седи на престола, ще се всели въ тѣхъ“. (Откр. 14:5; 7:15.) Tѣ сѫ видѣли, какъ земята бѣ опустошавана отъ гладъ и моръ, какъ слънцето имаше сила да измѫчва човѣцитѣ съ голѣмъ пекъ, и сами сѫ понасяли страдания, гладъ и жажда. Но сега „нѣма вече да огладнѣятъ, нито да ожаднѣятъ: тѣхъ нѣма да види слънце, и никакъвъ пекъ; защото Агнецътъ, Който е срѣдъ престола, ще ги пасе и води на живи извори водни, и Богъ ще отрие всѣка сълза отъ очитѣ имъ“. (Откр. 7:16. 17.)

Презъ всички времена избранитѣ на Спасителя сѫ били възпитавани и дисциплинирани въ училището на изпитанието. Тѣ сѫ вървѣли на земята по тѣсни пѫтеки; тѣ сѫ били пречиствани въ огнената пещь на скръбьта. Заради Исуса тѣ сѫ търпѣли съпротива, умраза и клевети. Tѣ сѫ Го следвали презъ болезнени борби; тѣ сѫ показвали себеотрицание и сѫ понасяли горчиви разочарования. Отъ собствената си горчива опитность сѫ познали тѣ злото на гpѣxa, чиято мощь, наказуемость и нещастие тѣ познаватъ, гледайки на тѣхъ съ отвръщение. Съзнанието за безкрайната жертва, принесена за тѣxнотo спасение, ги е смирило въ собственитѣ имъ очи и е изпълнило сърдцата имъ съ благодарность и хвала така, както такива, които не сѫ падали въ грѣхъ, никога не биха могли да оценятъ това. Tѣ любятъ много, защото много имъ е било простено. Тъй като сѫ [539] станали съучастници на Христовитѣ страдания, тѣ могатъ сега да взематъ участие и въ Неговата слава.

Божиитѣ наследници сѫ дошли отъ тавански стаи, отъ колиби, отъ тъмнични килии, отъ ешафоти, отъ планини, отъ пустини, отъ земни хралупи, отъ морски пещери. На земята „скитаха се въ овчи и кози кожи, лишавани, оскърбявани и измѫчвани“. (Евр. 11:37.) Милиони сѫ слѣзли въ гроба, обсипани съ хули, понеже упорито сѫ отказвали да отстѫпятъ на измамливитѣ искания на сатана. Отъ човѣшкитѣ сѫдилища тѣ сѫ били осѫдени като най-лоши престѫпници. Но сега Богъ е сѫдията. (Пс. 49 : 6.) Сета земната присѫда бива обърната. „Богъ . . . ще снеме срама отъ Своя народъ“. „И ще ги нарекатъ свѣтъ народъ, изкупенъ отъ Господа“. (Ис. 25:8; 62: 12.) Той е наредилъ, „вместо пепель, да имъ се даде украшение, вмѣсто плачъ — елей на радость, вмѣсто отпадналъ духъ — славна одежда“. (Ис. 61 : 3.) Тѣ не сѫ вече слаби, наскърбени, разпръснати и угнетявани. Отсега нататъкъ тѣ ще бѫдатъ винаги при Господа. Тѣ стоятъ предъ трона, облѣчени въ по-богати одежди, отколкото най-почитанитѣ на земята сѫ носили нѣкога. Тѣ сѫ украсени съ по-славни корони отъ ония, които сѫ стояли когато и да е на челата на земни владѣтели. Днитѣ на скръбь и плачъ сѫ завинаги преминали. Царьтъ на славата е избърсалъ сълзитѣ отъ всички лица; всѣка причина за скръбь е премахната. Развѣвайки палмови клончета, тѣ запѣватъ високо, приятно и хармонично славословие; гласоветѣ подхващатъ мелодията, докато небеснитѣ сводове заехтяватъ отъ хора : „Спасението дължимъ на нашия Богъ, Който седи на престола, и на Агнеца!“ И всички жители на небето отговарятъ съ възклика: „Аминъ! Благословение и слава, премѫдрость и благодарение, честь и сила и могѫщество на нашия Богъ во-вѣки вѣковъ!“ (Откр. 7 : 10. 12.)

Въ този животъ ние правимъ само едно начало, за да разберемъ чудесната сѫщность на спасението. Съ нашия ограниченъ разумъ ние можемъ сериозно да разглеждаме позора и славата, живота и смъртьта, правдата и благодатьта, които се срѣщатъ въ кръста, и все пакъ, въпрѣки крайното напрежение, намъ липсватъ необходимитѣ умствени сили, за да схванемъ тѣхното пълно значение. Дължината и ширината, височината и дълбочината на изкупителната любовь сега ние можемъ да схващаме само неясно, Спасителниятъ планъ не ще бѫде напълно разбранъ дори и тогава, когато спасенитѣ ще виждатъ, както сѫ виждани, и ще познаватъ, както сѫ познати; но презъ всички епохи на вѣчностьта предъ удивения и възхитенъ умъ ще се разкриватъ все нови истини. Макаръ че скърбитѣ, болкитѣ и искушенията на земята сѫ се свършили и причината за тѣхъ е отстранена, Божиятъ народъ, все пакъ, винаги ще [540] има ясно, разбрано знание за това, какво е коствало неговото спасение.

Христовиятъ кръстъ ще бѫде во-вѣки науката и пѣсѣньта на спасенитѣ. Въ прославения Христосъ тѣ ще виждатъ разпнатия Христосъ. Тѣ никога не ще забравятъ, че Този, Чиято мощь сътвори и подърѫаше неизброимитѣ свѣтове въ небесното пространство, Възлюблениятъ на бога, Величеството на небето, Този, на Когото херувими и блестящи серафими съ радость се покланяха, се унизи, за да възвиси падналия човѣкъ; че Той понесе вината и позора на грѣха и отвръщането на Бащиното Му лице отъ Него, докато болката за изгубения свѣтъ съкруши сърдцето Му и погуби живота Му на кръста на Голгота. Това, че Творецътъ на всички свѣтове, Отсѫждащиятъ участитѣ на всич-ки, можа да остави на страна славата си и отъ любовь къмъ човѣцитѣ да се смири тъй много, винаги ще предизвиква удивлението и почитанието на вселенната. Когато тълпитѣ на избавенитѣ гледатъ на своя Спаситель и въ лицето Му виждатъ вѣчната слава на Отца, когато поглеждатъ Неговия тронъ, основанъ отъ вѣки до вѣки, и знаятъ, че царството Му не ще има край, тѣ избухватъ въ възхитителната пѣсень: „Достойно, достойно е Агнето, което бѣ заклано и ни примири съ Бога чрезъ собствената Си скѫпоценна кръвь!“

Тайната на кръста обяснява всички други тайни. Въ свѣтлината, която свѣти отъ Голгота, просвѣтватъ всички качества Божии, които ни изпълватъ съ страхъ и свѣнъ, красиви и привлѣкателни. Ние виждаме милость, нѣжность и бащинска любовь, размѣсени съ светость, справедливость и мощь. Докато разглеждаме величието на Наговия високъ и възвишенъ тронъ, ние виждаме характера Му въ Неговитѣ милостиви откровения и разбираме, както никога дотогава, значението на милото име „Татко нашъ“.

Ние ще видимъ, че Безкрайниятъ по мѫдрость не е могълъ да измисли никакъвъ другъ планъ за нашето спасение, освенъ пожертвуването на Своя Синъ. Наградата за тази жертва е радостьта, да види земята населена отъ избавени, свети, щастливи и безсмъртни сѫщества. Резултатътъ отъ борбата на нашия Спаситель съ силитѣ на тъмнината е радостьта на спасенитѣ, която се отеква презъ вѣковетѣ за прослава на Бога. А цената на всѣка душа е тъй голѣма, че Богъ е обезщетенъ чрезъ платената цена, и самъ Христосъ изпитва удовлетворение, когато вижда ;плодоветѣ на Своята велика жертва. [541]

Епизод 41—Запустяването на земята.

„Нейнитѣ грѣхове стигнаха до небето, и Богъ си спомни неправдитѣ ѝ . . . Съ чашата, съ която ви черпѣше, почерпете я двойно. Колкото се е прославила и живѣла разкошно, толкова мѫка и скърбь ѝ върнете ; понеже тя казва въ сърдцето си : седя като царица, вдовица не съмъ и скръбь нѣма да видя. Затова въ единъ день ще ѝ се струпатъ поразитѣ : смърть, жалость и гладъ, и ще бѫде изгорена въ огънь, защото силенъ е Господь Богъ, Който я сѫди. Ще я оплачатъ и ще ридаятъ за нея земнитѣ царе, които сѫ блудствували съ нея и живѣли разкошно, кога видятъ дима отъ изгарянето ѝ, като стоятъ надалечъ отъ страхъ предъ нейнитѣ мѫки и казватъ : горко ти, горко ти, велики граде Вавилоне, граде силни, защото въ единъ часъ дойде твоята осѫда !“

„Търговцитѣ земни разбогатѣха отъ голѣмия ѝ разкошъ . .. ще застанатъ надалечъ отъ страхъ предъ мѫкитѣ ѝ, като плачатъ, ридаятъ и казватъ : горко ти, горко ти, граде велики, облѣченъ въ висонъ, порфира и багреница, украсенъ съ злато, драгоценни камъни и бисери, защото въ единъ часъ пропадна толкова голѣмо богатство !“ (Откр. 18: 5-10. 3. 15—17.)

Такива сѫ поразитѣ, които ще постигнатъ Вавилонъ въ днитѣ на посещението чрезъ Божия гнѣвъ. Тя е препълнила мѣрката на своята неправда, времето ѝ е дошло, назрѣла е за унищожение.

Когато Божиятъ глась премахне пленничеството на Своя народъ, това ще бѫде едно страшно пробуждане за ония, които въ борбата на живота сѫ изгубили всичко. Презъ благодатното време тѣ бѣха заслѣпени отъ сатанинскитѣ измами и оправдаваха грѣховния си животъ. Богатитѣ парадираха съ преимуществата си предъ малцината облагодетелствувани, макаръ че сѫ спечелили богатствата си чрезъ престѫпване на Божия законъ. Тѣ сѫ пренебрегвали да хранятъ гладнитѣ, да обличатъ голите, да постѫпватъ справедливо и да обичатъ милость. Тѣ сѫ се старали да възвишаватъ себе си и да спечелятъ почитьта на съчо- [542] вѣцитѣ си. Но сега тѣмъ е отнето всичко, което ги е правило голѣмци, и тѣ стоятъ разголени и беззащитни. Тѣ гледатъ съ ужасъ на разрушението на идолитѣ имъ, които тѣ предпочитаха предъ Твореца си. Тѣ сѫ продали душитѣ си за земни богатства и радости, а не сѫ се стремили да богатѣятъ въ Бога. Резултатътъ е : животътъ имъ е едно поражение ; удоволствията имъ сѫ се обърнали въ жлъчка (горесть), съкровищата имъ въ гнилость. Всичко, което сѫ спечелили презъ живота си, бива отнето въ единъ мигъ. Тѣ оплакватъ разрушението на кѫщитѣ си, разпръсването на натрупаното имъ злато и сребро. Но тѣхнитѣ оплаквания заглъхватъ отъ страхъ, че сами тѣ ще трѣбва да погинатъ заедно съ идолитѣ си.

Безбожнитѣ биватъ изпълнени съ разкаяние, не заради грѣховното си пренебрегване на Бога и на съчовѣцитѣ си, но защото Богъ е победилъ. Тѣ се оплакватъ за тѣзи последици, но не се разкайватъ заради безбожието си. Тѣ не биха оставили неизползвано срѣдство, за да победятъ, ако можеха.

Свѣтътъ вижда тъкмо човѣцитѣ, които той е подигравалъ и осмивалъ, и които е искалъ да погуби, да минаватъ невредими презъ болести, бури и земетресения. Оня, Който за престѫпващитѣ закона Му е пояждащъ огънь, е сигурна закрила на народа Си.

Проповѣдникътъ, който е жертвувалъ истината, за да си спечели благоволението на човѣцитѣ, сега разбира характера и влиянието на живота си. Става явно, че едно всезнаещо око го е следило, когато е стоялъ на амвона, когато е вървѣлъ по улицитѣ или когато се е срѣщалъ при различни обстоятелства въ живота съ човѣцитѣ. Всѣко вълнение на душата, всѣки написанъ редъ, всѣка изказана дума, всѣко дѣло, чрезъ които човѣцитѣ сѫ бивали приспивани въ фалшива сигурность, сѫ били разпръснати семена, и той вижда жетвата отъ тѣхъ въ нещастнитѣ, изгубени души около него.

Господь казва: „И лѣкуватъ лекомислено раната на дъщерята на Моя народъ, думайки: „миръ миръ! а миръ нѣма“. „Съ лъжа разтѫжвате сърдцето на праведника, което азъ не искахъ да разтѫжвамъ, и подърѫате рѫцетѣ на беззаконника, та той да се не обърне отъ порочния си пѫть и да не запази живота си“. (Йер. 8: 11 ; Йез. 13:22.)

„Горко на пастиритѣ, които погубватъ и разпръсватъ овцитѣ на Моето паство ! .. . Ето, Азъ ще ви накажа за злитѣ ви деяния, казва Господь“. „Ридайте, пастири, и стенете, и посипете се съ пепель, вожди на стадого; защото се изпълниха днитѣ ви, за да бѫдете заклани и разпилѣни... И не ще има убѣжище за пастиритѣ и спасение — за вождитѣ на стадото“. (Йер. 23 : 1. 2 ; 25 : 34. 35.)

Проповѣдници и народъ виждатъ, че не сѫ подър- [543] жали правилни отношения съ Бога. Тѣ съзнаватъ, че сѫ упорствували противъ автора на справедливия законъ. Тѣхното неуважаване божественитѣ предписания е дало поводъ на хиляди за зло, разпри, умраза и неправда, докато земята се е обърнала въ едно обширно поле на борби, въ едно блато на гибель. Такава гледка лежи сега предъ ония, които отхвърлиха истината и подърѫаха заблудата. Никой езикъ не може да изрази копнежа, който непослушнитѣ и невѣрнитѣ изпитватъ за онова, което завинаги сѫ изгубили: за вѣчния животъ. Човѣци, които сѫ бивали уважавани отъ свѣта заради дарбитѣ и красноречието имъ, сега виждатъ тѣзи нѣща въ истинската имъ свѣтлина. Тѣ съзнаватъ, какво сѫ издействували чрезъ престѫпленията си, хвърлятъ се въ нозетѣ на ония, чиято вѣрность тѣ сѫ презирали и подигравали, и признаватъ, че Богъ ги е обичалъ.

Народътъ вижда, че е билъ измаменъ. Единъ обвинява други, че той го билъ въвелъ въ погибель; обаче всички струпватъ най-горчивото осѫждение върху проповѣдницитѣ. Невѣрни пастири сѫ предсказвали приятни нѣща, карали сѫ слушателитѣ си да отхвърлятъ Божия законъ и да преследватъ ония, които сѫ искали да го пазятъ свето. Въ своето отчаяние сега тѣзи учители изповѣдватъ предъ свѣта своето измамническо дѣло. Тълпата се изпълва съ ярость. „Ние сме изгубени!“ вика тя, „и вие сте причината за нашата погибель!“ И тя се обръща противъ фалшивитѣ пастири. Тъкмо тия, които най-много сѫ се възхищавали отъ тѣхъ, ще изговарятъ най-ужаснитѣ проклятия надъ тѣхъ. Сѫщитѣ рѫце, които нѣкога сѫ ги увѣнчавали съ лаврови вѣнци, ще се повдигнатъ да ги погубятъ. Мечоветѣ, които трѣбваше да погубятъ Божия народъ, сега се употрѣбяватъ, за да унищожатъ неговитѣ врагове. Навсѣкѫде владѣе борба и кръвопролитие.

„Шумътъ ще достигне земнитѣ краища, защото Господь се бори съ народитѣ; Той ще се сѫди съ всѣка плъть; нечестивитѣ ща предаде на мечъ“. (Йер. 25:31.) Шесть хиляди години е продължавала голѣмата борба. Божиятъ Синъ и Неговитѣ небесни пратеници сѫ се борили противъ силата на злото, за да предупреждаватъ, освѣтляватъ и спасяватъ човѣцитѣ. И сега всички сѫ взели своето решение; безбожнитѣ сѫ се напълно пресъединили къмъ сатана въ борбата противъ Бога. Дошло е времето, Богъ да възстанови авторитета на потъпкания Си законъ. Сега борбата става не само съ сатана, но и съ човѣци. „Господь се бори съ народитѣ“, „нечестивитѣ ще предаде на мечъ“.

Знакътъ на освобождението е отпечатанъ върху ония, „които скърбятъ, които въздишатъ за всички гнусотии“. Сега излиза ангелътъ на смъртьта, който въ видението на Йезекииля е представенъ чрезъ въорѫженитѣ съ смъртo- [544] носни орѫжия мѫже, които получавитъ заповѣдьта: „Убивайте; нека вашето око не жали, и не щадете; старецъ, момъкъ и девица, младенецъ и жени бийте до смърть, ала не закачайте ни едного човѣка, който има знакъ, и почнете отъ Моето светилище!“ Пророкътъ казва; „И почнаха тѣ отъ тия старейшини, които бѣxa предъ Дома“. (Йез. 9:1—6.) Дѣлото на унищожението започва отъ ония, които претендираха да сѫ духовни пастири на народа. Фалшивитѣ пазачи сѫ първитѣ, които трѣбва да паднатъ. Никой не бива съжаленъ, никой — пощаденъ. Мѫже, жени, девици и деца биватъ заедно погубени.

„Господь излиза отъ жилището Си, да накаже жителитѣ земни за тѣхното беззаконие“. (Ис. 26:21.) „И ето какво ще бѫде поражението, съ което Гоатодь ще порази всички народи,които сѫ воювали противъ Йерусалимъ: тѣлото на всѣкиго ще изхилѣе, докато той стои още на нозетѣ си, и очитѣ му ще се стопятъ въ длъбнатинитѣ си, и езикътъ му ще изсъхне въ устата му. Въ оня день ще произлѣзе между тѣхъ голѣмо смущение отъ Господа, тъй че единъ ще хване рѫката на другиго и ще повдигне рѫката му протовъ рѫката на ближния му“. (Зах. 14:12. 13.) Въ бѣсната борба на тѣхнитѣ собствени жестоки страсти и чрезъ ужасното изливане на неразмѣсения Божий гнѣвъ падатъ безбожнитѣ жители на земята: свещеници, началници и народъ, богати и бедни, висши и низши. „И въ оня день поразени отъ Господа ще има отъ единия край на земята до другия; тѣ не ще бѫдатъ оплакани, нито прибрани и погребени; ще бѫдатъ торъ по земното лице“. (Йер. 25:33.)

При Христовото идване безбожнитѣ по цѣлата земя ще бѫдатъ изтрѣбени, поядени отъ Духа на Неговата уста и унищожени чрезъ явлението на Неговата слава. Христосъ взема Своя народъ въ Божия градъ, и на земята нѣма вече никакви жители. „Ето, Господь унищожава земята и я прави безплодна; измѣня вида ѝ и разпръсва живѣещитѣ по нея“. „Земята е опустошена до край и е съвсемъ разграбена, защото Господь изрече това слово“. „Защото тѣ престѫпиха законитѣ, измѣниха устава, нарушиха вѣчния заветъ. Затова проклятие пояжда земята, и жителитѣ ѝ търпятъ наказание; затова сѫ изгорени обитателитѣ земни“. (Ис. 24:1. 3. 5. 6.)

Цѣлиятъ свѣтъ изглежда като една пустиня. Развалини отъ разрушенитѣ отъ земетресения градове и села, изкоренени дървета, груби, изхвърлени отъ морето или изтръгнати отъ самата земя скали лежатъ разпръснати по повърхностьта, докато зѣещи пропасти отбелязватъ мѣстата, кѫдето планинитѣ сѫ били изтръгнати отъ основитѣ имъ.

Сега се извършва събитието, на което последната тържествена церемония въ деня на умилостивението бѣше [545] сѣнка. Следъ като службата въ Светая светихъ бѣше привършена и израилевитѣ грѣхове бѣха отстранени отъ светилището чрезъ кръвьта на умилостивителната жертва, предъ Господа биваше доведенъ единъ живъ козелъ; и въ присътствието на народа първосвещеникътъ изповѣдваше „надъ него всички беззакония на синоветѣ Израилеви, всичкитѣ имъ престѫпления и всичкитѣ имъ грѣхове“ и ги полагаше върху главата на живия козелъ. (Лев. 16:21.) По сѫщия начинъ, когато службата въ небесното свѣтилище бѫде привършена, въ присѫтствието на Бога и на светитѣ ангели и на множеството спасени грѣховитѣ на Божия народъ ще бъдатъ натоварени на сатана; той ще бѫде обявенъ виновенъ за всичкото зло, което е причинилъ. И както свободниятъ козелъ биваше изпѫденъ въ една ненаселена страна, тъй и сатана ще бѫде заточенъ на запустѣлата земя, въ една ненаселена, празна пустиня.

Писательтъ на Откровението предсказва заточението на сатана, както и състоянието на хаосъ и запустение, въ което ще бѫде поставена земята, и обяснява, че това състояние ще трае хиляда години. Следь описанието на събитията при пришествието на Господа и на погинването на безбожнитѣ, пророчеството продължава: „Видѣхъ, че отъ небето слизаше ангелъ, който имаше ключа на бездната и голѣма верига въ рѫцетѣ си ; той хвана змея, древната змия, която е дяволъ и сатана — и го свърза за хиляда години; следъ това го хвърли въ бездната и го заключи, като тури печатъ върху му, за да не прелъсти вече народитѣ до свършека на хилядата години, следъ което той трѣбва да бѫде пуснатъ за малко време“. (Откр. 20 : 1 — 3.)

Че изразътъ „бездна“ означава земята въ едно състояние на хаосъ и тъмнина, се вижда ясно отъ други текстове отъ Писанието. Относно състоянието на земята „въ началото“ библейскиятъ докладъ казва : „А земята бѣше безвидна и пуста ; тъмнина се разстилаше надъ бездната“. (Бит. 1:1.) Предсказанието ни учи, че земята ще бѫде възвърната поне наполовина въ това състояние. Относно великия день на Бога пророкъ Йеремия обяснява: „Гледамъ земята — и ето, тя е разорена и пуста, — и небесата, и нѣма на тѣхъ свѣтлина. Гледамъ планинитѣ — и ето, тѣ трелерятъ, и всички хълмове се клатятъ. Гледамъ — и ето, нѣма човѣкъ, и всички небесни птици съ отлетѣли. Гледамъ — и ето. Кармилъ е пустиня, и всичкитѣ му градове съ съсипани“. (Йер. 4:23—27.)

Тукъ трѣбва да бѫде въ течение на хиляда години родината на сатана и на неговитѣ зли ангели. Ограниченъ на земята, той не ще има. достѫпъ до другитѣ свѣтове, за да искушава и прелъстя ония, които никога не съ падали въ грѣхъ. Въ този смисълъ той е свързанъ: не е останалъ никой, върху когото той да упражнява мощьта си. Той е [546] напълно откѫснатъ отъ дѣлото на измама и гибель, което толкова много столѣтия е било неговата единствена радость.

Виждайки това време на провалянето на сатана, пророкъ Исая се провиква: „Какъ падна ти отъ небето, деннице, сине на зората! Разби се о земята ти, който тъпчеше народитѣ. А въ сърдцето си думаше : ще възлѣза на небето и ще издигна престола си по-горе отъ Божиитѣ звезди и... ще бѫда подобенъ на Всевишния. Но ти си сваленъ въ ада, въ дима на преизподнята. Които те виждатъ, вглеждатъ се въ тебе, думатъ си за тебе : този ли е човѣкътъ, който земя разклащаше, царства раздрусваше, вселенната въ пустиня обърна, разрушаваше градоветѣ и пленницитѣ си не отпущаше по домоветѣ имъ?“ (Ис. 4:11 — 17.)

Въ течение на шесть хиляди години сатанинското дѣло на упорство правѣше свѣта да трепери. Той е, който „вселенната въ пустиня обърна и разрушаваше градоветѣ“. И той „не отпущаше“ плененитѣ отъ него. Шесть хиляди години неговата тъмница е задърѫала Божия народъ, и той би го задърѫалъ тамъ вѣчно; Но Христосъ разкѫса връзкитѣ и освободи пленницитѣ.

Дори самитѣ безбожни сѫ сега вънъ отъ властьта на сатана; и самъ той съ злитѣ ангели може да види действието на проклятието, което грѣхътъ донесе. „Всички царе на народитѣ, всички почиватъ съ честь, всѣкой въ своята гробница; а ти си захвърленъ вънъ отъ гробницата си, като захвърленъ клонъ . . . нѣма да се съединишъ съ тѣхъ въ гроба; защото ти разори земята си, уби народа си“. (Ис. 14: 18—20.)

Въ течение на хиляди години сатана ще обикаля по запустената земя, за да гледа последицитѣ отъ своя бунтъ противъ Божия законъ. Презъ това време той страда извънредно много. Отъ неговото падение насамъ животътъ му на непрекѫсната измама е пренебрегвалъ размислянето; но сега, лишенъ отъ силата си, нему остава само още, да разглежда ролята, която той е игралъ, откакъ най-напредь се опълчи противъ управлението на Небето, и съ трепетъ и ужасъ поглежда той напредъ къмъ страшното бѫдеще, когато ще трѣбва да страда заради злитѣ си дѣла и да бѫде наказанъ заради грѣховетѣ, които е причинилъ.

На Божия народъ затворничеството на сатана ще донесе радость и ликуване. Пророкътъ казва: „И въ оня день, кога Господь те отърве отъ скръбьта ти, отъ страха и отъ тежкото робство, подъ което бѣше заробенъ, ти ще подйемешъ победна пѣсень противъ вавилонския царь (който тукъ представлява сатана) и ще кажешъ: какъ изчезна мѫчительтъ — пресече се тиранията! Господь съкруши жезъла на нечестивцитѣ, скиптъра на владѣтелитѣ, който яростно поразяваше народитѣ съ неотвратни удари, гнѣвно [547] владѣеше надъ племената съ неудърѫимо гонение“. (Ис. 14 : 3-6.)

Презъ хилядата години между първото и второто въз-кресение се извършва сѫдътъ надъ безбожнитѣ. Апостолъ Павелъ посочва на този сѫдъ като на едно следваще следъ Христовото идване събитие. „Прочее, за нищо не сѫдете преди времето, докле не дойде Господь, Който и ще изнесе на ви-делина тайнитѣ на мрака и ще извади на яве намѣренията на сърдцето“. (1 Кор. 4 : 5.) Даниилъ обяснява, че когато Стариятъ по дни дойде, „сѫдъ биде даденъ на светиитѣ на Всевишния“. (Дан. 7 : 22.) По това време праведнитѣ управляватъ като царе и свещеници Божии. Йоанъ обяснява въ Откровението: „И видѣхъ престоли и седналитѣ на тѣхъ, на които бѣ дадено да сѫдятъ“. „А тѣ ще бѫдатъ свещеници на Бога и на Христа и ще царуватъ зведно съ Него хиляда години“. (Откр. 20 : 4. 6.) По това време, както Павелъ е предсказалъ, „светиитѣ ще сѫдятъ свѣта“. (1 Кор. 6 : 2.) Тѣ, заедно съ Христа, ще сѫдятъ безбожнитѣ, като сравняватъ дѣлата имъ съ книгата на закона, Библията, и решаватъ всѣки случай споредъ извършенитѣ презъ живота дѣла. Тогава наказанието, което безбожнитѣ трѣбва да претърпятъ, бива отмѣрено споредъ дѣлата имъ и се отбелязва срещу имената имъ въ книгата на смъртьта.

И сатана и ангелитѣ му ще бѫдатъ сѫдени отъ Христа и Неговия народъ. Павелъ казва: „Не знаете ли, че ангели ще сѫдимъ?“ (1 Кор. 6:3.) А Юда обяснява: „Ангелитѣ пъкъ, които не упазиха своето началничество, а напуснаха жилището си, запази въ вѣчни окови, въ мракъ за сѫда на великия день“. (Юда 6.)

Въ края на хилядата години ще стане второто възкресение. Тогава безбожнитѣ ще бѫдатъ събудени отъ смъртьта и ще се явятъ предъ Бога, за да се извърши надъ тѣхъ писаниятъ сѫдъ. Тъй писательтъ на Откровението, следъ като е описалъ възкресението на праведнитѣ, казва: „Останалитѣ пъкъ отъ умрѣлитѣ не оживѣха, докле не свършиха хилядата години“. (Откр. 20:5.) А Исая обяснява относно безбожнитѣ, че тѣ ще бѫдатъ събрани наедно като затворници въ трапъ, ще бѫдатъ заключени въ тъмница, и следъ много дни ще бѫдатъ наказани“. (Ис. 24 : 22.) [548]

Епизод 42—Краятъ на борбата.

Въ края на хилядата години Христосъ идва пакъ на земята. Спасенитѣ и множество ангели го придружаватъ. Докато слиза въ страшно величие, Той заповѣдва на безбожнитѣ мъртви да станатъ, за да получатъ присѫдата си. Тѣ излизатъ, едно огромно множество, неизброими, като пѣсъка на морето. Какъвъ контрастъ съ ония, които бѣха възкресени при първото възкресение! Праведнитѣ бѣха облѣчени въ безсмъртна младссть и красота ; безбожнитѣ носятъ следитѣ на болестьта и смъртьта.

Всѣко око на огромното множество вижда славата на Божия Синъ, и тѣзи безбожни тълпи извикзатъ единогласно: „Благословенъ Идещиятъ въ името Господне!“ Не отъ любовь къмъ Исуса произлиза този викъ ; силата на истината изтръгва принудително тѣзи думи отъ непокорнитѣ уста. Каквито сѫ влѣзли въ гробоветѣ си, такива и излизатъ отъ тѣхъ безбожнитѣ, съ сѫщата вражда противъ Христа, съ сѫщия духъ на бунтъ. Тѣмъ не се дава вече ново благодатно време, въ което да могатъ да поправятъ грѣшкитѣ на миналия си животъ. Чрезъ това нищо не би било спечелено. Животътъ имъ, пъленъ съ престѫпления, не е смекчилъ сърдцата имъ, и тѣ, ако имъ се дадѣше второ благодатно време, биха го прекарали сѫщо както първото, въ презиране на Божиитѣ заповѣди и въ опълчване противъ Бога.

Христосъ слиза на Елеонската планина, откѫдето Той следъ възкресението Си се възнесе на небето и кѫдето ангелитѣ повториха обещанието за Неговото завръщане. Пророкътъ казва: „И ще дойде Господь, Богъ мой, и всички светии съ Него“. „И ще застанатъ нозетѣ Му въ оня день на Елеонската планина, която е предъ лицето на Йерусалимъ къмъ изтокъ. И ще се разцепи презъ срѣдата Елеонската планина ...съ твърде голѣма долина“. „И Господь ще бѫде царь надъ цѣла земя : въ него день Господь ще бѫде единъ, и името Му — едно“. (Зах. 14:4. 5. 9.) Когато Новиятъ Йерусалимъ въ своя ослѣпителенъ блѣсъкъ слѣзе отъ небето, той се установява на очистеното и приготвено [549] за приемъ мѣсто, и Христосъ, народътъ Му и ангелитѣ влизатъ въ свѣтия градъ.

Сега сатана отново се приготвя за последната мощна борба за върховно владичество. Докато бѣше лишенъ отъ властьта си и откѫснатъ отъ дѣлото си на измама, князътъ на злото бѣше нещастенъ и сломенъ; щомъ, обаче, безбожнитѣ мъртви бѫдатъ събудени и той види на страната си огромното множество, неговата надежда отново се съживява и той решава да не се отказва отъ голѣмата борба. Той иска да призове подъ своето знаме всички множества на изгубенитѣ и да се опита чрезъ тѣхъ да постигне плановатѣ си. Безбожнитѣ сѫ пленници на сатана. Чрезъ отхвърлянето на Христа тѣ сѫ приели владичеството на упорствуващия бунтовникъ. Тѣ сѫ готови да приематъ предложенията му и да изпълняватъ заповѣдитѣ му. Вѣренъ на по-раншната си хитрость, той не се явява като сатана. Той твърди, че той е князътъ, законниятъ собственикъ на свѣта, комуто незаконно е било отнето наследството. Той се представя на своитѣ обезумѣли подчинени като спаситель и ги увѣрява, че неговата мощь ги е извела изъ гробоветѣ имъ и че сега той намѣрявалъ да ги освободи отъ най-жестоката тирания. Тъй като Христосъ се е отдалечилъ, сатана върши чудеса, за да подкрепя твърденията си. Той прави слабитѣ силни и въоду-шевлява всички съ своя духъ и съ своята дееспособность. Той предлага да ги поведе срещу лагера на светиитѣ и да завзематъ Божия градъ. Въ враждебно ликуване посочва той неизброимитѣ милиони, възкресени отъ мъртвитѣ, и заявява, че като тѣхенъ водитель той билъ напълно въ състояние да завладѣе града и отново да спечели трона и царството си.

Между онова огромно множество има много отъ дъл-гоживотното поколѣние отъ днитѣ преди потопа; човѣци съ едра тѣлесна конструкция и съ огроменъ умъ, които, изоставяйки се на властьта на паднали ангели, сѫ посвещавали всичкитѣ си способности и знания на себевъзвишеняето ; човѣци, чиито чудни дѣла на изкуство сѫ карали свѣта да боготвори дарбитѣ имъ, обаче чиято жестокость и злонамѣрени изобретения, тъй като опетниха земята и поквариха Божия образъ, дадоха поводъ на Господа да ги изкорени завинаги отъ Своето творение. Тамъ между тѣхъ сѫ царе и полководци, които сѫ побеждавали народи, храбри мѫже, които никога не сѫ изгубили сражение, горди, славолюбиви войници, чието приближаване е карало царствата да треперятъ. Смъртьта не ги е промѣнила. Излѣзли отъ гроба, тѣ подхващатъ течението на мисъльта си тъкмо отъ тамъ, кѫдето е било прекѫснато. Жаждата за завоевание ги владѣе сѫщо както тогава, когато сѫ паднали.

Сатана се съветва съ своитѣ ангели и после съ тѣзи царе, владѣтели и силни мѫже. Тѣ разглеждатъ силата и [550] множеството на своята страна и заявяватъ, че множеството въ града въ сравнение съ тѣхното е малко, и че то може да бѫде победено. Тѣ съставятъ планове, за да завладѣятъ богатствата и славата на Новия Йерусалимъ. Веднага всички започватъ да се приготвятъ за борбата. Способни техници приготовляватъ военни орѫдия. Военни полководци, известни по своитѣ успѣхи, нареждатъ множеството воинствени мѫже въ баталиони и полкове.

Най-после се дава заповѣдь за настѫпление, и неиз-броимото множество се подвижва напредъ, една войска, каквато никога никой отъ земнитѣ владѣтели не е командвалъ, съ която не могатъ да се сравнятъ дори и съединенитѣ сили на всички епохи, откакъ сѫ започнали войни на земята. Сатана, най-мощниятъ воинъ, предводителствува авангарда, и неговитѣ ангели събиратъ войскитѣ си за тази последна борба. Царе и войници заобикалятъ сатана, и множеството следва въ голѣми отряди, всѣки подъ началството на свой опредѣленъ полководецъ. Съ военна точность се движатъ сгѫстенитѣ редици по попуканата и неравна повърхнина на земята къмъ Божия градъ. По заповѣдь на Исуса портитѣ на Новия Йерусалимъ се затварятъ и пълчищата на сатана заобикалятъ града и се приготвятъ за настѫпление.

Но сега Исусъ отново се явява предъ лицето на неприятелитѣ. Високо надъ града, върху една основа отъ блестящо злато, се издига единъ величественъ и възвишенъ тронъ. На този тронъ седи Божиятъ Синъ, заобиколенъ отъ поданицитѣ на Своето царство. Никой езикъ, никое перо не може да опише величественостьта и благородството на Христа. Славата на вѣчния Отецъ обгръща Неговия Синъ. Блѣсъкътъ на Неговото присѫтствие изпълва Божия градъ, разлива се до извънъ портитѣ и изпълва цѣлата земя съ лжчистъ блѣсъкъ.

Близо до трона стоятъ тия, които нѣкога ревностно сѫ подпомагали дѣлото на сатана, които, обаче, като главнѝ, извадени отъ огъня, сѫ последвали своя Спаситель съ дълбока, сърдечна преданность. До тѣзи се намиратъ ония, които всрѣдъ измама и невѣрие сѫ развили единъ съвършенъ християнски характеръ, почитали сѫ Божия законъ, когато християнскиятъ свѣтъ го е обявявалъ за невалиденъ и нищоженъ, и милионитѣ отъ всички вѣкове, които заради вѣрата си сѫ претърпѣли мѫченичество. Осенъ това тукъ е .голѣмо множество народъ, което никой не можеше да преброи — отъ всички колѣна и племена, народи и езици; тѣ стояха предъ престола и предъ Агнеца, облѣчени въ бѣли дрехи и съ палмови вѣйки въ рѫце“. (Откр. 7 : 9) Тѣхната борба е свършена, постигнали сѫ победа. Тѣ сѫ бѣгали до границата и сѫ получили наградата. Палмовата [551] вѣйка въ рѫката имъ е символъ на тѣхната победа, бѣлата дреха е знакъ на непорочната Христова правда, която сега е тѣхна.

Спасенитѣ запѣватъ една хвалебна пѣсень, която се разнася по цѣлия небосводъ и отглася: „Спасението дължимъ на нашия Богъ, Който седи на престола, и на Агнеца!“ И ангели и серафими присъединяватъ гласоветѣ си съ благоговѣние. Следъ като спасенитѣ сѫ видѣли силата и злобата на сатана, тѣ съзнаватъ, както никога по-рано, че никоя друга сила, освенъ тази на Божия Синъ, не би могла да ги направи победители. Въ цѣлото блестящо множество не се намира никой, който самъ да си припише избавлението, като да е той самъ победитель съ собствена сила и превъзходство. Нищо не се казва за онова, което тѣ сѫ извършили или пострадали ; а главното съдърѫание на всѣка пѣсень, основниятъ тонъ на всѣки хоръ е: Спасението дължимъ на нашия Богъ и на Агнеца!

Въ присѫтствието на събранитѣ жители на земята и на небето се извършва окончателно коронясване на Божия Синъ. Тогава, облѣченъ въ най-високо величие и мощь, Царьтъ на царетѣ изговаря присѫдата надъ бунтовницитѣ противъ Неговото управление и отадава справедливото на ония, които сѫ престѫпвали закона Му и сѫ угнетявали народа Му. Божиятъ пророкъ казва: „И видѣха голѣмъ бѣлъ престолъ, и седналия на него, отъ Чието лице побегна земята и небето, и за тѣхъ се мѣсто не намѣри. Следъ това видѣхъ мъртвитѣ, малки и голѣми, да стоятъ предъ Бога; отвориха се книги ; отвори се и друга книга — книгата на живота; и сѫдени бѣха мъртвитѣ по записаното въ книгитѣ, споредъ дѣлата си“. (Откр. 20: 11. 12.)

Щомъ книгитѣ бѫдатъ отворени и Исусовото око погледне безбожнитѣ, тѣ съзнаватъ всѣки грѣхъ, който нѣкога сѫ извършили. Тѣ виждатъ, кѫде тѣхниятъ кракъ се е отклонилъ отъ пѫтеката на чистотата и свѣтостьта, колко далеко сѫ ги довели гордостьта и упорството имъ въ престѫпването на Божия законъ. Съблазнителнитѣ искушения, които тѣ доброволно сѫ подхранвали въ грѣхъ, благословенията, съ които сѫ злоупотрѣбявали, презирането на Божиитѣ пратеници, отхвърленитѣ предупреждения, проявитѣ на милость, които безрезултатно сѫ били отблъсквани отъ тѣхнитѣ непокаяни сърдца, — всичко застава предъ тѣхъ като написано съ огнени букви.

Надъ трона се вижда кръстътъ; и като на калейдоскопъ се представятъ случаитѣ на искушението и на падението на Адама и следвашитѣ една следъ друга стѫпки въ великия изкупителенъ планъ. Христовото рождение въ унижение, простотата и послушанието на Неговата младость, кръщението Му въ Иорданъ, постътъ и искушението въ [552] пустинята; неговитѣ публични поучения, които разкриха на човѣцитѣ скѫпоценнитѣ благословения на небето, увѣнчанитѣ съ дѣла на любовь и състрадание дни и нощитѣ на молитва и бдение въ усамотението на планинитѣ; нападкитѣ на завистьта, умразата и злобата, като отплата за Неговитѣ благодеяния; страшната, тайнствена душевна борба въ Гетсимания подъ угнетителното бреме на грѣховетѣ на цѣлия свѣтъ; предаването Му въ рѫцетѣ на тълпата убийци; страшнитѣ събития на онази ужасна нощь, несъпротивляващиятъ се пленникъ, изоставенъ отъ най-любимитѣ Си ученици, влаченъ насилнически по улицитѣ на Йерусалимъ; Божиятъ Синъ, представенъ на Анна отъ ликуващитѣ човѣци, изведенъ предъ сѫда въ палата на първосвещеника, въ сѫда на Пилата и предъ страхливия и жестокъ Иродъ; осмиванъ, хуленъ, бичуванъ, измѫчванъ, най-после осѫденъ на смърть — всичко това бива живо представено.

И тогава на треперящата тълпа биватъ открити последнитѣ събития: тихиятъ Страдалецъ по пѫтя къмъ Голгота, Небесниятъ Князъ на кръста, високомѣрнитѣ свещеници и хулещата тълпа, подиграващи се съ Неговата предсмъртна борба ; свърхестествената тъмнина; треперенето на земята, откѫсиатитѣ скали, отворенитѣ гробове, които характеризираха момента, когато Изкупительтъ на свѣта предаваше живота Си.

Ужасната драма се явява точно такава, каквато е била. Сатана, ангелитѣ му и подчиненитѣ му нѣматъ сила да се отвърнатъ отъ картината на собственитѣ си дѣла. Всѣки участвуващъ си спомня за онова, което е вършилъ. Иродъ, който заповѣда да избиятъ невиннитѣ деца въ Витлеемъ, за да погуби Царя Израилевъ ; скверната Иродиада, чиято грѣшна душа бѣ опетнена съ кръвьта на Йоанъ Кръстителя ; Пилатъ, слабиятъ робъ на обстоятелствата ; подиграващитѣ се войници ; свещеницитѣ и началницитѣ и бѣснуващата тълпа, която викаше : „Кръвьта Му нека бѫде върху насъ и върху чадата ни !“ (Мат. 27 : 25) — всички съзнаватъ огромностьта на вината си. Напразно се опитватъ тѣ да се скриятъ отъ божественото величие на Неговото надминаващо слънцето по блѣсъкъ лице, докато спасенитѣ полагатъ коронитѣ си до нозетѣ на Спасителя, викайки: „Той умрѣ за мене!“

Между спасената група сѫ Христовитѣ апостоли, храбриятъ Павелъ, пламенниятъ Петъръ, възлюбениятъ и любящиятъ Йоанъ и тѣхнитѣ вѣрни братя, а съ тѣхъ и голѣмото множество мѫченици,докато отвънъ зидоветѣ, заедно съ всичко нечисто и отвратително, стоятъ ония, отъ които тѣ сѫ били преследвани, затваряни и избивани. Тамъ е Неронъ, чудовището на жестокостьта и пороцитѣ ; той вижда радостьта и възвишението на ония, които нѣкога избиваше мѫченически, забавлявайки се съ тѣхния безграниченъ страхъ. [553] Тамъ е и неговата майка, за да види последицитѣ отъ соб-ственото си дѣло, да види, какъ лошитѣ качества, които тя е предала на сина си, и насърдчаванитѣ и развивани чрезъ нейното влияние и примѣръ страсти сѫ принесли плодове на погибель, които пpaвѣxa свѣта да потръпва.

Тамъ се намиратъ папски свещеници и прелати, които претендираха, че сѫ Христови посланици, и все пакъ си слу-жеха съ клади, тъмници и мѫченически колове, за да насилватъ съвѣститѣ на Божиитѣ чада. Тукъ сѫ гордитѣ папи, които се възвишаваха надъ Бога и се одързостиха да промѣнятъ закона на Всевишния. Онѣзи мними черковни отци иматъ да отдадатъ смѣтка на Бога, отъ която много биха искали да бѫдатъ освободени. Твърде късно виждатъ тѣ, че Всезнаещиятъ ревнува за закона Си и не оставя никого ненаказанъ. Tѣ узнаватъ, че Христосъ поставя благото на Своя народъ наравно съ Своето лично благо и разбиратъ значението на думитѣ Му: „Доколкото сте сторили това на едного отъ тия Мои най-малки братя, Мене сте го сторили“. (Мат. 25: 40.)

Цѣлиятъ безбоженъ свѣтъ стои предъ Божиитѣ граници подъ обзинението за държавна измѣнa срещу управлението на Небето ; Никой не се защищава ; тѣ нѣматъ никакво извинение, и надъ тѣхъ се изговаря присѫда за вѣчна смърть.

Сега на всички става ясно, че заплатата на гpѣxa не е благородна независимость и вѣченъ животъ, а робство, пропадане и смърть. Безбожнитѣ виждатъ, какво сѫ изгубили чрезъ своя животъ на съпротива. Високо възвишената и вѣчнa стойность на славата е била презрѣна отъ тѣxъ, когато имъ е била предлагана ; а какъ желателна имъ се вижда тя сега! „Всичко това“, вика изгубената душа, „азъ бихъ могла да имамъ; но азъ предпочетохъ да отблъсна тѣзи нѣща отъ себе си. О, странно безумие! Азъ съмъ размѣнила мира, блаженството и славата за мизерия позоръ и отчаяние !“ Всички виждатъ, че тѣхното изключване отъ небето е една справедлива присѫда; понеже презъ живота си тѣ сѫ заявили: „Ние не желаемъ този Исусъ да владѣe надъ насъ !“

Като омаяни гледатъ безбожнитѣ коронясването на Божия Синъ! Tѣ виждатъ въ рѫцетѣ Му плочитѣ на божествения законъ съ постановленията, които тѣ сѫ презирали и престѫпвали. Tѣ забелязвагъ израза на очудване, възхищение и поклонение отъ страна на светиитѣ и, докато вълни на пѣeнe се разнасятъ надъ множеството извънъ града, всички единогласно извикватъ: „Велики и чудни сѫ Твоитѣ дѣла, Господи, Боже Вседърѫителю! Праведни и истинни сѫ Твоитѣ пѫтища, Царю на светиитѣ!“ (Откр. 14 : 3) и като се хвърлятъ на земята, тѣ се покланятъ на Княза на живота.

Сатана изглежда като парализиранъ при гледката на [554] славата и величието на Христа. Оня, който нѣкога бѣше осѣняващъ херувимъ, си спомня, отде е падналъ. Единъ блестящъ серафимъ, една „утринна звезда“ : какъ е промѣненъ, какъ е падналъ! Отъ общото събрание, кѫдето нѣкога е билъ почитанъ, сега той е завинаги изключенъ. Той вижда другъ Единъ да стои близо до Отца и да зазакрива славата Му. Той вижда, какъ короната бива положена отъ рѫката на единъ ангелъ съ благородна фигура и величественъ изгледъ върху главата на Христа, и знае, че високата длъжность на този ангелъ можеше да бѫде негова.

Той си припомня родината на своята невинность и чистота, мира и щастието, които имаше, преди да се поддаде на роптание противъ Бога и зависть къмъ Христа. Неговитѣ обвинения, съпротивлението му, неговитѣ измами, за да си спечели съчувствието и подкрепата на ангелитѣ, неговата твърдоглава упоритость, да не се погрижи за своето избавление, макаръ че Богъ би му далъ прощение: всичко се явява живо предъ него. Той поглежда назадъ къмъ дѣлото си на земята и неговитѣ последици: враждата на човѣка къмъ неговитѣ съчовѣци, страшното разорение въ живота, появата и пропадането на царства, събарянето на тронове, дългата редица бунтове, войни и възстания. Той си спомня постояннитѣ си старания да се противопоставя на Христовото дѣло и да кара човѣцитѣ да падатъ все по-дълбоко. Той вижда, че неговитѣ демонски нападки сѫ били немощни да унищожатъ ония, които сѫ се уповавали въ Исуса. Той вижда своето царство, плодоветѣ на своята работа, и не забелязва друго, освенъ поражение и погибель. Той е заблудилъ множеството да вѣрва, че Божиятъ градъ може лесно да се превземе, но той знае, че това не е вѣрно. Той постоянно е бивалъ поражаванъ презъ голѣмата борба и е бивалъ принуждаванъ да отстѫпва. Той познава мощьта и величието на Вѣчния много добре.

Стремежътъ на голѣмия бунтовникъ винаги е билъ, да оправдава себе си, а отговорно за бунта да прави божественото управление. Въ тази насока е отправялъ той всичкитѣ сили на огромния си умъ. Той е работилъ преднамѣрено, планомѣрно и съ чудесенъ успѣхъ и е подвелъ безкрайно много да сподѣлятъ неговия възгледъ за голѣмата, тъй дълго траеща борба. Презъ течение на хиляди години този началникъ на всѣко съзаклятие е поставялъ заблудата на мѣстото на истината; но сега е дошло времето, когато съпротивата трѣбва да бѫде окончателно победена и историята и характерътъ на сатана да бѫдатъ разкрити. При това последно голѣмо усилие да отнеме короната на Христа, да унищожи народа Му и да завземе Божия градъ, измамникътъ бива напълно изобличенъ. Всички, които сѫ се свързали съ него, виждатъ пълното поражение на неговото дѣло. [555] Христовитѣ последователи и вѣрнитѣ ангели схващатъ пълното значение на неговия бунтъ противъ управлението на Бога. Той става предметъ на всеобщо отвръщение.

Сатана вижда, че неговото доброволно бунтовничество го е направило негоденъ за небето. Той е обучавалъ силитѣ си, за да води война противъ Бога; чистотата, мирътъ и простотата на небето биха били за него най-голѣмото мъчение. Неговитѣ обвинения противъ миг.остьта и справедливостьта на Бога сега сѫ замлъкнали. Упрѣкътъ, който той търсѣше да стовари върху Йехова, сега пада напълно върху него. И сега сатана се прекланя предъ Бога и признава справедливостьта на Неговата присѫда.

„Кой не ще се побои отъ Тебе, Господи, и не ще да прослави Твоето име? Защото само Ти си светъ; защото всички народи ще дойдатъ и ще се поклонятъ предъ Тебе; защото Твоитѣ присѫди станаха явни“. (Откр. 15 :4.) Всѣки въпросъ върху истината и заблудата въ продължителната борба е сега изясненъ. Последицитѣ отъ упорството, плодоветѣ отъ неуважаването божественитѣ постановления сѫ явно изложени предъ погледа на всички творения, и на цѣлия свѣтъ е показано действието на владичеството на сатана въ контрастъ съ Божието управление. Собственитѣ дѣла на сатана сѫ го осѫдили. Божията мѫдрость, справедливостьта и добротата Му сѫ напълно удовлетворени. Става явно, че всички Негови постѫпки въ голѣмата борба сѫ били извършени съ огледъ на вѣчното благо на Неговия народъ и за доброто на всички създадени отъ Него свѣтове. „Да Те славятъ, Господи, всички Твои дѣла, и да Те благославятъ Твоитѣ светии!“ (Пс. 144 : 10.) Историята на грѣха ще бѫде вѣчно като свидетель, че отъ сѫществуването на Божия законъ зависи блаженството на всички сѫщества, които Богъ е създалъ. Имайки всички факти на великата борба предъ очитѣ си, цѣлата вселенна ,както вѣр-нитѣ, така и упорствуващитѣ, ще заявятъ единогласно: „Праведни и истинни сѫ Твоитѣ пѫтища, Царю на светиитѣ!“

На цѣлата вселенна е показана ясно великата жертва, която е била принесена отъ Отца и Сина заради човѣка. Сега е дошелъ часътъ, Христосъ да заеме подобаващето Му положение и да бѫде прославенъ надъ княжества и власти и надъ всѣко име, което може да се спомене. Заради радостьта, която Му се представяше за въ бѫдеще — дето щѣше да доведе много чада въ слава — Той пострада на кръста и претърпѣ позоръ. Макаръ болкитѣ и хулитѣ да бѣха невъобразимо голѣми, все пакъ радостьта и славата сега сѫ много по-голѣми. Той поглежда спасенитѣ, които сѫ обновени по Неговия образъ, отъ които всѣко сърдце носи съвършения отпечатъкъ на божественото, всѣко лице отражава образа на Царя. Той вижда въ тѣхъ успѣха [556] на своята лична работа, и е доволенъ. Тогава Той заявява съ гласъ, който достига всички събрани праведни и безбожни : „Вижте изкупа на Моята кръвь! За тѣзи страдахъ Азъ: за тѣхъ умрѣхъ, за да могатъ тѣ да живѣятъ вѣчно въ моето присѫтствие!“ И отъ облѣченитѣ въ бѣло около трона се възнася славословие: „Достоенъ е закланиятъ Агнецъ да приеме силата и богатството, премѫдростьта и могѫществото, честьта, славата и благословението!“ (Откр. 5 : 12.)

Макаръ че сатана е принуденъ да признае Божията справедливость и да се преклони предъ надмощието на Христа, неговиятъ характеръ, все пакъ, си остава непромѣненъ. Духътъ на съпротива отново избухва, подобно на буйна рѣка. Изпълненъ съ ярссть, той решава да продължи голѣмата борба. Времето за последната отчаяна борба съ Царя на небето е дошло. Той се втурва между своитѣ подчинени, опитва се да ги изпълни съ собствената си ярость и да ги възпламени за бърза война. Но между всичкитѣ неизброими милиони, които той е подвелъ въ бунтъ, сега никой не признава неговото владичество. Неговата власть се е свършила. Наистина, и злитѣ сѫ изпълнени съ сѫщата умраза къмъ Бога, както сатана; но тѣ виждатъ, че тѣхниятъ случай е безнадежденъ, че тѣ не могатъ да устоятъ противъ Йеова. Тѣхниятъ гнѣвъ се разпалва противъ сатана и ония, които сѫ били негови инструменти при тѣхното измамване, и съ демонски бѣсъ се обръщатъ срещу тѣхъ.

Господь казва: „Понеже ти туряшъ твоя умъ наравно съ Божия умъ, ето, Азъ ще доведа противъ тебе другоземци, най-върлитѣ измежду народитѣ, и тѣ ще извадятъ мечоветѣ си противъ красотата на твоята мѫдрость и ще помрачатъ твоя блѣсъкъ ; тѣ ще те въ гробъ свалятъ“. „Азъ те свалихъ като нечистъ отъ Божията планина, изгонихъ те, осѣняващи херувиме, изсрѣдъ огненитѣ камъни . . . Затова Азъ ще те сваля на-земи. ще те предамъ на позоръ предъ царе ... И Азъ ще те обърна въ пепель на земята предъ очитѣ на всички, които те видятъ. Всички, които те знаеха между народитѣ, ще се слисатъ за тебе ; ти ще станешъ за ужасъ, и нѣма да те има на-вѣки“. (Йез. 28 : 6—8. 16—19.)

„Защото всѣка войнишка обувка въ време на война и дреха, обагрена съ кръвь, ще бѫдатъ предадени на изгаряне, за храна на огъня“. „Защото гнѣвътъ на Господа е върху всички народи, и яростьта Му върху цѣлото имъ войнство. Той ги предаде на заклятие, отдаде ги на клане“. (Ис. 9:5; 34:2.) „Върху нечестивитѣ ще излѣе Той като дъждъ разпалени вжглени, огънь и жупелъ ; и палещъ вѣтъръ е тѣхниятъ дѣлъ отъ чашата“. (Пс. 10 : 6.) Огънь отъ Бога пада изъ небето. Земята се разцепва. Скрититѣ въ нейнитѣ дълбини оръжия излизатъ. Пояждащи пламъци го- [557] рятъ отъ всички зинали бездни. Самитѣ планини сѫ се въз-пламенили. Деньтъ, „пламтящъ като пещь“, е дошелъ. Еле-ментитѣ се разтопяватъ отъ нажежаване ; „земята и всички нѣща по нея ще изгорятъ“. (Мал. 4:1; 2 Петр. 3 : 10.) По-върхнината на земята изглежда да е една разтопена маса, нѣщо чудовищно, кипящо огнено море. Това е времето на сѫда и на погинването на безбожнитѣ човѣци, „день за отмъщение Господне, година на отплата за Сионъ“. (Ис. 34 : 8.)

Безбожнитѣ получаватъ наградата си на земята. (Пр. 11 : 31.) Тѣ „ще бѫдатъ като слама, и ще ги изгори идещиятъ день, казва Господь Саваотъ“. (Мал. 4: 1.) Нѣкой биватъ унищожени като въ единъ мигъ, а други ще се мѫчатъ въ продължение на много дни. Всички ще бѫдатъ наказани „споредъ дѣлата имъ“. Тъй като грѣховетѣ на праведнитѣ сѫ стоварени върху сатана, той ще трѣбва да страда не само за собственото си упорство, но и за всички грѣхове, въ които той е съблазнилъ Божия народъ. Неговото наказание ще бѫде много по-голѣмо отъ наказанието на ония, които той е измамилъ. Следъ като всички заблудени отъ него сѫ унищожени, той трѣбва още дълго да живѣе и да се мѫчи. Въ очистителнитѣ пламъци безбожнитѣ ще бѫдатъ напълно унищожени, коренъ и клоне : сатана е коренътъ, а последователитѣ му — клонетѣ. Небе и земя виждатъ, че пълното законно наказание е дадено, удовлетворени сѫ всички искания на правдата, и тѣ признавзтъ справедливостьта на Йеова.

Сатанинското дѣло на разрушение е завинаги свършено. Въ течение на шесть хиляди години е действувалъ той споредъ волята си, изпълвалъ е земята съ нещастие и е причинявалъ скръбь по цѣлата вселенна. Цѣлото творение е стенало и се е страхувало. Сега Божитѣ творения сѫ напълно освободени отъ присѫтствието на врага и отъ искушения. „Цѣлата земя си отдъхва, почива, възклицава отъ радость“. (Ис. 14 : 7.) Славословия и радостни възклицания се възнасятъ отъ цѣлата вѣрна вселенна. „Гласъ, като че ли отъ много народъ, гласъ като че отъ много води, гласъ като че отъ силни гръмотевици“ се чува и казва: „Аллилуя, защото се въцари Господь, Богъ Вседърѫитель ! “ (Откр. 19 : 6.)

Докато земята бива обгърната отъ огъня на разрушението, праведнитѣ си жизѣятъ запазени въ светия градъ. Надъ ония, които имаха часть въ първото възкресение, втората смърть нѣма власть. Докато Богъ за безбожнитѣ е пояждащъ огънь, за Своя народъ Той е „слънце и щитъ“. (Пс. 83 ; 12.)

„И видѣхъ ново небе и нова земя, защото предишното небе и предишната земя бѣха преминали“. (Откр. 21 : 1.) [558] Огъньтъ, който пояжда безбожнитѣ, очиства земята. Всѣка следа отъ проклятието е премахната. Никакъвъ горящъ адъ не ще напомня на избавенитѣ ужаснитѣ последици на грѣха.

Остава само единъ споменъ : Нашиятъ Спаситель ще носи вѣчно белезитѣ на Своето разпятие. На нѣкога наранената Му глава, по рѫцетѣ и нозетѣ Му личатъ единственитѣ следи отъ жестокото дѣло, което е извършилъ грѣхътъ. Пророкътъ, виждайки Христа въ Неговата слава, казва : „Блѣсъкътъ Му е като слънчева свѣтлина ; отъ рѫцетѣ Му излизатъ лжчи, и тукъ е скривалището на силата Му“. (Ав. 3 : 4.) Въ реброто Му, което бѣ прободено, отъ което изтече кървавата струя, която примири човѣка съ Бога, лежи славата на Спасителя, тамъ е „скривалището на силата Му“. Той бѣше изкусенъ да помага чрезъ жертвата на изкуплението, и затова мощенъ да извърши сѫдъ надъ ония, които бѣха презрѣли Божията милость. Тѣзи белези на Неговото унижение сѫ Неговата най-висока слава ; отъ вѣчность до вѣчность ранитѣ отъ Голгота ще Го славятъ и ще възвестяватъ мощьта Му.

„Д ти, куло на стадото, хълме на Сионовата щерка ! при тебъ ще дойде и ще се върне предишното владичество“. (Михей 4: 8.) Дошло е времето, което свети мѫже сѫ очаквали съ копнежъ, откакъ огнениятъ мечъ изгони първата двойка отъ Едемъ: времето „за нашето наследство, та да се изкупи достоянието Му“. (Еф. 1 : 14.) Дадената първоначално на човѣка като негово царство, изпаднала отъ него въ рѫцетѣ на сатана и държана тъй дълго въ властьта на мощния врагъ земя е отново спечелена чрезъ великия изкупителенъ планъ. Всичко, което бѣше изгубено чрезъ грѣха, е отново изкупено. „Защото тъй казва Господь... Който образува земята и Който я създаде; Той я утвърди; не напразно я сътвори ; Той я образува за живѣене“. (Ис. 45: 18.) Божието първоначално намѣрение при сътворението на земята е изпълнено, като тя е направена за вѣчно жилище на спасенитѣ. „Праведницитѣ ще наследятъ земята и ще живѣятъ на нея вѣчно“. (Пс. 36: 29.)

Грижата, че бѫдещето наследство може да се яви твърде плътско, е накарала мнозина да одухотворятъ тъкмо истинитѣ, които искатъ да ни го представятъ като наша истинска родина. Исусъ увѣряваше Своитѣ ученици, че Той отиваше да имъ приготви мѣсто въ дома на Отца. Който приема ученията на Словото Божие, не ще бѫде съвсемъ въ незнание относно небесното мѣстопребивание, а и апостолъ Павелъ обяснява : „Око не е виждало, ухо не е чувало и човѣку на умъ не е идвало това, що Богъ е приготвилъ за ония, които го обичатъ“. (1 Кор. 2: 9.) Човѣшкиятъ езикъ не е въ състояние да опише наградата на праведнитѣ. Само тѣзи ще могатъ да сторятъ това, които я [559] видятъ. Никой смъртенъ умъ не може да обхване славата на Божия рай.

Въ Библията наследството на светиитѣ е наречено оте-чество. (Евр. 11: 14—16.) Тамъ Небесниятъ Пастирь води Своето стадо при източници на жива вода. Дървото на живота дава своитѣ плодове всѣки месецъ, а листата на дървото служатъ за здравето на народитѣ. Тамъ има вѣчно текущи рѣки, бистри като кристалъ, а по брѣговетѣ имъ люлѣещи се дървета хвърлятъ сѣнкитѣ си по приготвенитѣ пѫтища за спасенитѣ Господни. Тамъ пространнитѣ равнини се издигатъ въ красиви хълмове и планинитѣ Божии издигатъ своитѣ величествени върхове. По тѣзи мирни равнини, покрай ония живи рѣки Божиятъ народъ, дотогава скитникъ и странникъ, ще намѣри своята родина.

„Тогава народътъ ми ще живѣе въ мирни жилища и въ безопасни селища и въ покоищата на блаженитѣ“. „Нѣма вече да се чуе насилие въ земята ти, опустошение и разорение — въ предѣлитѣ ти; и стенитѣ си ще наричашъ спасение, и портитѣ си — слава“. „И ще съграждатъ кѫщи и ще живѣятъ въ тѣхъ, ще садятъ лозя и ще ядатъ плодоветѣ имъ. Нѣма да грздятъ, за да живѣе другъ, нѣма да садятъ, за да яде другъ... Моитѣ избрани дълго ще се ползуватъ съ издѣлието на рѫцетѣ си“. (Ис. 32: 18; 60: 18; 65:21. 22.)

„Ще се развесели пустинята и сухата земя, и необитаемата страна ще се зарадва и разцъфти като кринъ“. „Вмѣсто трънъ ще израсте кипарисъ; вмѣсто коприва ще израсте мирта“. (Ис. 35: 1; 55: 13.) „Тогава вълкъ ще живѣе заедно съ агне и леопардъ ще лежи заедно съ козле; теле, лъвче и волъ ще бъдатъ заедно, и малко дете ще ги кара“. „Не ще правятъ зло и вреда по цѣлата Ми свѣта планина“, казва Господь. (Ис. 11 : 6. 9.)

Болки въ небесната срѣда не сѫ възможни. Тамъ не ще има вече сълзи, никакви погребения, никакви знаци на печаль. „Смърть не ще има вече ; ни жалейка, ни писъкъ, нито болка ще има вече, защото предишното се мина“. (Откр. 21 : 4.) „И ни единъ отъ жителитѣ не ще каже: боленъ съмъ. На живѣещия тамъ народъ ще бѫдатъ опростени съгрѣшенията“. (Ис. 33 : 24.)

Тамъ е и Новиятъ Йерусалимъ, столицата на прославенота земя, „вѣнецъ на слава въ рѫката Господня и царска корона — върху дланьта на твоя Богъ“. (Ис. 62 : 3) „Свѣтилото му приличаше на най-драгоцененъ камъкъ, като на кристаленъ камъкъ ясписъ“. „И спасенитѣ народи ще ходятъ въ свѣтлината му ; и земнитѣ царе ще принесатъ въ него своята слава и честь“. (Откр. 21 : 11. 24.) Господь казва: „И ще се радвамъ за Йерусалимъ и ще се веселя за Моя народъ“. (Ис. 65 : 19.) „Ето скинията на Бога съ човѣ- [560] цитѣ, и Той ще живѣе съ тѣхъ ; тѣ ще бѫдатъ Неговъ народъ, а Самъ Богъ ще бѫде съ тѣхъ — тѣхенъ Богъ“. (Откр. 21 : 3.)

Въ Божия градъ „не ще има нощь“. Никой не ще се нуждае отъ почивка и не ще търси такава. Никой не ще се уморява да върши волята Божия и да слави Неговото име. Ние винаги ще чувствуваме жизнената свежесть на утрото, и то никога не ще се свърши. „И не ще иматъ нужда нито отъ свѣтило, нито отъ слънчева свѣтлина, защото Господь Богъ ги освѣтлява“. (Откр. 22 : 5.) Слънчевата свѣтлина бива замѣстена отъ единъ блѣсъкъ, който не е неприятно ослѣпителенъ, но все пакъ далечъ надминава свѣтлината на слънцето по обѣдъ. Славата на Бога и на Агнеца изпълва свѣтия градъ съ никога непомрачавана свѣтлина. Спасенитѣ живѣятъ въ безслънчевата слава на единъ вѣченъ день.

„Храмъ пъкъ не видѣхъ въ него, понеже Господь Богъ Вседържитель и Агнецътъ сѫ Неговъ храмъ“. (Откр. 21 : 22.) Божиятъ народъ се наслаждава на привилегията, да се разговаря свободно съ Отца и съ Сина. „Сега виждаме смътно, като презъ огледало, а тогава — лице съ лице“. (1 Кор. 13: 12.) Божиятъ образъ се отражава сега като въ огледало въ дѣлата на природата и въ Неговия начинъ на обхода съ човѣцитѣ; тогава, обаче, ние ще Го виждаме лице съ лице, безъ замъгляващъ воалъ помежду. Ние ще стоимъ предъ Него и ще гледаме славата на Неговото лице.

Спасенитѣ тамъ ще познаватъ, както и сами сѫ познати. Чувствата на любовь и състрадание, които Самъ Богъ е насадилъ въ душата, тамъ ще се проявяватъ по най-благороденъ и милъ начинъ. Чиститѣ обноски съ свѣти сѫщества, чистиятъ задруженъ животъ съ възвишенитѣ ангели и съ вѣрнитѣ Богу отъ всички епохи, които сѫ опрали и избѣлили дрехитѣ си въ кръвьта на Агнеца, светата връзка, която свързва „всѣки родъ на небесата и на земята“ (Еф. 3 : 15), ще допринасятъ само за щастието на спасенитѣ.

Тамъ безсмъртни умове ще разглеждатъ съ неуморимо възхищение чудесата на творческата сила и тайнитѣ на спа-сителната любовь. Тамъ не ще има никакъвъ жестокъ, лукавъ неприятель, да подвежда хората да забравятъ Бога. Всѣка наклонность ще се развива, всѣка способность ще се увеличава. Увеличаването на знанията нито ще изморява паметьта, нито ще изчерпва силитѣ. Тамъ могатъ да се извършватъ най голѣмитѣ предприятия, да се постигатъ най-възвишенитѣ стремежи, да се осѫществяватъ най-висшитѣ копнежи, и все пакъ постоянно ще се явяватъ все по-нови височини за изкачване, все по-нови чудеса за възхищение, нови истини за възприемане, и нови предмети ще развиватъ силитѣ на разума, на душата и на тѣлото.

Всички съкровища на вселенната ще стоятъ на разпо- [561] ложение на Божиитѣ изкупени за изследване. Свободни отъ връзкитѣ на смъртностьта, тѣ чрезъ неуморяващо летене ще стигатъ до далечни свѣтове, които при гледката на човѣшкото страдание се изпълваха съ скръбь и при радостната весть за една спасена душа запѣваха пѣсни на ликуване. Съ неизразимо блаженство ще възприематъ децата на земята радоститѣ и мѫдростьта на никога непадналитѣ въ грѣхъ свѣтове. Тѣ ще взематъ участие въ съкровищата на науката и познанието, които ония сѫ спечелили чрезъ разглеждането на Божиитѣ дѣла въ течение на столѣтията. Съ непомраченъ погледъ ще гледатъ тѣ славата на творението: слънца, звезди и системи, както тѣ всички въ опредѣленъ редъ обкрѫжаватъ трона на Божеството. На всички нѣща, отъ най-малкитѣ до най-голѣмитѣ, стои написано името на Твореца, и въ всички е развито богатството на Неговата мощь.

Д отлитащитѣ въ вѣчностьта години ще имъ даватъ все по-богати и по-чудесни откровения на Бога и на Христа. Заедно съ растящето познание ще се увеличава и любовьта, благоговѣнието и блаженството. Колкото повече познаватъ човѣцитѣ Бога, толкова по-голѣмо бива тѣхното удивление отъ Божия характеръ. А когато Исусъ имъ разкрие богатствата на спасението и удивителнитѣ постижения въ голѣмата борба съ сатана, сърдцата на изкупенитѣ ще се разпалватъ все повече отъ любовь ; съ по-голѣмо блаженство ще хващатъ тѣ златнитѣ си арфи, и неизброими хиляди ще се присъединяватъ къмъ тѣхъ въ мощенъ хоръ на славословие.

„И всѣко създание на небето и на земята, подъ земята и въ морето, и всичко, що е въ тѣхъ, чувахъ да говори: На Оногова, Който седи на престола, и на Агнеца — благословение и честь, слава и владичество во-вѣки вѣковъ !“ (Откр. 5 : 13.)

Великата борба е свършена. Грѣхъ и грѣшници не сѫществуватъ вече. Цѣлата вселенна е чиста. Единодушие и радость владѣятъ въ цѣлото необятно творение. Отъ Оня, Който е сътворилъ всичко, се излѫчва животъ, свѣтлина и щастие надъ всички области на неограниченото пространство. Отъ най-нищожния атомъ до най-голѣмото свѣтовно тѣло, всички живи и всички безжизнени нѣща въ непомрачена красота и пълна радость заявяватъ : Богъ е любовь!