Myšlenky o naději

Ellen G. White

Copyright © 2012, Ellen G. White Estate, Inc.

Obsah

Information about this Book

Úvod

1. kapitola — Na horském úbočí

2. kapitola — Blahoslavenství

3. kapitola — Duchovní význam zákona

4. kapitola — Pravá pohnutka k službě

5. kapitola — Modlitba Páně

6. kapitola — Nesuďte, ale pracujte

Information about this Book

Overview

This eBook is provided by the Ellen G. White Estate. It is included in the larger free Online Books collection on the Ellen G. White Estate Web site.

About the Author

Ellen G. White (1827-1915) is considered the most widely translated American author, her works having been published in more than 160 languages. She wrote more than 100,000 pages on a wide variety of spiritual and practical topics. Guided by the Holy Spirit, she exalted Jesus and pointed to the Scriptures as the basis of one’s faith.

Further Links

A Brief Biography of Ellen G. White

About the Ellen G. White Estate

End User License Agreement

The viewing, printing or downloading of this book grants you only a limited, nonexclusive and nontransferable license for use solely by you for your own personal use. This license does not permit republication, distribution, assignment, sublicense, sale, preparation of derivative works, or other use. Any unauthorized use of this book terminates the license granted hereby.

Further Information

For more information about the author, publishers, or how you can support this service, please contact the Ellen G. White Estate at mail@whiteestate.org. We are thankful for your interest and feedback and wish you God’s blessing as you read.

[4] [5]

Myšlenky o naději

[6] [7]

Úvod

Kázání na hoře je nebeským požehnáním světu — hlasem od Božího trůnu. Bůh je lidstvu dal, aby mu bylo ukazatelem povinností a světlem z nebe, nadějí a útěchou v malomyslnosti, radostí a povzbuzením ve všech životních situacích. Kníže kazatelů, největší učitel, v něm pronáší slova, která mu svěřil Otec.

Kázání na hoře je Kristovým pozdravem nejen věřícím, nýbrž celé lidské rodině. Zdá se, jako by Kristus na okamžik zapomněl, že je na zemi a nikoli v nebi, a použil pozdravu obvyklého ve světě světla. Z jeho rtů plynou požehnání, jako když vytryskne dlouho zadržovaný proud života.

Kristus nás nenechává na pochybách, jaké povahové rysy se mu budou vždy líbit a kterým také požehná. Od lidí ctižádostivých, kteří se těší přízni světa, se obrací k těm, které oni neuznávají. Vyhlašuje za blahoslavené všechny, kdo přijímají jeho světlo a život.

Chudým v duchu, tichým, pokorným, zarmouceným, opovrhovaným, pronásledovaným otvírá svou zachraňující náruč a říká: “Pojďte ke mně..., a já vám dám odpočinout.” Matouš 11,28.

Kristus se při pohledu na bídu světa nemusí rmoutit, že stvořil člověka. V lidském srdci vidí více než jen hřích a bídu. Ve své nekonečné moudrosti a lásce vidí možnosti člověka, vidí výšky, jakých může dosáhnout. Ví, že ačkoli lidé zneužívali dary milosti a pošlapávali důstojnost, kterou jim Bůh dal, přesto má být Stvořitel oslaven jejich vykoupením.

Čas neubere nic ze síly myšlenek, které Kristus pronesl na hoře blahoslavenství. Každá věta je drahokamem z klenotnice pravdy. Zásady vyslovené v tomto kázání platí pro všechny věky a jsou určeny všem lidem. S božskou mocí vyjádřil Kristus svou víru a naději, když označoval jednu skupinu lidí po druhé za blahoslavené, protože si vypěstovali správné povahové rysy. Každý, kdo vírou žije jako Pán Ježíš — Dárce života, může dosáhnout cíle, vytčeného v jeho slovech.

E. G. Whiteová [8] [9]

1. kapitola — Na horském úbočí

Z událostí, které toho jitra předcházely, nabyli učedníci přesvědčení,že Ježíš učiní nějaké prohlášení o svém království.

Více než čtrnáct staletí před narozením Pána Ježíše v Betlémě shromáždil se lid Izraele v krásném údolí sichemském. Z horských úbočí po obou stranách údolí vyslechli hlasy kněží vyhlašující požehnání a zlořečení: “požehnání, když budete poslouchat příkazy Hospodina, svého Boha, ...a zlořečení, když nebudete poslouchat příkazy Hospodina” 5. Mojžíšova 11,27.28. A tak se hora Garizím, z níž byla pronesena slova požehnání, stala známou jako hora požehnání nebo také hora blahoslavenství. Pán Ježíš však nevyřkl svá slova blahoslavenství, která přišla jako požehnání hříšnému a bídnému světu, z této hory. To proto, že Izrael nedospěl k vysokému ideálu, který byl před něj postaven. Ne Jozue, ale někdo jiný musí přivést svůj lid k pravému odpočinku víry. Hora Garizím přestala být známá jako hora blahoslavenství, a stala se jí ona nejmenovaná hora u Genezaretského jezera, kde Ježíš pronesl slova, která byla požehnáním jeho učedníkům i celému zástupu.

Představme si onu událost. Posaďme se s učedníky na svah hory a prožívejme s nimi myšlenky a city, které naplňovaly jejich srdce. Pochopíme-li, čím byla Ježíšova slova tehdejším posluchačům, poznáme v nich i my novou sílu a krásu a vytěžíme z nich také pro sebe hlubší naučení.

Když Spasitel zahájil svou veřejnou činnost, byly populární názory na Mesiáše a jeho dílo takové, že lidem úplně znemožnily, aby Pána Ježíše přijali. Tradice a obřadnictví zatlačily ducha opravdové zbožnosti, výklady proroctví diktovala pyšná srdce milující svět. Židé očekávali budoucího Mesiáše ne jako Vysvoboditele z hříchu, ale jako mocného knížete, který přivede všechny národy pod vládu “Lva z kmene Juda”. Marně je Jan Křtitel volal ku pokání, ačkoli kázal jako staří proroci s mocí, která zasahuje srdce. Marně u Jordánu ukazoval na Ježíše jako na Beránka Božího, který snímá hříchy světa. Bůh chtěl obrátit jejich pozornost k Izajášovu proroctví o trpícím Spasiteli, oni však nechtěli. [10]

Kdyby se učitelé a knížata Izraele poddali přetvořující milosti Kristově, byl by je Ježíš učinil svými vyslanci mezi lidmi. Příchod království byl nejprve vyhlášen v Judsku, podobně jako výzva k pokání. Vyhnáním lidí, kteří znesvěcovali jeruzalémský chrám, ukázal Ježíš, že je Mesiášem — tím, kdo očistí člověka od poskvrny hříchu a učiní svůj lid svatým chrámem. Židovská knížata se však nechtěla snížit, aby přijala prostého učitele z Nazaretu. Za své druhé návštěvy Jeruzaléma byl Ježíš obžalován před veleradou a jen strach z lidí zabránil židovským hodnostářům, aby se pokusili připravit ho o život. Tehdy odešel Ježíš z Judska a zahájil své působení v Galileji.

Dříve než přednesl kázání na hoře, působil v Galileji již několik měsíců. Poselství “přiblížilo se království nebeské” (Matouš 4,17, které hlásal po celém kraji, vzbudilo pozornost lidí všech vrstev a ještě více rozdmýchalo plamen jejich ctižádostivých nadějí. Věhlas nového učitele pronikl za hranice Palestiny a přes záporné stanovisko vedoucích národa se šířil názor, že by mohl být tím dlouho očekávaným Vysvoboditelem. Na každém kroku provázely Ježíše velké zástupy lidí a nadšení lidu rostlo.

Pro učedníky, kteří byli Kristu nejblíže, nastal čas zapojit se ještě více do jeho díla, aby tyto velké zástupy lidí nezůstaly bez péče jako ovce bez pastýře. Někteří z učedníků se připojili k Ježíši na počátku jeho činnosti a téměř všichni se navzájem sžili jako členové jeho rodiny. Avšak i oni, zmateni učením rabínů, sdíleli všeobecné naděje na zřízení pozemského království. Nemohli pochopit Ježíšovo jednání. Udivovalo je a uvádělo do rozpaků, že Ježíš se nepokouší posílit své dílo tím, že by si zajistil podporu kněží a rabínů, že nečiní nic pro to, aby se chopil moci jako pozemský král. Kristus bude muset pro učedníky vykonat ještě mnoho práce, než budou připraveni pro posvátný úkol, který je čeká, až Ježíš vystoupí na nebesa. I když se jejich víra tak těžko rodila, opětovali Ježíšovu lásku. Ježíš v nich viděl muže, kteří se nechají vychovat a připravit pro jeho velké dílo. Byli s ním již dosti dlouho, aby se jejich víra v božský charakter Ježíšova poslání dostatečně upevnila. Lidé měli také dosti důkazů o jeho moci, o kterých nemohli pochybovat. Tím byla připravena cesta k vyhlášení zásad, které jim pomohou pochopit pravou podstatu jeho království.

Na jedné hoře u Galilejského jezera se Ježíš sám celou noc modlil za své učedníky. Ráno je k sobě povolal; modlil se za ně, dal jim naučení, vložil své žehnající ruce na jejich hlavy a tím je oddělil pro službu evangelia. Potom se s nimi odebral na pobřeží jezera, kde se už záhy zrána začal shromažďovat velký zástup lidí.

Kromě obvyklého zástupu z galilejských měst přišlo velké množství [11] lidí z Judska a ze samého Jeruzaléma, z Pereje a z polopohanského Dekapolisu, z Idumeje, ležící na jih od Judska, a z fénických měst na pobřeží Středozemního moře — Týru a Sidonu. “Slyšeli, co všechno činí,” a “přišli, aby ho uslyšeli a byli uzdraveni ze svých nemocí; ...z něho vycházela moc a uzdravovala všechny” Marek 3,8; Lukáš 6,17-19.

Jelikož úzké pobřeží neposkytovalo ani dostatek vhodného místa k stání pro všechny, kteří jej chtěli slyšet, zavedl je Ježíš zpět na úpatí hory. Když došli k vhodnému místu, kde se obrovský zástup mohl pohodlně posadit, usedl Ježíš na trávu a učedníci i celý zástup následovali jeho příkladu.

Učedníci se semkli kolem svého Mistra, protože cítili, že se stane něco mimořádného. Z událostí, které toho jitra předcházely, nabyli přesvědčení, že Ježíš učiní nějaké prohlášení o svém království, které — jak doufali — již brzy založí. Napětí a očekávání se přeneslo i na zástupy, výraz nedočkavosti ve tvářích lidí svědčil o jejich hlubokém zájmu.

Když seděli na zeleném úbočí a očekávali slova božského Učitele, naplnily jejich srdce myšlenky na budoucí slávu. Byli tu i zákoníci a farizeové, kteří se těšili na den, kdy začnou vládnout nad nenáviděnými Římany a zmocní se bohatství a nádhery velké světové říše. Chudí rolníci a rybáři očekávali ujištění, že jejich bídné chýše, nuzná strava, dřina a strach z nedostatku se změní v hojnost a blahobyt. Doufali, že jim Ježíš vymění jejich jediný režný šat, který ve dne používali jako vrchní oděv a v noci jako přikrývku, za bohatá a drahá roucha jejich přemožitelů.

Srdce všech se chvěla pýchou a nadějí, že Izrael bude brzy poctěn přede všemi národy jako vyvolený Páně a že Jeruzalém bude vyvýšen a učiněn hlavním městem světové říše. [12]

2. kapitola — Blahoslavenství

“Otevřel ústa a učil je: Blaze chudým v duchu, neboť jejich je království nebeské.” Matouš 5,2.3

Jako něco zvláštního a nového zasáhla tato slova žasnoucí zástup. Takové učení se naprosto lišilo od všeho, co kdy slyšeli od kněží nebo rabínů. Nenalezli v něm nic, co by lichotilo jejich pýše anebo živilo jejich ctižádostivé naděje. Avšak z tohoto nového Učitele vyzařovala moc, která je podmaňovala. Moc Boží lásky se v jeho přítomnosti šířila jako vůně z květiny. Jeho slova padala jako “déšť na posečenou louku, jako vláha svlažující zemi” Žalm 72,6. Všichni podvědomě cítili, že je tím, kdo umí číst tajemství lidského nitra a přesto k nim přistupuje s něhou a láskou. Otevřeli svá srdce a naslouchali mu. Duch svatý jim odhalil něco z naučení, která potřebují znát lidé ve všech dobách.

Za dnů Kristových měli náboženští vůdcové lidu za to, že jsou duchovně bohatí. Farizeova modlitba “Bože, děkuji ti, že nejsem jako ostatní lidé...” (Lukáš 18,11), vyjadřovala pocity příslušníků jeho společenské vrstvy a do značné míry pocity celého národa. V zástupu, který obklopoval Ježíše, bylo jen málo těch, kteří si uvědomovali svou duchovní chudobu. Když se při zázračném rybolovu projevila Kristova božská moc, padl Petr k nohám Spasitelovým a zvolal: “Odejdi ode mne, Pane, vždyť já jsem člověk hříšný.” Lukáš 5,8 I v zástupu shromážděném na hoře byli lidé, kteří v přítomnosti Kristovy čistoty cítili, že jsou bídní, politováníhodní, chudí, slepí a nazí. (Zjevení 3,17) Toužili po Boží milosti, která přináší spásu. (Titovi 2,11) V těchto lidech vzbudila Kristova pozdravná slova naději; poznali, že jim patří Boží blahoslavenství.

Ježíš nabídl požehnání těm, kteří se domnívali, že jsou “bohatí, mají všecko a nic už nepotřebují” (Zjevení 3,17), ale oni se s opovržením odvrátili od daru milosti. Člověk, který se cítí dokonalý, myslí si, že je dost dobrý, a je spokojený se svým stavem, netouží stát se účastníkem [13] Kristovy milosti a spravedlnosti. Pýcha si neuvědomuje žádné nedostatky a tak uzavírá srdce před Kristem a nezměrným požehnáním, které přišel udělit. V srdci pyšného člověka není pro Ježíše místo. Lidé bohatí a vznešení podle vlastního úsudku neprosí s vírou ani nepřijímají Boží požehnání. Zdá se jim, že mají všeho dostatek, proto odcházejí s prázdnou. Kristovy pomoci si váží jen ti, kdo si uvědomili, že se sami nemohou spasit ani nemohou vykonat nějaký dobrý skutek ve své vlastní síle. To jsou ti chudí v duchu, o nichž Kristus praví, že jsou blahoslavení.

Duch svatý člověka usvědčuje z hříchu, Kristus ho vede ku pokání a pak mu odpouští. Lidé, kteří dovolili Duchu svatému, aby zapůsobil na jejich srdce, poznávají, že v nich není nic dobrého. Zjišťují, že všechno, co kdy učinili, je poznamenáno sobectvím a hříchem. Jako ubohý publikán stojí opodál, neodvažují se ani pozvednout oči k nebi a volají: “Bože, slituj se nade mnou hříšným!” Lukáš 18,13. A dostávají požehnání. Pro kajícníka existuje odpuštění, neboť Kristus je “Beránek Boží, který snímá hřích světa” Jan 1,29. Zaslíbení Boží zní: “I kdyby vaše hříchy byly jako šarlat, zbělejí jako sníh, i kdyby byly rudé jako purpur, budou bílé jako vlna.” “A dám vám nové srdce... Vložím vám do nitra svého ducha.” Izajáš 1,18; Ezechiel 36,26.27.

O chudých v duchu Ježíš řekl: “Jejich je království nebeské.” Toto království není, jak doufali Kristovi posluchači, časným a pozemským panstvím. Kristus otvíral lidem duchovní království své lásky, své milosti, své spravedlnosti. Znamením Mesiášovy vlády je podobnost lidí Synu člověka. Občané Kristova království jsou chudí v duchu, tiší, pronásledovaní pro spravedlnost. Jim patří království nebeské. I když ještě úplně neskončilo, přesto v nich už začalo dílo, které je připravuje “k účasti na dědictví svatých ve světle” Koloským 1,12.

Všichni, kdo si uvědomují svou duchovní chudobu a cítí, že v nich samých není nic dobrého, mohou získat spravedlnost a sílu tím, že budou vzhlížet k Ježíši. Spasitel řekl: “Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny.” Matouš 11,28. Vyzývá vás, abyste vyměnili svou chudobu za bohatství jeho milosti. Nejsme hodni lásky Boží, avšak Kristus, naše záruka, je jí hoden a může spasit všechny, kdo k němu přijdou. Ať jste prožili v minulosti cokoli, ať jsou vaše nynější poměry sebetíživější, přijdete-li ke Kristu takoví, jací právě jste, slabí, bezmocní a zoufalí, vyjde vám náš soucitný Spasitel zdaleka vstříc. Přijme vás do svého laskavého náručí a oděje vás svým rouchem spravedlnosti. Představuje nás Otci, oděné bílým rouchem své povahy. Přimlouvá se za nás u Boha slovy: Já jsem se postavil na místo tohoto hříšníka. Nehleď na zbloudilé dítě, nýbrž hleď na mne! I kdyby na nás satan žaloval, i kdyby nás obviňoval z hříchu a požadoval nás za svou [14] kořist, krev Kristova se za nás přimlouvá s větší mocí.

“Jenom v Hospodinu je spravedlnost i moc... U Hospodina nalezne spravedlnost a jím se bude chlubit všechno potomstvo Izraele.” Izajáš 45,24.25.

“Blaze těm, kdo pláčou, neboť oni budou potěšeni.” Matouš 5,4

Pláč, o němž se tu mluví, je opravdová lítost nad hříchem. Ježíš prohlásil: “A já, až budu vyvýšen ze země, přitáhnu všecky k sobě.” Jan 12,32. A když je člověk přitažen, aby pohlédl na Ježíše vyvýšeného na kříži, poznává hříšnost lidské povahy. Poznává, že to hřích bičoval a ukřižoval Pána slávy. Poznává, že zatímco byl milován nevýslovně něžnou láskou, projevoval ve svém životě soustavně nevděčnost a neposlušnost. Zapřel svého nejlepšího přítele a potupil nejvzácnější dar nebes. Sám znovu ukřižoval Syna Božího a znovu probodl jeho krvácející raněné srdce. Široká, černá a hluboká propast hříchu ho odděluje od Boha, a proto se zlomeným srdcem pláče.

Takový plačící “bude potěšen”. Bůh nám ukazuje naši vinu, abychom šli ke Kristu, nechali se jím vysvobodit z otroctví hříchu a radovali se ve svobodě Božích dětí. V pravé lítosti smíme přijít ke kříži a složit tam svá břemena.

Spasitelova slova jsou také poselstvím útěchy pro lidi, kteří prožívají zármutek a žal. Zármutek nás nepostihuje bezdůvodně. Bůh “z rozmaru totiž lidské syny nepokoří ani nezarmoutí” Pláč 3,33. Dopouští-li zkoušky a těžkosti, “vychovává nás k vyššímu cíli, k podílu na své svatosti” Židům 12,10. Nakonec každá zkouška, ať se zdá jakkoli těžká a trpká, se nám stane požehnáním, jestliže ji přijmeme vírou. Každé utrpení, které maří pozemské radosti, se stane prostředkem k tomu, abychom obrátili náš pohled k nebesům. Mnozí by nepoznali Ježíše, kdyby je utrpení nepřimělo hledat u něho pomoc.

Životní zkoušky jsou Božími nástroji, které zbavují naši povahu nečistot a nerovností. Působí bolest, když otesávají, hoblují, brousí a leští. Není to lehké nechat se přitisknout k brusnému kotouči. Avšak opracovaný kámen je připraven zaujmout své místo v nebeském chrámě. Neužitečnému materiálu Mistr nevěnuje tak pečlivou a důkladnou práci. Jen vzácné a drahé kameny brousí “podle chrámového vzoru” (Žalm 144,12b).

Pán Bůh pomáhá všem, kdo mu důvěřují. Věřící lidé dosáhnou velkých vítězství. Získají velká naučení. Prožijí velké zkušenosti.

Náš nebeský Otec nikdy nepřehlíží ty, kdo prožívají zármutek. Když David vystupoval na Olivovou horu, “plakal, hlavu měl zahalenou a šel bos” (2. Samuelova 15,30), shlížel na něho Pán se soucitem. David měl na sobě oděv kajícníka a trápilo ho svědomí. Vnější projevy pokory svědčily o jeho pokání. S pláčem a lítostí [15] předložil svůj případ Bohu a Pán svého služebníka neodmítl. David nebyl nikdy dražší srdci věčné Lásky než tehdy, když s výčitkami svědomí prchal, aby zachránil svůj život před nepřáteli, které podnítil ke vzpouře jeho vlastní syn. Pán prohlásil: “Já kárám a trestám ty, které miluji; vzpamatuj se tedy a čiň pokání.” Zjevení 3,19. Kristus pozvedá zkroušené a očišťuje plačící srdce, dokud se nestane jeho příbytkem.

Když však na nás dolehne soužení, jednáme většinou jako Jákob. (1. Mojžíšova 32,24-30) Myslíme si, že všechny těžkosti působí ruka nepřítele, ve tmě zaslepeně zápasíme, dokud nevyčerpáme své síly, a přesto nenacházíme útěchu ani vysvobození. Za svítání božský dotek Jákobovi zjevil, s kým vlastně zápasil — s andělem smlouvy. Pak v pláči a bezmocný klesl do náruče nekonečné Lásky, aby přijal požehnání, po němž tolik toužil. Také my se musíme učit, že zkoušky jsou dobrodiním, a nesmíme opovrhovat Boží výchovou ani ochabovat, když nás kárá.

“Věru, blaze člověku, jehož Bůh trestá; ...on působí bolest, ale též obváže rány, co rozdrtí, vyléčí svou rukou. Z šesti soužení tě vysvobodí, v sedmi nezasáhne tě nic zlého.” Jób 5,17-19. Pán Ježíš přichází ke každému trpícímu, aby ho uzdravil. Jeho přítomnost ulehčuje zármutek, bolest a utrpení.

Bůh nechce, abychom zůstávali oněmělí bolestí, se ztrápeným a zraněným srdcem. Chce, abychom pozvedli zraky a pohlédli na jeho drahou a laskavou tvář. Předobrý Spasitel stojí u mnohých, jejichž oči jsou tak zality slzami, že ho nepoznávají. Chce nás uchopit za ruce, abychom k němu vzhlédli v prosté víře a dovolili mu, aby nás vedl. Jeho srdce cítí náš žal, strasti a zkoušky. Miluje nás věčnou láskou a obklopuje nás svou dobrotou a soucitem. Měli bychom se Pánem Ježíšem více zabývat a stále přemýšlet o jeho laskavosti. On povznáší člověka nad každodenní strasti a nesnáze a přivádí ho do království pokoje.

Myslete na to, děti utrpení a žalu, a radujte se z naděje. “Vítězství, které přemohlo svět, je naše víra.” 1. Janův 5,4.

Blahoslavení jsou také ti, kdo pláčou s Ježíšem nad utrpením světa a rmoutí se nad jeho hříchy. Takový zármutek nemá v sobě nic sobeckého. Ježíš byl “mužem bolesti” a prožíval úzkost, kterou nelze ani slovy vyjádřit. Trýznily a zraňovaly ho hříchy lidstva. Ve snaze ulehčit lidem v nouzi a bídě pracoval horlivě až do vyčerpáni. Velmi ho však rmoutilo, když viděl, jak se mnozí zdráhají přijít k němu, aby si zachránili život. Všichni Kristovi následovníci prožijí podobnou zkušenost. Jakmile přijmou Ježíšovu lásku, zapojí se do jeho díla záchrany hynoucích. Budou mít podíl na utrpení Ježíše Krista a budou se také podílet na budoucí slávě. Jsou s ním spojeni v jeho práci, sdílejí s ním utrpení a budou s ním proto sdílet také jeho radost. [16]

Protože sám trpěl, může Pán Ježíš také potěšovat. Každé utrpení lidstva působí utrpení i jemu. “Protože sám prošel zkouškou utrpení, může pomoci těm, na které přicházejí zkoušky.” Izajáš 63,9; Židům 2,18). Kristus potěšuje každého, kdo se podílí na jeho utrpení. “Jako na nás v hojnosti přicházejí utrpení Kristova, tak na nás skrze Krista přichází v hojnosti i útěcha.” 2. Korintským 1,5. Pán nabízí plačícím zvláštní milost. Její moc lidi podmaňuje a získává. Jeho láska otvírá cestu k raněnému a ztýranému srdci a stává se hojivým balzámem těm, kdo prožívají zármutek. “Otec milosrdenství a Bůh veškeré útěchy... nás potěšuje v každém soužení, abychom i my mohli těšit ty, kteří jsou v jakékoli tísni, tou útěchou, jaká se nám samým dostává od Boha.” 2. Korintským 1,3.4.

“Blaze tichým, neboť oni dostanou zemi za dědictví.” Matouš 5,5

Blahoslavenství naznačují vzestupnou linii křesťanského života. Lidé, kteří cítí, že potřebují Krista, pláčou nad hříchem a procházejí s Kristem školou utrpení, naučí se od božského Učitele také tichosti.

Být trpělivým a mírným tehdy, když prožíváme bezpráví a křivdu, to nebyly vlastnosti, kterých si pohané nebo Židé vážili. Kdyby lidé z doby Mojžíšovy slyšeli výrok inspirovaný Duchem svatým, že Mojžíš je nejtišším člověkem na zemi, nepovažovali by to za žádnou přednost, ale vzbuzovalo by to v nich spíše útrpnost a pohrdání. Ježíš však označuje tichost jako jednu ze základních podmínek vstupu do svého království. V jeho vlastním životě a v jeho povaze se projevovala božská krása této vzácné vlastnosti.

Ježíš, odlesk slávy Otce, “způsobem bytí byl roven Bohu, a přece na své rovnosti nelpěl, nýbrž sám sebe zmařil, vzal na sebe způsob služebníka” Filipským 2,6.7. Souhlasil s tím, že projde všemi životními zkušenostmi prostých lidí, že bude žít mezi lidmi ne jako král, který vyžaduje úctu, nýbrž jako ten, jehož posláním je sloužit jiným. V jeho jednání nebylo ani stopy po náboženském fanatismu nebo chladné přísnosti. Přirozená podstata Vykupitele světa byla vyšší než andělská; a přesto se s jeho božským majestátem pojily tichost a pokora, které k němu přitahovaly všechny lidi.

Pán Ježíš “sám sebe zapřel”, v ničem, co konal, se neprojevilo sobectví. Všechno podřídil vůli svého Otce. Když se jeho poslání na zemi chýlilo ke konci, mohl říci: “Já jsem tě oslavil na zemi, když jsem dokonal dílo, které jsi mi svěřil.” Jan 17,4. A nás vyzývá: “Učte se ode mne, neboť jsem tichý a pokorného srdce.” “Kdo chce jít za mnou, zapři sám sebe.” Matouš 11,29; 16,24. Nedovolte sobectví, aby déle ovládalo vaše srdce.

Kdo pozoruje Kristovo sebezapření a pokoru, musí prohlásit podobně jako Daniel, když se díval na toho, který vypadal, jako [17] Syn člověka: “Velebnost mé tváře se změnila a byla zcela porušena.” Daniel 10,8. Snahu být nezávislý a dělat si, co chci, kterou se lidé chlubí, pak vidíme v její pravé zlé podstatě jako znamení podřízenosti satanu. Lidská povaha se přirozeně chce prosadit, je připravena soupeřit. Avšak ten, kdo se učí u Krista, je oproštěn od panovačnosti, sobectví a pýchy a má ve svém srdci pokoj. Vlastní já se podřizuje Duchu svatému. Netoužíme dosáhnout nejvyššího postavení. Nechceme se prosazovat a strhávat na sebe pozornost druhých, protože cítíme, že naše nejvyšší místo je u nohou Spasitele. Vzhlížíme k Ježíši, očekáváme, že nás povede jeho ruka, a nasloucháme jeho hlasu, který nás má usměrňovat. Apoštol Pavel prožil podobnou zkušenost. Píše o ní: “Jsem ukřižován spolu s Kristem, nežiji už já, ale žije ve mně Kristus. A život, který zde nyní žiji, žiji ve víře v Syna Božího, který si mne zamiloval a vydal sebe samého za mne.” Galatským 2,19.20.

Bude-li Kristus stálým hostem v našem srdci, pak bude pokoj Boží, převyšující každé pomyšlení, střežit naše srdce i mysl v Kristu Ježíši. Spasitelův život na zemi byl životem pokoje, i když jej Kristus prožíval uprostřed zápasů. Když ho zlostní nepřátelé soustavně pronásledovali, řekl: “Ten, který mě poslal, je se mnou. Nenechal mne samotného, neboť stále dělám, co se líbí jemu.” Jan 8,29. Žádný projev zloby člověka nebo satana nemohl narušit pokoj jeho dokonalého společenství s Bohem. A Ježíš nám říká: “Pokoj vám zanechávám, svůj pokoj vám dávám.” “Vezměte na sebe mé jho a učte se ode mne, neboť jsem tichý a pokorného srdce: a naleznete odpočinutí svým duším.” Jan 14,27; Matouš 11,29. Neste se mnou jho služby pro slávu Boží a pro povznesení lidstva a shledáte, že mé jho netlačí a břemeno netíží.

Láska k vlastnímu já ničí náš pokoj. Pokud v nás žije staré já, jsme stále na stráži bránit ho před pokořením a urážkou. Když však zemřeme světu a náš život je skryt s Kristem v Bohu, nebude nás přehlížení a podceňování mrzet. Budeme hluší k urážkám a slepí k posměchu a ponižování. “Láska je trpělivá, laskavá, nezávidí, láska se nevychloubá a není domýšlivá. Láska nejedná nečestně, nehledá svůj prospěch, nedá se vydráždit, nepočítá křivdy. Nemá radost ze špatnosti, ale vždycky se raduje z pravdy. Ať se děje cokoliv, láska vydrží, láska věří, láska má naději, láska vytrvá.” 1. Korintským 13,4-8.

Štěstí pocházející z pozemských zdrojů je tak proměnlivé, jak jsou proměnlivé okolnosti, které je mohou vytvořit. Avšak Kristův pokoj je stálý a trvalý. Nezávisí na žádných životních okolnostech, na velikosti majetku nebo na počtu přátel. Kristus je pramenem živé vody. Štěstí založené na něm je stálé.

Kristova tichost projevená v rodině přinese štěstí všem jejím členům; nevyvolává hádky, neoplácí zlá slova [18] pronesená v hněvu, nýbrž uklidňuje podráždění a šíří laskavost, kterou pociťují všichni členové rodiny. Úsilím o tichost se pozemská rodina stává součástí velké rodiny v nebesích.

Mnohem lepší je snášet křivá obvinění než sám sebe trápit tím, že se budu mstít svým nepřátelům. Nenávist a pomstychtivost mají svůj původ u satana a mohou přinést jen zlo tomu, kdo je chová. Pokora srdce a tichost, která je výsledkem spojení s Kristem, jsou pravým tajemstvím požehnání. “Hospodin... pokorné oslaví spásou.” Žalm 149,4.

Tiší “obdrží zemi za dědictví” Matouš 5,5. Touha po sebepovyšování přivedla hřích na naši planetu a naši prarodiče ztratili vládu nad touto krásnou zemí, nad svým královstvím. Sebezapřením vykoupil Kristus to, co bylo ztraceno. A říká nám, že máme zvítězit, jako on sám zvítězil. (Zjevení 3,21) Pokorou a poslušností se můžeme stát spoludědici s Kristem, až “pokorní obdrží zemi” Žalm 37,11.

Země zaslíbená tichým nebude podobna nynější zemi, na kterou dopadá temný stín smrti a kletby. “Podle jeho slibu čekáme nové nebe a novou zemi, ve kterých přebývá spravedlnost.” “A nebude tam nic proklatého. Bude tam trůn Boží a Beránkův; jeho služebníci mu budou sloužit.” 2. Petrův 3,13; Zjevení 22,3.

Nebude tam zklamání, žal, hřích, nebude tam nikdo, kdo by řekl: Jsem nemocen. Nebudou tam pohřební průvody, pláč, smrt, loučení a zlomená srdce. Bude tam však Ježíš, bude tam pokoj. Tam “nebudou hladovět ani žíznit, nebude je ubíjet sálající step a sluneční žár, neboť je povede ten, jenž se nad nimi slitovává, a dovede je ke zřídlům vod” Izajáš 49,10.

“Blaze těm, kdo hladovějí a žízní po spravedlnosti, neboť oni budou nasyceni.” Matouš 5,6

Spravedlnost je svatost, podobnost Bohu, a “Bůh je láska” 1. Janův 4,16. Spravedlnost je soulad se zákonem Božím, neboť “všechna tvá přikázání jsou spravedlivá” Žalm 119,172 a “láska je naplněním zákona” Římanům 13,10. Spravedlnost Boží je ztělesněna v Kristu. Když přijímáme Krista, přijímáme spravedlnost.

Spravedlnosti nedosáhneme bolestným úsilím nebo neúnavnou prací, dary nebo oběťmi; Pán ji ochotně dává každému, kdo po ní hladoví a žízní. “Všichni, kdo žízníte, pojďte k vodám, i ten, kdo peníze nemá. Pojďte, kupujte a jezte... bez peněz a bez placení...” “Jejich spravedlnost je ode mne, je výrok Hospodinův.” “Nazvou ho tímto jménem: ‘Hospodin — naše spravedlnost’.” Izajáš 55,1; 54,17; Jeremjáš 23,6.

Žádný lidský prostředek nemůže poskytnout to, co by ukojilo hlad a žízeň lidského nitra. Ježíš však prohlašuje: “Hle, stojím přede dveřmi a tluču; zaslechne-li kdo můj hlas a otevře mi, vejdu k němu a budu s ním večeřet a on se mnou.” “Já [19] jsem chléb života; kdo přichází ke mně, nikdy nebude hladovět, a kdo věří ve mne, nebude nikdy žíznit.” Zjevení 3,20; Jan 6,35.

Jako potřebujeme potravu, abychom udrželi svou tělesnou sílu, tak potřebujeme Krista, chléb z nebe, abychom zachovali duchovní život a čerpali sílu k práci pro Pána. Jako tělo neustále přijímá potravu, která udržuje život a sílu, tak musí být člověk stále vnitřně spojen s Kristem, poddat se mu a být na něm plně závislý.

Jako unavený poutník na poušti hledá pramen a když ho najde, uhasí svou velkou žízeň, podobně i křesťan žízní a dostává čistou vodu života, která vyvěrá z Krista.

Až poznáme dokonalost povahy našeho Spasitele, zatoužíme po tom, abychom se zcela přeměnili a obnovili podle vzoru jeho čistoty. Čím více budeme vědět o Bohu, tím vyšší bude náš ideál povahy a tím opravdověji budeme toužit, abychom se mu podobali. Božské se spojí s lidským, člověk zatouží po Bohu. Toužící srdce může říci: “Jen zmlkni před Bohem, duše má, vždyť on mi naději vlévá.” Žalm 62,6.

Cítíte-li, že něco potřebujete, hladovíte-li a žízníte po spravedlnosti, je to důkaz, že Kristus působí na vaše srdce, abyste ho hledali. Prostřednictvím Ducha svatého pro vás vykoná to, co vy sami pro sebe nejste schopni vykonat. Nemusíme zahánět žízeň u malých potůčků, neboť právě nad námi je nebeský pramen, z jehož bohatých zásob vody můžeme pít podle libosti, vystoupíme-li jen o trochu výše na cestě víry.

Boží výroky jsou zdrojem života. Hledáte-li tyto živé prameny, spojí vás Duch svatý s Kristem. Známé pravdy se vám představí v novém světle, pochopíte hlubší význam veršů Písma, jakoby vás osvítilo světlo. Uvidíte vztah ostatních pravd k plánu vykoupení a poznáte, že vás vede Kristus, že po vašem boku je božský Učitel.

Ježíš prohlásil: “Voda, kterou mu dám, stane se v něm pramenem vyvěrajícím k životu věčnému.” Jan 4,14. Když vám Duch svatý ukáže pravdu, prožijete mnoho cenných zkušeností a zatoužíte vyprávět druhým o radostné naději, kterou vám Duch svatý odhalil. Když se s nimi sejdete, seznámíte je s novými poznatky o povaze nebo díle Ježíše Krista. Budete umět říci něco nového o soucitné lásce Spasitele těm, kdo ho milují, i těm, kdo ho nemají rádi.

“Dávejte, a bude vám dáno” Lukáš 6,38; slovo Boží je “pramen zahradní, studna vody živé, bystřina z Libanónu” Píseň písní 4,15. Srdce, které jednou okusilo lásku Kristovu, chce jí mít co nejvíc. Dostane ji v bohatší a hojnější míře, když ji bude rozdávat. Každé Boží zjevení člověku zvětšuje schopnost poznávat a milovat. Srdce jakoby ustavičně volalo: “Chci tě mít víc” a Duch vždy odpovídá: “Dostaneš víc”. Bůh s radostí dělá pro nás “neskonale víc, než zač prosíme a co si dovedeme představit.” Efezským 3,20. [20] Pán Ježíš, který se všeho vzdal, aby spasil ztracené lidstvo, obdržel Ducha svatého v plnosti. Podobně obdrží Ducha svatého každý následovník Kristův, odevzdá-li mu celé srdce. Sám Pán přikázal: Buďte “plni Ducha” Efezským 5,19. Tento příkaz je současně zaslíbením, že se tak stane. Otec si přeje, aby v Kristu přebývala “všechna plnost” a abychom i my v něm “dosáhli plnosti” Koloským 1,19; 2,10.

Bůh dává svou lásku tak štědře jako déšť, který osvěžuje zemi. Říká: “Nebesa, vydejte krůpěje shůry, ať kane z oblaků spravedlnost, nechť se otevře země a urodí se spása a spravedlnost vyraší s ní.” “Utištění ubožáci hledají vodu, ale žádná není; jazyk jim žízní prahne. Já Hospodin jim odpovím, já, Bůh Izraele, je neopustím. Na holých návrších otevřu vodní proudy, uprostřed plání prameny vod, poušť v jezero změním a zemi vyprahlou ve vodní zřídla.” Izajáš 45,8; 41,17.18.

“Z jeho plnosti jsme byli obdarováni my všichni milostí za milostí.” Jan 1,16.

“Blaze milosrdným, neboť oni dojdou milosrdenství.” Matouš 5,7

Lidské srdce je přirozeně chladné, temné a nelaskavé; kdykoli někdo projevuje milosrdenství a ochotu odpustit, nečiní tak sám ze sebe, nýbrž pod vlivem Ducha Božího, který působí na jeho srdce. “My milujeme, protože Bůh napřed miloval nás.” 1. Janův 4,19.

Bůh je sám zdrojem všeho milosrdenství. Jeho jméno je “Bůh plný slitování a milostivý” 2. Mojžíšova 34,6. Nejedná s námi podle toho, jak si zasloužíme. Neptá se, jsme-li hodni jeho lásky, nýbrž zahrnuje nás bohatstvím své lásky, abychom jí byli hodni. Není mstivý. Nechce trestat, ale zachraňovat. I přísnost, kterou ve svých opatřeních projevuje, slouží k záchraně hříšníků. Opravdově si přeje zmírnit utrpení lidí a pomazat svým balzámem jejich rány. Je pravda, že Bůh “viníka nenechává bez trestu” (2. Mojžíšova 34,7), avšak chce z něho sejmout vinu.

Milosrdní jsou “účastnými božské přirozenosti” (2. Petrův 1,4), projevují soucitnou Boží lásku. Každý, jehož srdce bije v souzvuku se srdcem věčné Lásky, se bude snažit napravovat, a ne odsuzovat. Kristus v lidském srdci je pramenem, který nikdy nevysychá. Kde on přebývá, tam srdce přetéká dobročinností.

Zaslechne-li křesťan volání o pomoc lidí bloudících, pokoušených ubohých obětí vášně a hříchu, neptá se, zda jsou hodni jeho pomoci, nýbrž jak by jim mohl prospět. V nejbídnějších a nejzkaženějších vidí lidi, za něž Kristus zemřel, aby je spasil. Bůh pověřuje své děti, aby pro ně konaly službu smíření.

Milosrdní jsou ti, kdo projevují soucit s chudými, trpícími a utlačovanými. Jób prohlašuje: “Zachránil jsem utištěného, když volal o pomoc, [21] i sirotka, který neměl, kdo by mu pomohl. Žehnání hynoucího se snášelo na mne a srdce vdovy jsem pohnul k plesání. Oblékal jsem spravedlnost, to byl můj oděv; jak říza a turban bylo mi právo. Slepému jsem byl okem a kulhavému nohou, ubožákům jsem byl otcem, spor neznámých jsem rozsuzoval.” Jób 29,12-16.

Pro mnohé je život strastiplným zápasem; cítí své nedostatky, jsou nešťastní, nevěří. Myslí si, že nedostali nic, za co by měli být vděčni. Laskavá slova, soucitný pohled a výraz uznání jsou pro mnohého takto zápasícího a opuštěného jako číše osvěžující vody žíznícímu. Soucitné slovo, projev laskavosti ulehčí břemeno, které těžce doléhá na znavená bedra. Každé slovo nebo čin nezištné lásky je výrazem Kristovy lásky ke ztracenému lidstvu.

Milosrdný “dojde milosrdenství”. “Člověk štědrý bývá bohatší, a kdo občerstvuje, bude též občerstven.” Přísloví 11,25. Soucit přináší srdci pokoj, život nezištné služby pro dobro druhých, požehnanou spokojenost. Duch svatý, který přebývá v srdci a projevuje se v životě, obměkčí tvrdá srdce, vzbudí soucit a laskavost. Co zasíváte, budete sklízet. “Blaze tomu, kdo má pochopení pro nuzného... Hospodin ho bude ochraňovat, zachová mu život, bude mu na zemi blaze. Zlovůli nepřátel ho nevydávej! Hospodin ho podepře na loži v jeho mdlobách. V nemoci mu změníš celé lůžko!” Žalm 41,2-4.

Kdo odevzdá svůj život Bohu, aby sloužil jeho dětem, spojil se s tím, kdo ovládá všechny zdroje ve vesmíru. Jeho život je spjat zlatým řetězem nezměnitelných zaslíbení se životem Boha. Pán ho v hodině utrpení a nedostatku neopustí. “Můj Bůh vám dá všechno, co potřebujete, podle svého bohatství v slávě v Kristu Ježíši.” Filipským 4,19. V poslední kritické hodině najde milosrdný člověk útočiště v milosrdenství soucitného Spasitele a bude přijat do věčných příbytků.

“Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.” Matouš 5,8

Židé se snažili velmi přesně dodržovat obřadní čistotu. Jejich nařízení se stala těžkým břemenem. Přemýšleli jen o pravidlech a zákazech, obávali se vnějšího znečištění, ale přitom si nevšímali skvrn, které na jejich srdci zanechávalo sobectví a zloba.

Ježíš neuvádí obřadní čistotu jako jednu z podmínek vstupu do svého království, nýbrž poukazuje na nutnost čistoty srdce. Moudrost, která je shůry, “je především čistá” Jakubův 3,17. Do Božího města nevejde nic, co znečišťuje. Všichni jeho obyvatelé musí již zde získat čisté srdce. Kdo se učí od Ježíše, projevuje rostoucí nechuť k nedbalému chování, k neslušným výrazům v řeči a k nemravnému myšlení. Kristova přítomnost v srdci člověka se projeví čistotou a ušlechtilostí v myšlení i v chování. [22]

Ježíšova slova: “Blaze těm, kdo mají čisté srdce”, mají hlubší význam. Neoznačují jen čistotu, jak ji lidé obvykle chápou — nebýt ovládán smyslností a vášněmi — ale čistotu úmyslů a pohnutek, odstranění pýchy a sobectví, pokoru, nezištnost a skromnost.

Člověk dokáže ocenit jen člověka podobně smýšlejícího. Dokud se ve svém životě nebudeme řídit zásadou obětavé lásky, která je zásadou povahy Boží, nemůžeme Boha poznat. Srdce oklamané satanem vidí v Bohu tyranskou, nemilosrdnou bytost, milujícímu Stvořiteli připisuje sobecké rysy člověka, dokonce rysy samého satana. “Domníval ses,” praví Stvořitel, “že jsem jako ty.” Žalm 50,21. Boží činy vykládá jako projevy jeho svévolné a pomstychtivé povahy. Podobně se dívá i na Bibli, pokladnici bohatství milosti Boží. Nechápe slávu jejích pravd, vysokých jako nebesa a přesahujících věčnost. Pro mnohé lidi je i samotný Kristus “jako výhonek ze suché země” a nevidí na něm nic “krásného”, aby “po něm toužili” Izajáš 53,2. Když Pán Ježíš žil mezi lidmi jako Bůh v lidské podobě, řekli mu zákoníci a farizeové: “Jsi Samařan a jsi posedlý zlým duchem.” Jan 8,48. I učedníci byli zaslepeni vlastním sobectvím, takže jen stěží chápali bytost, která jim přišla ukázat Otcovu lásku. Proto kráčel Ježíš osamělý uprostřed lidí. Plně mu rozumělo jen nebe.

Bezbožní nesnesou pohled na Krista, až přijde ve své slávě. Světlo jeho přítomnosti, které je životem pro ty, kdo jej milují, bude znamenat smrt pro bezbožné. Očekávání jeho příchodu je pro ně “jen hrozným očekáváním soudu a žáru ohně” Židům 10,27. Až se zjeví, budou si přát, aby byli skryti před Kristem, který zemřel, aby je vykoupil.

Avšak pro srdce, očištěná přítomností Ducha svatého, je všecko jiné. Mohou poznávat Boha. Mojžíšovi se Boží sláva zjevila, když byl skryt ve skalní rozsedlině. Podobně i my, jsme-li skryti v Kristu, můžeme vidět Boží lásku.

“Kdo miluje čistotu srdce a má ušlechtilé rty, tomu bude přítelem i král.” Přísloví 22,11. Vírou můžeme vidět Boha už zde a nyní. Z každodenních zkušeností poznáváme Boží dobrotu a soucit podle toho, jak s námi jedná. Poznáváme ho v povaze jeho Syna. Duch svatý nám umožňuje pochopit pravdu o Bohu a o tom, jehož poslal. Ti, kdo mají čisté srdce, poznávají Boha v novém, důvěrnějším vztahu jako svého Vykupitele, poznávají čistotu a krásu jeho povahy a chtějí zrcadlit jeho obraz. Vidí v něm Otce, který touží obejmout kajícího syna, a jejich srdce naplňuje nevýslovná radost a štěstí.

Lidé čistého srdce poznávají Stvořitele ze stvoření, v krásách, které naplňují vesmír. V Božím slově čtou ještě zřetelněji zjevení jeho milosrdenství, lásky a milosti. I nejprostším lidem zjevuje pravdy, které neznají moudří a opatrní. Těm, kdo důvěřují a dětským způsobem touží [23] poznat a konat Boží vůli, soustavně odhaluje krásu a drahocennost pravdy, kterou moudří podle světa nechápou. Čím více my sami projevujeme rysy Boží povahy, tím snadněji poznáváme pravdu.

Lidé čistého srdce již zde na světě, v době, kterou jim Bůh vymezil, žijí jakoby ve viditelné přítomnosti Boží. A v budoucnu, až dosáhnou nesmrtelnosti, jej uvidí tváří v tvář, jak jej vídal Adam, když chodil a mluvil s Bohem v ráji. “Nyní vidíme jako v zrcadle, jen v hádance, potom však uzříme tváří v tvář.” 1. Korintským 13,12.

“Blaze těm, kdo působí pokoj, neboť oni budou nazváni syny Božími.” Matouš 5,9

Kristus je “Kníže pokoje” (Izajáš 9,6) a jeho posláním je obnovit na zemi a v nebi pokoj, který byl narušen hříchem. “Když jsme tedy ospravedlněni z víry, máme pokoj s Bohem skrze našeho Pána Ježíše Krista.” Římanům 5,1. Kdo se rozhodne odporovat hříchu a otevře své srdce Kristově lásce, získá tento nebeský pokoj.

Není možné získat pokoj jiným způsobem. Kristova milost, kterou srdce přijme, odstraňuje nepřátelství, urovnává spory a naplňuje člověka láskou. Kdo má pokoj s Bohem a se svými bližními, nemůže propadnout zoufalství. V jeho srdci se neusídlí závist, nebude v něm místa pro podezírání, nemůže se v něm usadit nenávist. Člověk, který žije v souladu s Bohem, získává nebeský pokoj a šíří ve svém okolí požehnaný vliv. Vliv pokoje spočine jako rosa na lidských srdcích, která jsou unavená a sklíčená zápasy a napětím světa.

Kristus vyslal své následovníky do světa s poselstvím pokoje. Tvůrcem pokoje je každý, kdo tichým bezděčným vlivem ukazuje Kristovu lásku a kdo slovem nebo skutkem vede druhé, aby se zřekli hříchu a odevzdali své srdce Bohu.

“Blaze těm, kdo působí pokoj, neboť oni budou nazváni syny Božími.” Vliv pokoje je důkazem jejich spojení s nebesy. Obklopuje je nebeské ovzduší. Blahodárné působení jejich života a krása jejich povahy ukazují světu, že jsou synové Boží. Lidé poznávají, že “bývali s Ježíšem”. “Každý, kdo miluje, z Boha se narodil.” “Kdo nemá Ducha Kristova, ten není jeho,” ale “ti, kdo se dají vést Duchem Božím, jsou synové Boží.” 1. Janův 4,7; Římanům 8,9.14.

“I bude pozůstatek Jákoba uprostřed mnoha národů jako rosa od Hospodina, jako vláha pro bylinu, která neskládá naději v člověka, nečeká na syny lidské.” Micheáš 5,6.

“Blaze těm, kdo jsou pronásledováni pro spravedlnost, neboť jejich je království nebeské.” Matouš 5,10

Pán Ježíš nevzbuzuje ve svých následovnících naději, že dosáhnou na zemi slávy a bohatství a že jejich život bude bez těžkostí. Nabídl jim však přednost, že mohou kráčet se [24] svým Pánem po cestách sebezapření a pohany, protože svět je nezná.

Proti Spasiteli, který přišel vykoupit ztracený svět, se postavily spojené síly nepřátel Boha i lidí. Zlí lidé a padlí andělé se spojili v nemilosrdném odporu proti Knížeti pokoje. I když se v každém jeho slově i činu projevoval božský soucit, pocítil vůči sobě zarputilé nepřátelství, protože se nepodobal světu. Poněvadž neschvaloval projevy nedobrých stránek lidské povahy, vyvolal velký odpor a nepřátelství. Něco podobného prožijí všichni, kdo chtějí žít zbožně v Kristu Ježíši. Mezi spravedlností a hříchem, láskou a nenávistí, pravdou a lží je nesmiřitelný rozpor. Kdo ukazuje Kristovu lásku a krásu jeho svatosti, odvádí poddané ze satanova království. Kníže zla se tomu snaží zabránit. Všichni, kteří jsou naplněni Duchem Kristovým, musí počítat s pronásledováním a potupou. Způsob pronásledování se sice mění s dobou, avšak zásada — duch, který stojí v pozadí — se nemění. Ničí vyvolené již od dnů Ábelových.

Když se lidé snaží dosáhnout souladu s Bohem, poznají, že potupa kříže ještě stále trvá. Mocnosti a síly zla útočí proti všem, kteří zachovávají zákony Boží. Proto, místo aby pronásledování učedníky Kristovy zarmucovalo, má jim působit radost. Je důkazem, že kráčejí ve šlépějích svého Mistra.

Pán neslíbil svému lidu, že ho ušetří zkoušek, slíbil něco, co je mnohem lepší. Řekl: “Tvá síla ať provází všechny tvé dny.” “Stačí, když máš mou milost; vždyť v slabosti se projeví má síla.” 5. Mojžíšova 33,25; 2. Korintským 12,9. Jste-li povoláni, abyste pro Boží věc prošli “ohnivou pecí”, Ježíš vám bude po boku, jako byl kdysi se třemi věrnými mládenci v Babylonu. Lidé, kteří milují svého Vykupitele, by se měli radovat z každé příležitosti, kdy s ním mohou snášet pokoření a potupu. Láska, kterou chovají ke svému Pánu, ulehčí všechna utrpení, která pro něho zakoušejí.

Ve všech dobách satan pronásledoval Boží lid. Prostřednictvím svých nástrojů je mučil a vraždil. Svou smrtí se však mučedníci stávali vítězi. Pevnou vírou se hlásili k někomu mocnějšímu, než je satan. Satan mohl mučit a zabít tělo, nemohl se však dotknout života, který je s Kristem skryt v Bohu. Mohl vsazovat do vězení, nemohl však spoutat ducha. Pronásledovaní mohli vzhlížet za mračna k slávě a říkat si: “Soudím totiž, že utrpení nynějšího času se nedají srovnat s budoucí slávou, která má být na nás zjevena.” “Toto krátké a lehké soužení působí přenesmírnou váhu věčné slávy.” Římanům 8,18; 2. Korintským 4,17.

Zkouškami a pronásledováním se zjevuje Boží sláva — povaha — na jeho vyvolených. Boží církev, kterou svět nenávidí a pronásleduje, je vychovávána a vzdělávána v Kristově škole. Věřící lidé kráčejí na zemi po úzkých cestách a očišťují se v těžkostech. Jdou za Kristem v bolestných zápasech, prožívají sebezapření, zakoušejí trpká zklamání. Hořké zkušenosti [25] jim ukazují nepravost a ubohost hříchu, pak na něj pohlížejí s odporem. Podílejí se na Kristových utrpeních a budou se podílet i na jeho slávě. Ve vidění prorok spatřil vítězství Božího lidu. Řekl: “Viděl jsem jakoby jiskřící moře, planoucí ohněm, a viděl jsem ty, kteří zvítězili... Stáli na tom jiskřícím moři, měli Boží loutny a zpívali píseň Božího služebníka Mojžíše a píseň Beránkovu: ‘Veliké a podivuhodné jsou tvé činy, Pane Bože všemohoucí; spravedlivé a pravdivé jsou tvé cesty, Králi národů.’” “To jsou ti, kteří přišli z velikého soužení a vyprali svá roucha a vybílili je v krvi Beránkově. Proto jsou před trůnem Božím a slouží mu v jeho chrámě dnem i nocí; a ten, který sedí na trůnu, bude jim záštitou.” Zjevení 15,2.3; 7,14.15.

“Blaze vám, když vás budou tupit.” Matouš 5,11

Od svého pádu satan vždy pracoval pomocí podvodu. Tak jako nesprávně představoval Boha, tak pomocí svých služebníků nesprávně představuje i Boží děti. Spasitel prohlásil: “Tupení těch, kdo tě tupí, padlo na mne.” Žalm 69,10. Stejně tak padají pohanění na jeho učedníky.

Nikdo z lidí nebyl hůře pomlouván než Syn člověka. Posmívali se mu a tupili ho, protože plně uskutečňoval zásady Božího zákona. Lidé ho nenáviděli bez příčiny. Přesto se klidně postavil před své nepřátele a prohlásil, že potupa patří k údělu křesťanů. Svým následovníkům radil, jak čelit útokům zla, a vyzýval je, aby pod tlakem pronásledování neochabovali.

Pomluva může sice očernit dobrou pověst, nemůže však poskvrnit povahu, protože tu chrání Bůh. Dokud s hříchem nebudeme souhlasit, žádná moc — lidská ani démonská — nemůže poskvrnit naše nitro. Člověk, jehož srdce je zakotveno v Bohu, zůstává v hodině své největší zkoušky a za nejhorších okolností stejný, jaký byl v době, kdy se mu dařilo dobře, kdy se zdálo, že má přízeň Boží. Je možné, že nepřátelé špatně vykládají a zkreslují jeho slova, pohnutky a činy. On však toho nedbá, protože mu jde o vyšší hodnoty. Podobně jako Mojžíš zůstává pevný “jako by Neviditelného viděl” (Židům 11,27), nehledí “k viditelnému, nýbrž k neviditelnému” 2. Korintským 4,18.

Kristus ví o všem, co lidé nesprávně chápou a co zkreslují. Jeho následovníci mohou čekat v tiché trpělivosti a důvěře, ať jsou vystaveni sebevětší zlobě a opovržení; protože není nic tajného, co nebude zjeveno. Lidé, kteří ctí Boha, budou jím poctěni před lidmi i anděly.

Pán Ježíš řekl: “Blaze vám, když vás budou tupit a pronásledovat a lživě mluvit proti vám všecko zlé kvůli mně. Radujte se a jásejte, protože máte hojnou odměnu v nebesích.” Matouš 5,11.12. Poukázal svým posluchačům na proroky, kteří mluvili ve jménu Páně, jako [26] na “příklad trpělivosti v utrpení” Jakubův 5,10. Ábel, první následovník Krista z Adamových potomků, zemřel jako mučedník. Enoch chodil s Bohem a svět se k němu neznal. Noemovi se posmívali jako fanatikovi a panikáři. “Jiní zakusili výsměch a bičování, ba i okovy a žalář.” “Jiní byli mučeni a odmítli se zachránit, protože chtěli dosáhnout něčeho lepšího, totiž vzkříšení.” Židům 11,36.35.

V každé době byli vyvolení poslové Boží hanobeni a pronásledováni, avšak právě jejich soužením se šířila zvěst o Bohu. Každý Kristův následovník má vstoupit do jejich řad a pokračovat ve stejném díle s vědomím, že nepřátelé nemohou učinit nic proti pravdě, ale jen pro pravdu. Bůh chce, aby pravda byla postavena do popředí a stala se předmětem ověřování a diskusí i přes to, že jí lidé opovrhují. Je třeba vyburcovat mysl lidí. Pán Bůh používá každého nedorozumění, každou potupu a každou snahu omezit svobodu svědomí jako prostředek k probuzení lidí, kteří by jinak zůstali neteční.

Jak často se tato zkušenost potvrdila v životě Božích poslů. Když byl ušlechtilý a výřečný Štěpán ukamenován z popudu velerady, věc evangelia tím neutrpěla. Světlo z nebe, které ozářilo jeho tvář, a božský soucit vyjádřený v jeho poslední modlitbě před smrtí, působily přesvědčivě jako ostré šípy na fanatické členy velerady, kteří kamenování přihlíželi. Saul, farizeus a pronásledovatel křesťanů, se stal vyvoleným nástrojem, který měl nést jméno Kristovo před pohany, krále a syny Izraele. Po mnoha letech napsal Pavel, už jako stařec, ze svého vězení v Římě: “Někteří sice kážou Krista také ze závisti a z řevnivosti, ...ne z čistých pohnutek, a domnívají se, že mi v mém vězení způsobí bolest. Ale co na tom! Jen když se jakýmkoli způsobem, ať s postranními úmysly, ať upřímně zvěstuje Kristus.” Filipským 1,15-18. Pavlovým uvězněním se evangelium rozšířilo ještě dále a pro Krista byli získáni lidé i v samém paláci císařů. Satan se snaží zničit nepomíjitelné semeno Božího slova, které je živé a věčné (1. Petrův 1,23), tím je vlastně zasévá do lidských srdcí. Potupou a pronásledováním Božích dětí je oslavováno jméno Kristovo a lidé jsou přiváděni ke spasení.

Velká odměna očekává v nebi ty, kdo vydávají svědectví o Kristu přes pronásledování a překážky. Zatímco lidé hledají pozemské bohatství, Ježíš jim poukazuje na nebeskou odměnu. Neříká, že ji obdrží jen v budoucím životě, ona začíná již zde. Kdysi dávno se Pán zjevil Abrahamovi a řekl: “Já jsem tvůj štít, tvá přehojná odměna.” 1. Mojžíšova 15,1. To je odměna všech Kristových následovníků. Dědictví Božích služebníků je Hospodin — Immanuel, “v něm jsou skryty všechny poklady moudrosti a poznání”, v něm je “vtělena všechna plnost Božství” Koloským 2,3.9. Dědictvím Božích služebníků je mít úzký vztah k němu, znát jej, mít jej, když se srdce stále více a více otevírá, [27] aby přijalo jeho vlastnosti. Dědictvím Božích služebníků je znát jeho lásku a moc, vlastnit nevyzpytatelné bohatství Kristovo a vždy více chápat “šířku a délku, výšku i hloubku” a poznávat “Kristovu lásku, která přesahuje každé poznání” Efezským 3,18.19. “Toto je dědictví Hospodinových služebníků, jejich spravedlnost je ode mne, je výrok Hospodinův.” Izajáš 54,17.

Právě tato radost naplňovala srdce Pavla a Silase, když se ve vězení ve Filipis o půlnoci modlili a zpívali chvalozpěvy Bohu. Kristus byl s nimi a světlo jeho přítomnosti osvěcovalo tmu slávou nebes. Když apoštol Pavel viděl, jak se evangelium šíří, napsal z Říma bez ohledu na svá pouta: “Z toho se raduji a budu radovat.” Filipským 1,18. A stejná slova, která Kristus pronesl na hoře, znovu zazněla v poselství apoštola Pavla sboru ve Filipis v době, kdy byli pronásledováni: “Radujte se v Pánu vždycky, znovu říkám, radujte se!” Filipským 4,4.

“Vy jste sůl země.” Matouš 5,13

Soli si vážíme pro její konzervační vlastnosti. Jestliže Bůh nazývá své děti solí, chce je tím naučit, že jim dal svou milost proto, aby se staly nástroji pro záchranu jiných. Bůh si vyvolil jeden národ nejen proto, aby se stali jeho syny a dcerami, ale proto, aby jejich prostřednictvím mohl svět přijmout milost, která přináší spásu Titovi 2,11. Když Hospodin vyvolil Abrahama, nebylo to jen proto, aby se stal zvláštním přítelem Božím, ale aby byl prostředníkem zvláštních výsad, které chtěl Bůh udělit národům. Pán Ježíš v poslední modlitbě s učedníky před svým ukřižováním řekl: “Sám sebe za ně posvěcuji, aby i oni byli vpravdě posvěceni.” Jan 17,19. Podobně i křesťané, kteří jsou očištěni pravdou, vlastní konzervační schopnosti, kterými odvracejí svět od úplné mravní zkázy.

Sůl může konzervovat jen tehdy, jestliže je promíchána s látkou, do níž se přidává, pronikne ji a prostoupí. Podobně také spasitelná moc evangelia může lidi zasáhnout jen pomocí osobních styků a přátelství. Lidé nejsou spaseni kolektivně, ale jako jednotlivci. V osobním vlivu je síla. Musíme se přiblížit k těm, kterým chceme prospět.

Chuť soli znázorňuje životní sílu křesťana — Ježíšovu lásku v srdci, Kristovu spravedlnost prostupující život. Kristova láska má schopnost se šířit a podmaňovat jiné. Jestliže ji v sobě máme, ovlivňuje i druhé. Budeme se snažit k nim přiblížit, aby se i jejich srdce rozehřála naším nezištným zájmem a láskou. Upřímní věřící vyzařují moc, která působí a dává novou mravní sílu lidem, pro něž pracují. Změnu nepůsobí pouze lidská moc, ale moc Ducha svatého.

Pán Ježíš nakonec důrazně varuje: “Jestliže však sůl pozbude chuti, čím bude osolena? K ničemu se nehodí, než aby se vyhodila ven a lidé po ní šlapali.” Matouš 5,13. [28]

Když lidé naslouchali Kristovým slovům, dokázali si představit bílou, zářivou sůl vyhozenou na cestu, protože ztratila svou chuť a pozbyla ceny. Vhodně představovala stav farizeů a vliv jejich náboženství na společnost. Znázorňuje život každého člověka, kterého opustila moc Boží milosti, který ochladl a žije bez Krista. Bez ohledu na postavení zůstává takový člověk v očích lidí i andělů bez chuti a nepříjemný. Kristus mu říká: “Kéž bys byl studený nebo horký! Ale že jsi vlažný a nejsi horký ani studený, nesnesu tě v ústech.” Zjevení 3,15.16.

Bez živé víry v Krista jako osobního Spasitele nemůžeme uplatnit svůj vliv ve světě nevěry. Nemůžeme dát druhým něco, co sami nemáme. Náš vliv k požehnání a povznesení lidstva je úměrný naší oddanosti a posvěcení Kristu. Jestliže konkrétně nesloužíme, nemáme opravdovou lásku a prožité zkušenosti, nemáme ani sílu pomáhat, postrádáme spojení s nebem a Kristův vliv v životě. Jestliže nás Duch svatý nemůže použít jako nástroje k zvěstování Kristovy pravdy světu, podobáme se soli, která pozbyla svou slanost a je zcela nepotřebná. Jestliže se v našem životě neprojevuje Kristova milost, dokazujeme světu, že pravda, které údajně věříme, nemá posvěcující moc. Všude, kam sahá náš vliv, zůstane Boží slovo naší vinou bez účinku. “Kdybych mluvil jazyky lidskými i andělskými, ale lásku bych neměl, jsem jenom dunící kov a zvučící zvon. Kdybych měl dar proroctví, rozuměl všem tajemstvím a obsáhl všecko poznání, ano kdybych měl tak velikou víru, že bych hory přenášel, ale lásku bych neměl, nic nejsem. A kdybych rozdal všecko, co mám, ano kdybych vydal sám sebe k upálení, ale lásku bych neměl, nic mi to neprospěje.” 1. Korintským 13,1-3.

Když láska naplňuje srdce, působí i na druhé. Není to odpověď na prokázanou laskavost, láska je zásadou jednání. Láska utváří povahu, ovládá pohnutky, potlačuje nepřátelství a zušlechťuje city. Tato láska je široká jako vesmír, je shodná s láskou andělů. Je-li pěstována v srdci, zpříjemní celý život a rozšíří ve svém okolí požehnání. Jen ona nás může učinit solí země.

“Vy jste světlo světa.” Matouš 5,14

Pán Ježíš učil poutavě. Častými obrazy z okolní přírody získával pozornost svých posluchačů. Lidé se shromáždili již časně ráno. Zářivé slunce stoupalo po modré obloze, zahánělo stíny v údolích a v úzkých horských soutěskách. Ještě se nerozplynula krása ranních červánků. Sluneční svit zaplavoval zemi, klidná hladina jezera odrážela zlaté světlo a zrcadlily se v ní růžové ranní červánky. Každé poupě, každá květina, každý lísteček se zatřpytil krůpějemi rosy. Příroda s úsměvem vítala nový den. V korunách stromů příjemně zpívali ptáci. Spasitel pohlédl na shromážděný zástup, na vycházející [29] slunce a pak řekl svým učedníkům: “Vy jste světlo světa.” Podobně jako slunce koná své poslání lásky, rozptyluje stíny noci a probouzí svět k životu, tak mají Kristovi učedníci splnit svůj úkol, osvěcovat nebeským světlem ty, kdo jsou v temnotě, bludu a hříchu.

V jasném ranním světle mohli zřetelně vidět vesnice a městečka rozsetá po okolních kopcích. Tím byl pohled ještě zajímavější. Pán Ježíš na ně ukázal a řekl: “Nemůže zůstat skryto město ležící na hoře.” A potom ještě dodal: “A když rozsvítí lampu, nestaví ji pod nádobu, ale na svícen; a svítí všem v domě.” Matouš 5,14.15. Ježíšovi posluchači byli většinou rolníci a rybáři. Jejich prostá obydlí měla jen jednu místnost, ve které stála na svícnu jediná lampa. Poskytovala světlo všem obyvatelům domu. Pán Ježíš prohlásil: “Tak ať svítí vaše světlo před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.” Matouš 5,16.

Hříšnému člověku neprospělo a nikdy neprospěje jiné světlo než světlo vycházející z Krista. Ježíš Kristus, Spasitel, je jediným světlem, které může ozářit temnotu světa ležícího v hříchu. O Kristu je napsáno: “V něm byl život a život byl světlo lidí.” Jan 1,4. Když učedníci přijali Kristův život, mohli se stát nositeli jeho světla. Kristův život a jeho láska projevená v povaze z nich učinila světlo světa.

My lidé nemáme sami v sobě světlo. Bez Krista jsme jako nezapálená svíčka, jako měsíc odvrácený od slunce. Sami o sobě nemáme ani jediný paprsek jasu, který bychom mohli vyslat do temnoty světa. Když se obrátíme ke Slunci spravedlnosti, když se setkáme s Kristem, celé naše nitro prozáří jas Boží přítomnosti.

Kristovi následovníci mají být více než jen nějakým světlem mezi lidmi. Jsou pravým světlem světa. Pán Ježíš říká všem, kdo se hlásí k jeho jménu: Vy jste se mi odevzdali a já vás dávám světu jako své zástupce. Prohlásil: “Jako ty jsi mne poslal do světa, tak i já jsem je poslal do světa.” Jan 17,18. Jako Kristus zjevil Otce, tak my máme zjevovat Krista. Náš Spasitel je zdrojem světla. Nezapomeň však, že se zjevuje prostřednictvím lidských nástrojů. Bůh uděluje své požehnání pomocí lidí. I Kristus přišel na svět jako Syn člověka. Lidství spojené s božstvím musí zasáhnout lidské srdce. Kristova církev, každý Mistrův učedník je nebem ustanovený nástroj, který má lidem ukazovat Boha. Andělé chtějí vaším prostřednictvím dávat světlo a sílu lidem, kteří hynou. Má snad člověk zanedbávat svěřený úkol? Tím by byl svět oloupen o určitou část slíbeného působení Ducha svatého!

Pán Ježíš nepřikázal učedníkům: Snažte se svítit vlastním úsilím, ale: Nechte svítit světlo! Přebývá-li Kristus v srdci, není možné zastřít světlo jeho přítomnosti. Jestliže nejsou světlem světa ti, kdo se vydávají za Kristovy následovníky, znamená to, že je opustila Boží moc. Jestliže nemohou šířit světlo, znamená to, že nejsou spojeni se Zdrojem světla. [30]

Ve všech dobách činil “Kristův duch v nich přítomný” (1. Petrův 1,11) pravé Boží děti světlem pro jejich současníky. Josef byl nositelem světla v Egyptě. Svou čistotou, šlechetností a synovskou láskou představoval Krista v pohanském prostředí. Během putování Izraelců z Egypta do zaslíbené země byli věrní mezi nimi světlem okolním národům. Jejich prostřednictvím se Bůh zjevoval světu. Daniel a jeho přátelé v Babylonu a Mardokaj v Persii ozařovali jasnými paprsky světla temnotu královských dvorů. Podobně mají být i Kristovi učedníci nositeli světla na cestě k nebi. Jejich prostřednictvím Otec zjevuje svoji milost a lásku světu, který žije v duchovní temnotě a nedospěl k poznání Boha. Když jiní lidé uvidí jejich dobré skutky, vzdají slávu Otci v nebesích. Pochopí, že na trůně vesmíru je Bůh a jeho povaha je hodna chvály a následování. Boží láska v srdci a Kristův soulad projevovaný v životě jsou pro nevěřící zábleskem nebe, aby mohli nahlédnout do jeho krásy.

Tím jsou lidé vedeni, aby uvěřili “lásce, kterou Bůh má k nám” 1. Janův 4,16. Tím jsou původně hříšná a zkažená srdce očišťována a přetvářena, aby se mohla “postavit neposkvrněná a v radosti před tvář Boží slávy” Judův 24.

Spasitelova slova “vy jste světlo světa” upozorňují na misijní poslání, které Pán Ježíš svěřil svým následovníkům. V Kristově době vytvořily sobectví, pýcha a předsudky silnou a vysokou dělicí zeď mezi vyvolenými strážci Božího slova a všemi ostatními národy světa. Spasitel přišel všechno změnit. Slova, která lidé slyšeli z jeho úst, se nepodobala ničemu, co kdy slyšeli od kněží nebo rabínů. Kristus boří dělicí zeď, sebelásku, národnostní předsudky a učí lásce k celé lidské rodině. Povznáší lidi nad úzký obzor vytvořený jejich sobectvím; ruší územní hranice a uměle vytvořené rozdíly ve společnosti. Nedělá rozdíl mezi blízkými a cizinci, přáteli a nepřáteli. Učí nás, abychom v každém člověku, který potřebuje naši pomoc, viděli svého bližního a na svět se dívali jako na své působiště.

Jako paprsky slunce pronikají až do nejodlehlejších koutů zeměkoule, tak podle Božího přání má světlo evangelia ozářit každého člověka na zemi. Kdyby Kristova církev plnila úkol, který jí Pán svěřil, uskutečnila by se slova Písma: “Lid bydlící v temnotách uvidí veliké světlo; světlo vzejde těm, kdo seděli v krajině stínu smrti.” Matouš 4,16. Členové církve by neměli vytvářet nějaké uzavřené společenství, vyhýbat se odpovědnosti a nesení kříže, ale měli by jít do všech krajů, nechat ze sebe vyzařovat Kristovo světlo, pracovat jako on pro záchranu lidí. “Evangelium království” by se rychle rozšířilo po celém světě.

Stejným způsobem se má uskutečnit záměr, který Pán Bůh sleduje, když povolává svůj lid od Abrahama až do naší doby. Bůh říká: “Požehnám tě... Staň se požehnáním!” 1. Mojžíšova 12,2. Slova Kristova, která pronesl prorok [31] -evangelista a která znovu zazněla v kázání na hoře, platí v této poslední době nám: “Povstaň, rozjasni se, protože ti vzešlo světlo, vzešla nad tebou Hospodinova sláva.” Izajáš 60,1. Jestliže tě osvítila sláva Hospodinova, jestliže jsi spatřil nádheru toho, který je “významnější nad tisíce jiných” a “přežádoucí skvost”, jestliže se tvé srdce rozzáří v přítomnosti jeho slávy, pak jsou tato Mistrova slova určena tobě. Vystoupil jsi s Kristem na horu proměnění? Dole v údolí jsou lidé zotročení satanem. Čekají na slovo víry a na modlitbu, která je vysvobodí.

Nemáme pouze přemýšlet o Kristově slávě, ale máme o jeho přednostech také mluvit. Izajáš nejen viděl Kristovu slávu, ale také o Kristu hovořil. Když David přemýšlel o Bohu, vzplanul v něm oheň, a to se projevilo v jeho řeči. Když uvažoval o úžasné Boží lásce, musel mluvit o tom, co viděl a cítil. Kdo může mlčet, spatří-li vírou obdivuhodný plán vykoupení, slávu jednorozeného Syna Božího? Je možné přemýšlet o nevýslovné lásce, která se projevila na golgotském kříži — kde Ježíš Kristus zemřel, abychom nezahynuli, ale měli věčný život — je možné se na to dívat a přitom neoslavovat vznešenost Spasitele?

“Vše v jeho chrámu volá: ‘Sláva’.” Žalm 29,9. Slavný pěvec Izraele o něm zpíval za doprovodu harfy: “Tvoje velebnost je důstojná a slavná, chci přemýšlet o tvých divuplných dílech. Všichni budou mluvit o tvých mocných, bázeň vzbuzujících skutcích, i já budu vypravovat o tvé velikosti.” Žalm 145,5.6.

Golgotský kříž musí být vysoko vyvýšen. Lidé mají o něm přemýšlet a soustředit na něj svou pozornost. Pak všechny duchovní schopnosti umocní Boží síla. Všechny síly se soustředí v upřímné práci pro Krista. Jeho následovníci budou vysílat do světa paprsky světla a ozáří celou zemi.

Kristus s radostí přijímá každého člověka, který se mu oddá. Spojí lidství s božstvím, aby mohl světu sdělovat tajemství vtělené lásky. Mluvte o tom, modlete se za to, zpívejte o tom. Hlásejte všude poselství o jeho slávě a pokračujte na cestě k nebesům.

Světla, která ozařují povahu, jsou: trpělivě snášené zkoušky, vděčně přijímaná požehnání, mužně překonávaná pokušení, mírnost, laskavost, milosrdenství a soustavně projevovaná láska. Opakem je temnota sobeckého srdce, do kterého nikdy neproniklo světlo života. [32]

3. kapitola — Duchovní význam zákona

“Nepřišel jsem zrušit, nýbrž naplnit.” Matouš 5,17

Kristus vyhlásil zákon na hoře Sínaj za doprovodu hromů a blesků. Boží sláva jako stravující oheň spočinula na vrcholu hory a hora se otřásala přítomností Hospodinovou. Zástupy Izraelců se v pokoře sklonily k zemi a v posvátné bázni vyslechly nařízení zákona. Jaký je to rozdíl v porovnání s horou blahoslavenství! Pod letní oblohou, za naprostého ticha přerušovaného jen ptačím zpěvem, vysvětloval Pán Ježíš zásady svého království. I když nyní mluvil k lidu slovy plnými lásky, objasňoval jim vlastně zásady zákona vyhlášeného na Sínaji.

Při vydání zákona ze Sínaje bylo nutné, aby na Izrael otupělý dlouhou porobou v Egyptě zapůsobila Boží moc a sláva. A přesto se i jim Bůh představil jako Bůh lásky.

“Hospodin přišel ze Sínaje,
jako slunce jim vzešel ze Seíru,
zaskvěl se z hory Páranu,
přišel s desetitisíci svatými,
po jeho pravici
jim z ohně vzešel Zákon.
Ano, lidská pokolení
jsou mu milá.
Všichni jeho svatí jsou v tvé ruce,
přivinuli se k tvým nohám,
budou se učit z tvých řečí.”

5. Mojžíšova 33,2.3

Mojžíšovi Bůh zjevil svou slávu úžasnými slovy, která zůstala cenným dědictvím věků: “Hospodin, Hospodin! Bůh plný slitování a milostivý, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný, který osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, který odpouští vinu, přestoupení a hřích.” 2. Mojžíšova 34,6.7.

Zákon vydaný na Sínaji vyhlašoval zásadu lásky, ukázal zemi zákon nebes. Byl vložen do rukou prostředníka, vyslovil jej však ten, kdo má moc uvést lidská srdce do souladu se zásadami tohoto zákona. Bůh zjevil účel zákona slovy určenými Izraeli: “Budete mi lidem svatým.” 2. Mojžíšova 22,30.

Izrael však nepochopil duchovní význam zákona. Jeho domnělá poslušnost byla příliš často spíše pouhým zachováním forem a obřadů než podřízením srdce moci [33] lásky. Pán Ježíš svou povahou a svým působením ukazoval lidem svatost, milosrdenství a Boží otcovské vlastnosti a dokazoval bezcennost pouhé vnější, obřadnické poslušnosti. Židovští vůdcové nepřijali jeho slova a ani je nepochopili. Podle jejich názoru bral Ježíš požadavky zákona na lehkou váhu. Když jim představil základní pravdy, které jsou jádrem Bohem ustanovené bohoslužby, obvinili ho, že se snaží zrušit zákon, protože se dívali jen na vnější věci.

Přestože Kristus mluvil klidně, byla jeho slova tak opravdová a pádná, že uchvátila srdce posluchačů. Lidé očekávali, že bude opakovat tradice bez života a požadavky rabínů, ale marně. Žasli “nad jeho učením, neboť učil jako ten, kdo má moc, a ne jako jejich zákoníci” Matouš 7,29. Farizeové si povšimli velkého rozdílu mezi svým způsobem učení a způsobem, jakým učil Kristus. Poznali, že vznešenost, čistota a krása pravdy působí hlubokým, příznivým vlivem na mysl mnohých. Spasitelova božská láska a něžnost přitahovaly srdce lidí. Rabíni viděli, že Kristovo učení maří veškeré výsledky jejich působení mezi lidmi. Pán Ježíš bořil dělicí zeď, která tak lichotila jejich pýše a pocitu výlučnosti. Obávali se, že od nich odvrátí celý národ, jestliže ho nechají dál působit.

Chodili za ním s vyhraněně nepřátelskými úmysly a snažili se najít vhodnou příležitost, aby proti němu vyvolali nelibost lidu a umožnili veleradě, aby ho mohla odsoudit a usmrtit.

Zvědové bedlivě sledovali Pána Ježíše i na hoře blahoslavenství. Když vysvětloval zásady spravedlnosti, šířili farizeové mezi lidem názor, že jeho učení odporuje předpisům, které Bůh vydal na Sínaji. Spasitel neřekl nic, co by podkopávalo víru v náboženství a náboženská ustanovení Starého zákona. Mojžíš, velký vůdce Izraele, přijal od Krista každý paprsek Božího světla, které sdělil svému lidu. Mnozí lidé se domnívali, že Ježíš přišel odstranit zákon. Pán Ježíš však jednoznačně vysvětluje svůj postoj k Božím ustanovením. Říká: “Nedomnívejte se, že jsem přišel zrušit Zákon nebo Proroky.” Matouš 5,17.

Stvořitel člověka, Vydavatel zákona tu prohlašuje, že nemá v úmyslu zrušit ustanovení zákona. Celá příroda se řídí zákony, počínaje zrnkem prachu v slunečním paprsku a konče světy ve vesmírném prostoru. Na poslušnosti těchto zákonů závisí pořádek a soulad v přírodě. Podobně se má i život všech rozumných bytostí řídit velkými zásadami spravedlnosti. Zákon Boží existoval již před stvořením naší země. I andělé se řídí jeho zásadami. Aby země byla spojená s nebem, musí také člověk poslouchat Boží zákon. Kristus seznámil s požadavky zákona již lidi v ráji, “zatímco jitřní hvězdy společně plesaly a všichni synové Boží propukli v hlahol” Jób 38,7. Kristus nepřišel na zemi proto, aby zrušil zákon, ale aby člověka svou milostí uschopnil plnit jeho požadavky. [34]

Milovaný učedník, který naslouchal slovům Pána Ježíše na hoře blahoslavenství, mnohem později napsal pod vlivem Ducha svatého, že zákon je stále závazný. Prohlásil: “Každý, kdo se dopouští hříchu, jedná i proti zákonu Božímu, neboť hřích je porušení zákona.” 1. Janův 3,4. Srozumitelně říká, na který zákon myslí, na “přikázání staré, které jste měli od počátku” 1. Janův 2,7. Mluví o zákonu, který existoval již při stvoření světa a byl znovu opakován na Sínaji.

Pán Ježíš řekl o zákonu: “Nepřišel jsem zrušit, nýbrž naplnit.” Použil zde slova “naplnit” ve stejném smyslu, jako když oznámil Janu Křtiteli, že chce, aby “naplnili všecko, co Bůh žádá” Matouš 3,15. Znamená to plně dostát požadavkům zákona, dát příklad dokonalé poslušnosti Boží vůle.

Kristus měl za úkol “vyvýšit a zvelebit zákon” Izajáš 42,21. Měl ukázat jeho duchovní význam, dalekosáhlé zásady a vysvětlit jeho věčnou platnost.

Pán Ježíš byl živým zosobněním povahy Božího zákona. Ti nejušlechtilejší a nejlaskavější lidé jsou jen nepatrným odleskem božské krásy jeho povahy. Šalomoun inspirovaný Duchem svatým o něm napsal, že je “významnější nad tisíce jiných..., on sám je přežádoucí skvost” Píseň písní 5,10.16. David ho spatřil v prorockém vidění a řekl: “Ty nejkrásnější ze synů lidských...” Žalm 45,3. Pán Ježíš je přesný obraz Otce, záře jeho slávy, Vykupitel, který prožíval sebezapření. Svým životem ukázal, že láska nebeského původu, křesťanské zásady, jsou podstatou zákonů věčné spravedlnosti.

Pán Ježíš řekl: “Dokud nepomine nebe a země, nepomine jediné písmenko ani jediná čárka ze Zákona, dokud se všechno nestane.” Matouš 5,18. Svou poslušností Kristus dosvědčil nezměnitelnost zákona. Ukázal, že v moci Boží milosti ho mohou všichni Adamovi potomci plně zachovávat. Na hoře blahoslavenství prohlásil, že ani jediné písmenko ze zákona nepomine, dokud nebude všechno dokonáno — všechno, co se týká lidského rodu, všechno, co souvisí s plánem vykoupení. Kristus neučil, že zákon bude někdy zrušen. Díval se k nejzazším hranicím lidské budoucnosti a ujistil nás, že zákon bude stále platit. Nikdo se proto nemohl domnívat, že jeho posláním bylo zrušit zákon. Dokud nepomine nebe a země, budou platit svaté zásady Božího zákona. Jeho spravedlnost je “jako mocné horstvo” Žalm 36,7. Bude stále pramenem požehnání, ze kterého vytékají na zemi občerstvující proudy.

Hříšní lidé nemohou ve své vlastní síle splnit požadavky zákona, protože Hospodinův zákon je dokonalý, a proto je také neměnný. Z tohoto důvodu přišel Ježíš jako náš Vykupitel. Přišel na svět, aby naučil lidi žít podle zásad Božího zákona tím, že je učil vlastnostem Boží povahy. Když se vzdáme svých hříchů a přijmeme Ježíše Krista jako svého Spasitele, uznáváme tím [35] zákon. Apoštol Pavel klade otázku: “To tedy vírou rušíme zákon? Naprosto ne! Naopak, zákon potvrzujeme.” Římanům 3,31.

Zaslíbení nové smlouvy zní: “Dám své zákony do jejich srdce a vepíšu jim je do mysli.”Židům 10,16. Symboly a předobrazy, které ukazovaly na Krista jako na Beránka Božího, jenž sejme hřích světa, zanikly jeho smrtí. Zásady spravedlnosti vyjádřené desaterem jsou však neměnné jako Boží vláda. Nezaniklo ani jediné přikázání, nezměnilo se ani jediné písmenko, ani nejmenší znak. Zásady, které člověk poznal už v ráji jako velký zákon života, budou beze změny platit i v obnoveném ráji. Až bude na zemi znovu zřízen ráj, všichni obyvatelé země se budou řídit Božím zákonem lásky.

“Věčně, Hospodine, stojí pevně v nebesích tvé slovo.” “Dávno je mi z tvých svědectví známo, žes jim dal navěky pevný základ.” “Činy jeho rukou jsou pravda a právo, všechna jeho ustanovení jsou věrná.” Žalm 119,89.152; Žalm 117,7.

“Kdo by tedy zrušil jediné z těchto nejmenších přikázání a tak učil lidi, bude v království nebeském vyhlášen za nejmenšího.” Matouš 5,19

Znamená to, že tam nebude pro ně místa. Kdo totiž svévolně přestupuje jedno přikázání, nezachovává žádné z nich v duchu a pravdě. “Kdo by totiž zachoval celý zákon, a jen v jednom přikázání klopýtl, provinil se proti všem.” Jakubův 2,10.

Nezáleží na tom; o jak velkou neposlušnost v případě hříchu jde. Hříchem je každý sebemenší odklon od zřetelně vyjádřené Boží vůle. Takový odklon ukazuje, že člověk má k hříchu určitý vztah. Srdce je rozpolceno. V podstatě zapírá Boha a bouří se proti zákonům Boží vlády.

Kdyby směli lidé volně odmítat Boží požadavky a vytvářet si svoje vlastní měřítka povinností, stanovili by si celou řadu měřítek, která by odpovídala různým názorům, a převzali by vládu z rukou Božích. Vůle lidí by dosáhla svrchovanosti. Zneuctili a znevážili by tím vznešenou a svatou Boží vůli — plán lásky.

Jakmile si lidé zvolí vlastní cestu, dostanou se vždy do rozporu s Bohem. Protože bojují proti nejzákladnějším zásadám nebes, nebude pro ně místa v Božím království. Přehlížením Boží vůle se stavějí na stranu satana, nepřítele Boha i lidí. Člověk bude živ ne jedním slovem, ne mnoha slovy, ale každým slovem, které vychází z Božích úst. Nemůžeme přehlížet ani jediné slovo, i kdyby se nám zdálo sebenepatrnější, a přitom se cítit bezpeční. Všechna přikázání zákona jsou pro dobro a štěstí člověka jak v tomto, tak v budoucím životě. Poslušnost zákona je pro člověka ochranný val, který ho chrání před zlem. Kdo tuto přehradu vybudovanou Bohem prolomí na jakémkoli místě, zničí její ochrannou moc. Otevírá tím cestu nepříteli, který přichází, aby zabíjel a ničil. [36]

Neposlušností Boží vůle v jednom bodě otevřeli naši první rodiče brány, jimiž vnikl na svět příval běd. A každý, kdo následuje jejich příkladu, se setká s podobným výsledkem. Boží láska je základem, z něhož vychází každé přikázání Božího zákona, a kdo odchází od přikázání, připravuje si své vlastní neštěstí a neúspěch.

“Nebude-li vaše spravedlnost o mnoho přesahovat spravedlnost zákoníků a farizeů, jistě nevejdete do království nebeského.” Matouš 5,20

Zákoníci a farizeové označili nejen Krista, ale i jeho učedníky za hříšníky, protože nezachovávali rabínská nařízení a zvyky. Učedníky často zneklidňovalo a mátlo, když je napomínali a obviňovali ti, kterých si ze zvyku vážili jako náboženských učitelů. Ježíš odhalil klam. Prohlásil, že spravedlnost, které farizeové připisovali tak velkou hodnotu, nemá žádnou cenu. Židovský národ o sobě tvrdil, že je zvláštním, Bohu oddaným lidem obdařeným jeho přízní. Kristus však ukázal, že jejich náboženství postrádá spasitelnou víru. Posvětit je nemohla jejich předstíraná zbožnost, lidské výmysly a obřady, ani okázalé plnění vnějších požadavků zákona. Neměli čisté srdce, ušlechtilou a Kristu oddanou povahu.

Zákonické náboženství nemůže člověka smířit s Bohem. Tvrdá, strohá zbožnost farizeů, která neznala pokoru, soucit ani lásku, byla hříšníkům jen kamenem úrazu. Farizeové byli jako sůl, která ztratila svou slanost. Jejich vliv neměl moc chránit svět před zkažeností. Pravá víra se “projevuje láskou” Galatským 5,6. Očišťuje člověka jako kvas, který mění povahu.

Tomu všemu se Židé měli naučit z poselství proroků. Slova proroka Micheáše vyjádřila již před staletími touhu lidského srdce po smíření s Bohem a zároveň dávala i odpověď: “Jak předstoupím před Hospodina? S čím se mám sklonit před Bohem na výšině? Mohu před něj předstoupit s oběťmi zápalnými, s ročními býčky? Cožpak má Hospodin zalíbení v tisících beranů, v deseti tisících potoků oleje?... Člověče, bylo ti oznámeno, co je dobré a co od tebe Hospodin žádá: jen to, abys zachovával právo, miloval milosrdenství a pokorně chodil se svým Bohem.” Micheáš 6,6-8.

Prorok Ozeáš vystihl pravou podstatu farizejství slovy: “Izrael je rozbujelá réva, plody jen pro sebe nasazuje.” Ozeáš 10,1. Židé tvrdili, že slouží Bohu, ve skutečnosti však sloužili jen sobě. Jejich spravedlnost byla plodem úsilí zachovávat zákon podle vlastních názorů a pro vlastní sobecký prospěch. Nemohla být proto lepší než oni sami. Ve snaze o dosažení svatosti se pokoušeli vytvářet čisté z nečistého. Boží zákon je svatý a dokonalý jako Bůh sám. Ukazuje lidem Boží spravedlnost. Člověk nemůže ve své vlastní síle tento zákon zachovávat, protože [37] lidská povaha je zkažená, narušená a vůbec se nepodobá povaze Boží. Projevy sobeckého srdce jsou “nečisté” a “všechna naše spravedlnost jako poskvrněný šat” Izajáš 64,5.

Přestože je zákon svatý, nemohli Židé dosáhnout spravedlnosti tím, že se ho snažili zachovávat ve vlastní síle. Kristovi následovníci musí dosáhnout spravedlnosti jiného druhu, než měli farizeové, aby mohli vejít do nebeského království. Bůh jim nabídl ve svém Synu dokonalou spravedlnost zákona. Jestliže otevřou svá srdce dokořán, aby přijali Krista, bude v nich přebývat skutečný život Boží, láska Boží, která je změní k jeho obrazu. Tím získají spravedlnost, kterou vyžaduje zákon, jako dar od Boha. Farizeové však zavrhli Krista. Nevěděli, že “spravedlnost je od Boha”, a chtěli “uplatnit svou vlastní” Římanům 10,3. Nechtěli se podřídit spravedlnosti Boží.

Pán Ježíš dále ukázal svým posluchačům, co znamená zachovávat Boží přikázání. Znamená to vytvářet v sobě povahu Kristovu. V Kristu se jim Bůh zjevoval každý den.

“Ten, kdo se hněvá na svého bratra, bude vydán soudu.” Matouš 5,22

Prostřednictvím Mojžíše Hospodin řekl: “Nebudeš ve svém srdci chovat nenávist ke svému bratru... Nebudeš se mstít synům svého lidu a nezanevřeš na ně, ale budeš milovat svého bližního jako sebe samého.” 3. Mojžíšova 19,17.18. Kristus hovořil o stejných pravdách, kterým učili už proroci, ale které byly zatemněny tvrdostí srdce a zálibou v hříchu.

Spasitelova slova odhalila posluchačům skutečnost, že sice odsuzují druhé jako přestupníky, ale mají stejné nedostatky, protože v sobě chovají zlobu a zášť.

Na druhém břehu jezera, naproti místu, kde se shromáždili, ležela krajina Bášan. Její divoké rokliny a zalesněné vrchy byly odedávna místem, kde se s oblibou ukrývali zločinci všeho druhu. Lidé si živě pamatovali na zprávy o loupežích a vraždách, ke kterým tam došlo, a mnozí horlivě lupiče odsuzovali. Přitom však sami byli zlostní a svárliví. Hluboce nenáviděli římské utlačovatele a domnívali se, že mohou nenávidět a pohrdat všemi ostatními národy, dokonce i svými vlastními krajany, kteří ve všech věcech nesouhlasili s jejich názory. Tím porušovali zákon, který říká: “Nezabiješ.”

Nenávist a pomstychtivost pocházející od satana je přivedly k tomu, že nakonec usmrtili Syna Božího. Jestliže někdo pěstuje zášť a zlobu, živí v sobě to, co v důsledcích vede až k smrti. V myšlence na pomstu se skrývá zlý čin jako rostlina v semeni. “Kdokoli nenávidí svého bratra, je vrah — a víte, že žádný vrah nemá podíl na věčném životě.” 1. Janův 3,15.

“Kdo snižuje svého bratra, bude vydán radě.” Bůh dal svého Syna pro naše vykoupení, a tím ukázal, jak velmi si cení každého člověka. Nedává nikomu právo mluvit o druhých pohrdavě. Snad vidíme u lidí [38] kolem sebe nedostatky a slabosti. Bůh však považuje každého za své vlastnictví. Je jeho, protože ho stvořil, a je podruhé jeho, protože ho vykoupil drahou krví Kristovou. Všichni jsou stvořeni k Božímu obrazu. I s lidmi, kteří upadli nejhlouběji, máme jednat uctivě a laskavě. Bůh nás bude brát k odpovědnosti i za jediné slovo pohrdání, pronesené o člověku, za kterého Kristus položil svůj život.

“Kdo ti dal vyniknout? Máš něco, co bys nebyl dostal? A když jsi to dostal, proč se chlubíš, jako bys to nebyl dostal?” “Kdo jsi ty, že soudíš cizího služebníka? O tom, zda obstojí či ne, rozhoduje jeho vlastní pán.” 1. Korintským 4,7; Římanům 14,4.

“Kdo svého bratra zatracuje (říká mu blázne), propadne ohnivému peklu.” Matouš 5,22. Starý zákon slovem “blázen” označuje odpadlíka nebo toho, kdo se plně oddal špatnosti. Podle Ježíšových slov každý, kdo odsuzuje svého bratra jako odpadlíka nebo toho, kdo pohrdá Bohem, dokazuje, že sám zasluhuje stejné odsouzení.

Když se Kristus “přel s ďáblem o Mojžíšovo tělo, neosmělil se vynést nad ním zatracující soud” Judův 9. Kdyby to udělal, postavil by se na satanovu půdu, protože zatracování patří mezi ďáblovy zbraně. Písmo jej nazývá “žalobcem našich bratří” Zjevení 12,10. Ježíš nechtěl použít žádnou z jeho zbraní. Odpověděl mu slovy: “Potrestej tě Hospodin.” Judův 9.

Pán Ježíš je nám příkladem. Dostaneme-li se do sporu s Kristovými nepřáteli, neměli bychom říkat nic, co by mělo nádech odvety nebo vypadalo jako odsuzování. Kdo vystupuje jako Boží mluvčí, neměl by používat slov, která nepoužil ani nebeský Vládce ve sporu se satanem. Posuzování a odsuzování máme přenechat Bohu.

“Jdi se nejprve smířit se svým bratrem.” Matouš 5,24

Boží láska, to je něco víc než nedělat nic zlého, je to kladná a činná zásada, živý pramen, který je požehnáním pro jiné. Jestliže v nás přebývá Kristova láska, pak nejenže nechováme nenávist ke svým bližním, ale snažíme se jim všemi způsoby projevovat lásku.

Pán Ježíš řekl: “Přinášíš-li tedy svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar.” Matouš 5,23.24. Oběti vyjadřovaly víru, že v Kristu se stává obětující účastníkem milosti a lásky Boží. Bylo by nesmyslné, kdyby někdo prohlašoval, že věří v odpouštějící lásku Boží, a přitom sám v sobě živil nenávist.

Jestliže někdo tvrdí, že slouží Bohu, a přitom křivdí nebo ubližuje svému bratru, nepředstavuje mu správně Boží povahu. Jestliže se chce smířit s Bohem, musí vyznat křivdu a uznat, že se dopustil hříchu. Možná nám náš bratr ublížil více než my jemu, to však nezmenšuje naši odpovědnost. Když přicházíme [39] k Bohu a vzpomeneme si, že někdo má něco proti nám, máme odložit svoji modlitbu, oběti chval a vděčnosti a vyhledat bratra, s kterým jsme se nepohodli, vyznat v pokoře svůj hřích a žádat o odpuštění.

Pokud jsme svému bratru jakýmkoli způsobem ublížili nebo jsme ho nějak zranili, měli bychom to napravit. Jestliže jsme o něm neúmyslně podali falešné svědectví, špatně tlumočili jeho slova, poškodili nějak jeho pověst, měli bychom jít za lidmi, s nimiž jsme o něm hovořili, a odvolat všechny nesprávné výroky.

Kdyby bratři nepředkládali svá nedorozumění jiným, ale otevřeně o nich hovořili mezi sebou v duchu křesťanské lásky, zabránilo by se mnohému zlu. Kolik hořkosti, která mnohé poskvrňuje, by tím odstranili! Jak úzce a srdečně by mohli být následovníci Kristovi spojeni v jeho lásce!

“Každý, kdo hledí na ženu chtivě, již s ní zcizoložil ve svém srdci.” Matouš 5,28

Židé byli hrdi na svou morálku a s opovržením se dívali na smyslné zvyky pohanů. Přítomnost římských úředníků, kteří přišli do Palestiny z císařova příkazu, lidi soustavně pohoršovala, protože s těmito cizinci se do země přivalila záplava pohanských zvyků, poživačnost a rozmařilost. V Kafarnaum se římští úředníci veřejně procházeli se svými milenkami. Ticho Genezaretského jezera často rušil rozpustilý křik ze zábavních člunů, které brázdily jeho klidné vody. Lidé očekávali, že Pán Ježíš ostře odsoudí tuto vrstvu lidí. Jak se ale podivili, když slyšeli slova, která odhalovala zlo jejich vlastních srdcí!

Když někdo chová a miluje nějakou zlou myšlenku, byť sebetajněji, podle slov Ježíšových to ukazuje, že v srdci takového člověka ještě stále vládne hřích. Je stále pod vlivem hříchu a vězí v poutech nepravosti. Kdo nachází potěšení v nečistých věcech, kdo si libuje v nesprávných myšlenkách a chtivých pohledech, možná pochopí skutečnou podstatu zla, které se skrývá v zákoutích jeho srdce, pohledem na dokonaný hřích a na jeho důsledky — hanbu a srdcervoucí žal. Zlo nevzniká až v době nějakého zvláštního pokušení, kdy člověk snad padne do hrozného hříchu. Pouze se rozvíjí a navenek ukazuje to, co se v srdci už dávno skrývalo. Na co člověk myslí, takovým se stává, protože ze srdce “vychází život” Přísloví 4,23.

“Jestliže tě svádí tvá pravá ruka, utni ji a odhoď pryč.” Matouš 5,30

Člověk by si jistě nechal amputovat i pravou ruku, kdyby to zabránilo šíření nákazy, která by ohrožovala jeho život. Mnohem ochotněji by se měl vzdát všeho, co ohrožuje jeho věčný život.

Lidé zdeptaní a zotročení satanem mají být vykoupeni evangeliem, aby mohli prožívat slavnou [40] svobodu synů Božích. Bůh je chce nejen uchránit před utrpením, které je nevyhnutelným důsledkem hříchu, ale chce je zachránit od hříchu samého. Porušený a hříchem pokřivený člověk má být očištěn a přeměněn, aby mohl “přijmout podobu Božího Syna”. “Co oko nevidělo a ucho neslyšelo, co ani člověku na mysl nepřišlo, připravil Bůh těm, kdo ho milují.” Římanům 8,29; 1. Korintským 2,9. Pouze věčnost může ukázat, jak slavného cíle smí dosáhnout člověk obnovený k Božímu obrazu.

Abychom dosáhli tohoto vysokého ideálu, musíme se vzdát všeho, co by nás mohlo přivést k pádu. Záleží na nás, zda chceme zůstat pod nadvládou hříchu. Vyloupnutím oka, useknutím ruky se rozumí podřízení naší vůle Bohu. Dobrovolné podřízení vůle Bohu nám často připadá jako vědomé omezování a mrzačení života. Pán Ježíš řekl, že je lepší, aby bylo naše “já” omezeno, zraněno a zmrzačeno, pokud nám to umožní vstup do věčného života. To, co považuješ za pohromu, je branou k vyššímu zisku.

Bůh je zdroj života. Proto můžeme mít život jen tehdy, jsme-li s ním spojeni. Můžeme sice žít nějakou dobu odděleni od Boha, ale nemáme v sobě skutečný život. Písmo při určité příležitosti říká: “Ta, která myslí jen na zábavu, je mrtvá, i když žije.” 1. Timoteovi 5,6. Bůh nám může udělovat svůj život jedině tehdy, odevzdáme-li mu svou vůli. Pán Ježíš naznačil, že nad skrytými hříchy, o kterých mluvil, zvítězíme jen tehdy, když se mu plně odevzdáme a tím přijmeme jeho život.

Jestliže spoléháš sám na sebe a nechceš odevzdat svou vůli Bohu, volíš smrt. Bůh je stravující oheň pro hřích, ať se vyskytne kdekoli. Jestliže se rozhodneš pro hřích a odmítneš se ho vzdát, pak Boží přítomnost, která stravuje hřích, musí zničit i tebe.

Odevzdat se Bohu, to vyžaduje oběť. Je to však obětování nízké věci pro věc vznešenou, pozemského pro duchovní, pomíjivého pro věčné. Bůh nechce naši vůli zničit, protože jedině použitím vůle můžeme splnit to, co od nás očekává. Máme mu odevzdat svoji vůli, aby nám ji vrátil vyčištěnou a zušlechtěnou. Má být s Bohem tak spojena, aby Bůh mohl naším prostřednictvím sesílat proudy lásky a moci. I když se toto odevzdání může jevit svéhlavému a umíněnému srdci jako trpké a bolestné, přesto je užitečné.

Teprve až Jákob padl zraněný a bezmocný na hruď anděla smlouvy, pochopil vítězství přemáhající víry a obdržel titul Božího knížete. Teprve až začal kulhat, zastavily se před ním ozbrojené zástupy Ezauovy, teprve potom se před ním sklonil faraon, pyšný dědic královského trůnu, aby si vyprosil jeho požehnání. Tak se i vůdce naší spásy stal “dokonalým skrze utrpení” (Židům 2,10) a synové víry “v slabosti nabývali síly” a “zaháněli na útěk vojska cizinců” Židům 11,34. Podobně “i kulhavý si naloupí lup” (Izajáš 33,23), slabý bude “jako David” [41] a “dům Davidův... jako anděl Hospodinův” Zacharjáš 12,8.

“Je dovoleno propustit manželku z jakékoli příčiny?” Matouš 19,3

V židovské společnosti se mohl muž rozvést se svou manželkou i z nejmalichernějšího důvodu. Žena se pak mohla znovu provdat. Tento zvyk vedl k velké bídě a hříchu. V kázání na hoře blahoslavenství Pán Ježíš jasně prohlásil, že rozvázání manželského svazku je nepřípustné. Jedinou výjimkou může být nevěra manželskému slibu. Řekl: “Kdo propustí svou manželku z jiného důvodu než pro smilstvo a vezme si jinou, cizoloží.” Matouš 19,9.

Když se později ptali farizeové Pána Ježíše, zdali podle Božího zákona je rozvod přípustný, připomněl jim ustanovení manželství při stvoření. “Pro tvrdost vašeho srdce vám Mojžíš dovolil propustit manželku. Od počátku to však nebylo.” Matouš 19,8. Připomněl jim šťastné dny v ráji, kdy Bůh všechno označil jako “velmi dobré”. Tam mají svůj původ manželství a sobota, dvě ustanovení, která mají sloužit k oslavě Boha a k prospěchu lidstva. Stvořitel spojil ruce bezhříšného páru a řekl: “Proto opustí muž svého otce i matku a přilne ke své ženě a stanou se jedním tělem.” 1. Mojžíšova 2,24. Tím ustanovil manželský svazek pro všechny Adamovy potomky až do konce času. A to, co věčný Otec označil sám za dobré, je ustanovení, které má sloužit lidstvu k největšímu požehnání a k nejvyššímu rozvoji.

Hřích narušil manželství stejně jako ostatní dobré Boží dary, které lidstvo dostalo. Evangelium má za úkol obnovit jeho čistotu a krásu. Jak Starý, tak i Nový zákon používá manželského svazku pro znázornění úzkého a svatého spojení mezi Kristem a jeho lidem — mezi Spasitelem a těmi, které vykoupil za cenu Golgoty. Pán Ježíš řekl: “Neboj se... Tvým manželem je přece ten, jenž tě učinil, jeho jméno je Hospodin zástupů, tvým vykupitelem je Svatý Izraele.” “Navraťte se, odpadlí synové, je výrok Hospodinův, neboť já jsem váš manžel.” Izajáš 54,4.5; Jeremjáš 3,14. V písni Šalomounově slyšíme hlas nevěsty, která říká: “Můj milý je můj a já jsem jeho.” A ten, který je pro ni “významnější nad tisíce jiných”, odpovídá své vyvolené: “Celá jsi krásná, přítelkyně moje, poskvrny na tobě není.” Píseň písní 2,16; 5,10; 4,7..

V dopise, který později napsal apoštol Pavel křesťanům v Efezu, čteme, že Pán ustanovil muže hlavou ženy, aby byl jejím ochráncem a spojoval všechny členy rodiny tak, jako Kristus je hlavou církve a Spasitelem “duchovního těla”. Proto Pavel píše: “Ale jako církev je podřízena Kristu, tak ženy mají být ve všem podřízeny svým mužům. Muži, milujte své ženy, jako si Kristus zamiloval církev a sám se za ni obětoval, aby ji posvětil a očistil křtem vody a slovem; tak si on sám připravil církev slavnou, bez [42] poskvrny, vrásky a čehokoli podobného, aby byla svatá a bezúhonná. Proto i muži mají milovat své ženy jako své vlastní tělo.” Efezským 5,23-28.

Jedině Kristova milost může manželství učinit tím, čím má podle Boží vůle být — prostředkem ke štěstí a k rozvoji lidstva. A tak mohou pozemské rodiny svou jednotou, pokojem a láskou představovat rodinu nebeskou.

Podobně jako za dnů Kristových můžeme i dnes pozorovat už jen chabý odlesk původního nebeského ideálu tohoto svatého svazku. Kristovo evangelium nabízí útěchu i lidem, kteří se setkali s hořkostí a zklamáním tam, kde očekávali přátelství a radost. Trpělivost a laskavost, kterou může dát Duch svatý, ulehčí jejich hořký úděl. Srdce, ve kterém přebývá Kristus, je tak naplněno a uspokojeno jeho láskou, že ho nestravuje touha upoutat na sebe pozornost druhých. Když se člověk odevzdá Bohu, může Bůh svou moudrostí vykonat to, na co lidská moudrost nestačí. Kristova láska může spojit dvě srdce, která se odcizila a ochladla, něčím pevnějším a trvalejším než jsou pozemská pouta — zlatými pouty lásky, která obstojí ve zkoušce pokušení.

“Vůbec nepřísahejte!” Matouš 5,34

Pán Ježíš tento příkaz odůvodňuje: Nemáme přísahat “ani při nebi, protože nebe je trůn Boží; ani při zemi, protože země je podnož jeho nohou; ani při Jeruzalému, protože je to město velikého krále; ani při své hlavě nepřísahej, protože nemůžeš způsobit, aby ti jediný vlas zbělel nebo zčernal” Matouš 5,34-36.

Všechno pochází od Boha. Nemáme nic, co bychom nedostali. Všechno, co máme, pro nás získal Kristus svou krví. Všechno, co vlastníme, nese pečeť kříže. Všechno bylo vykoupeno tou nejdražší krví, Božím životem. Nemůžeme dát jako záruku na splnění svého slova nic, protože nám vlastně nic nepatří.

Židé chápali, že třetí přikázání zakazuje zneužívat Boží jméno, ale přitom si mysleli, že mohou přísahat na cokoli jiného. Přísahu považovali za něco úplně běžného. Prostřednictvím Mojžíše jim bylo zapovězeno falešně přísahat. Znali však mnoho cest, jak se zbavit závazků vyplývajících z přísahy. Beze strachu si libovali v bezbožnosti a neostýchali se křivě přísahat, pokud to dokázali zakrýt nějakým formálním výkladem zákona.

Pán Ježíš odsoudil jejich zvyky. Prohlásil, že svými přísahami přestupují Boží přikázání. Spasitel tím však nezakázal používání přísahy u soudu, při níž je Bůh slavnostně volán za svědka, že všechno, co bylo řečeno, je čistá pravda. Samotný Pán Ježíš neodmítl před veleradou vypovídat na základě přísahy. Velekněz ho vyzval: “Zapřísahám tě při Bohu živém, abys nám řekl, jsi-li Mesiáš, Syn Boží!” Pán Ježíš mu odpověděl: “Ty sám jsi to řekl!” Matouš 26,63.64. [43]

Kdyby Kristus ve svém kázání na hoře odsoudil soudní přísahu, pokáral by při svém výslechu velekněze, a tím by zdůraznil tuto zásadu svým následovníkům.

Mnozí se nebojí podvádět své bližní, přitom však byli poučeni a přesvědčeni Duchem svatým, jak hrozné je lhát svému Stvořiteli. Když jsou vyzváni k přísaze, cítí, že nesvědčí jen před lidmi, ale před Bohem. Kdyby falešně svědčili, lhali by tomu, kdo umí číst v srdci a zná plnou pravdu. Uvědomují si hrozné následky takového hříchu a to jim brání, aby se ho dopouštěli.

Jedině křesťan může opravdu vypovídat pod takovou přísahou. Žije stále jako v přítomnosti Boží. Ví, že Bůh zná každou myšlenku. Když je pak vyzván, aby podle zákona přísahal, může se oprávněně dovolávat Boha jako svědka, že to, co říká, je ryzí pravda.

Pán Ježíš stanovil zásadu, podle které se přísaha stává zbytečná. Učí, že naprostá pravdomluvnost by měla být zákonem naší řeči: “Vaše slovo buď ‘ano, ano — ne, ne’; co je nad to, je ze zlého.” Matouš 5,37.

Tato slova odsuzují všechny nic neříkající fráze a úsloví, které hraničí se zneužíváním. Odsuzují neupřímné zdvořilostní fráze, vytáčky, lichotky, nadsázky, přehánění, které jsou tak běžné v mezilidských vztazích i při služebních jednáních. Podle slov Pána Ježíše nemůžeme považovat za pravdomluvného někoho, kdo se snaží vypadat jinak, než jaký ve skutečnosti je, nebo kdo říká něco jiného, než co v srdci cítí.

Kdyby lidé dbali na tato Kristova slova, dávali by si pozor, aby nepronášeli zlé domněnky a nelaskavou kritiku. Kdo může s jistotou tvrdit, že mluví ryzí pravdu, když posuzuje jednání a pohnutky někoho jiného? Jak často bývají názory ovlivněny pýchou, hněvem a osobními pocity! Pohled, slovo a dokonce i tón hlasu mohou být falešným svědectvím. I skutečnosti můžeme podávat tak, aby vzbudily nesprávný dojem. A “co je nad to”, nad pravdu, “je ze zlého” Matouš 5,37.

Všechno, co křesťané dělají, by mělo být tak jasné jako sluneční paprsek. Pravda je od Boha, klam v jakékoli podobě pochází od satana. Kdo se nějakým způsobem odchyluje od přímé linie pravdy, poddává se mocnosti zla. Není to však snadné ani jednoduché mluvit vždy čistou pravdu. Nemůžeme mluvit pravdu, aniž ji známe. Správnému chápání věcí, s nimiž se setkáváme, velmi často brání předsudky, jednostranný pohled, neúplná znalost a chybný úsudek. Nemůžeme mluvit pravdu, pokud se nenecháme soustavně vést tím, kdo je pravda.

Prostřednictvím apoštola Pavla nás Kristus vyzývá: “Vaše slovo ať je vždy laskavé.” “Z vašich úst ať nevyjde ani jedno špatné slovo, ale vždy jen dobré, které by pomohlo, kde je třeba, a tak posluchačům přineslo milost.” Koloským 4,6; Efezským 4,29. Ve světle těchto biblických výroků [44] jsou Kristova slova pronesená na hoře blahoslavenství odsouzením zesměšňování, pošetilých a nemravných řečí. Vyžadují, aby naše slova byla nejen pravdivá, ale i čistá.

Lidé, kteří se učí u Krista, nedělají “neužitečné skutky tmy” Efezským 5,11. V řeči i v životě jsou prostí, přímí a pravdiví, protože se připravují pro společenství svatých; z “jejich úst nikdo neuslyšel lež” Zjevení 14,5.

“Já však vám pravím, abyste se zlým nejednali jako on s vámi, ale kdo tě uhodí do pravé tváře, nastav mu i druhou.” Matouš 5,39

Časté setkávání s římskými vojáky zavdávalo Židům příčinu k hněvu. Na různých místech po celé Judeji a Galileji byly rozmístěny vojenské posádky a jejich přítomnost připomínala lidem ponížení jejich národa. S rozhořčením naslouchali pronikavému zvuku polnic a sledovali, jak se vojenské oddíly řadí pod římským praporem a vzdávají úctu tomuto symbolu moci Říma. Mezi lidem a vojáky docházelo často k nedorozuměním, která rozdmýchávala nenávist lidu. Často se stávalo, že některý římský úředník, který s doprovodem vojenské stráže spěchal z jednoho místa na druhé, svolal židovské rolníky pracující na poli a donutil je, aby mu vytáhli náklad do kopce nebo mu poskytli nějakou jinou službu, kterou potřeboval. Odpovídalo to římskému právu a zvykům. Odmítnutí takové žádosti vedlo k nadávkám a násilnostem. Každým dnem se v srdcích lidí prohlubovala touha svrhnout římské jho. Duch vzpoury zrál zvláště mezi drsnými a smělými Galilejci. V blízkém pohraničním městě Kafarnaum sídlila římská posádka. Když Pán Ježíš kázal, jeho posluchači si při pohledu na římské vojáky znovu s hořkostí uvědomili pokoření Izraele. Toužebně vzhlíželi ke Kristu a doufali, že on je tím, kdo pokoří pýchu Říma.

Pán Ježíš se díval se zármutkem do tváří lidí, kteří k němu vzhlíželi s očekáváním. Všiml si, jak velmi je poznamenala pomstychtivost. Věděl, jak velice touží po moci, aby rozdrtili své utlačovatele. Se zármutkem je vyzval, aby se zlým nejednali jako ten zlý s nimi, ale kdo je uhodí do pravé tváře, tomu mají nastavit i druhou.

Pán Ježíš pouze opakoval to, co je psáno ve Starém zákoně. Je sice pravda, že v zákoně daném prostřednictvím Mojžíše je také zásada “oko za oko, zub za zub” (3. Mojžíšova 24,20), toto ustanovení však platilo pro soudy. Nikdo neměl právo sám sebe mstít, protože Pán přikázal: “Neříkej: Odplatím za zlo.” “Neříkej: Jak jednal se mnou, tak budu jednat s ním.” “Neraduj se z pádu svého nepřítele.” “Hladoví-li ten, kdo tě nenávidí, nasyť jej chlebem, žízní-li, napoj ho vodou.” Přísloví 20,22; 24,29.17; 25,21. [45]

V celém svém pozemském životě projevoval Pán Ježíš tuto zásadu. Náš Spasitel opustil svůj domov v nebesích, aby přinesl chléb života svým nepřátelům. Ačkoli ho od kolébky až k hrobu provázely pomluvy a pronásledování, vyvolávaly v něm pouze projevy odpouštějící lásky. Prostřednictvím proroka Izajáše Pán Ježíš řekl: “Nastavuji záda těm, kteří mě bijí, a své líce těm, kdo rvou mé vousy, neukrývám svou tvář před potupami a popliváním.” “Byl trápen a pokořil se, ústa neotevřel; jako beránek vedený na porážku, jako ovce před střihači zůstal němý, ústa neotevřel.” Izajáš 50,6; 53,7. A z kříže na Golgotě zaznívá pro všechny věky jeho modlitba, ve které prosil za své vrahy, a poselství naděje umírajícímu lotrovi.

Otcova přítomnost obklopovala Ježíše Krista. Prožíval jen to, co dopustila věčná Láska pro požehnání světa. V tom byl zdroj jeho útěchy a v tom nacházíme útěchu i my. Ten, kdo je naplněn duchem Kristovým, přebývá v Kristu. Úder namířený na něj, dopadá na Spasitele, který ho obklopuje svou přítomností. Nemusí odporovat zlému, protože jeho obranou je Kristus. Ať na něho přijde cokoli, přijde to z Kristova dopuštění. Nemůže ho zasáhnout nic, co nedovolí náš Pán, a “všecko”, co dopustí, “napomáhá k dobrému těm, kdo milují Boha” Římanům 8,28.

“A tomu, kdo by se s tebou chtěl soudit o košili, nech i svůj plášť. Kdo tě donutí k službě na jednu míli, jdi s ním dvě.” Matouš 5,40.41.

Pán Ježíš přikázal svým učedníkům, aby nejen neodporovali požadavkům vrchnosti, ale aby udělali dokonce víc, než od nich vyžaduje. Mají splnit každou povinnost, na kterou stačí, i kdyby přesahovala požadavky zákonů země. Zákon, který dal Bůh prostřednictvím Mojžíše, vyžadoval ohleduplnou pozornost k chudým. Když chudý člověk dal svůj oděv v zástavu nebo jako záruku za dluh, věřitel nesměl vstoupit do jeho domu, aby oděv vymáhal. Zákon mu přikazoval čekat na ulici, kam mu dlužník zástavu přinesl, a při západu slunce ji musel v každém případě vrátit (viz Dt 24,10 13). Za dnů Kristových lidé málo dbali těchto humánních ustanovení. Kristus však radil svým učedníkům, aby se podrobili rozhodnutí soudu, i kdyby přikazovalo více, než Mojžíšův zákon. Učil je, že se mají podřídit i tehdy, když by soud požadoval část jejich oděvu. Měli dát věřiteli, co mu patří, dokonce mu měli dát ještě víc, než mohl vyžadovat podle soudního rozhodnutí. Pán Ježíš řekl: “A tomu, kdo by se s tebou chtěl soudit o košili, nech i svůj plášť.” Matouš 5,40. A když tě úředníci vyzvou, abys s nimi šel míli, jdi s nimi dvě.

Potom Ježíš pokračoval: “Kdo tě prosí, tomu dej, a kdo si chce od tebe vypůjčit, od toho se neodvracej.” Matouš 5,42. Podobně učil i Mojžíš: “Nebude tvé srdce zpupné [46] a nezavřeš svou ruku před svým potřebným bratrem. Ochotně mu otvírej svou ruku a poskytni mu dostatečnou půjčku podle toho, kolik ve svém nedostatku potřebuje.” 5. Mojžíšova 15,7.8. Tento biblický text ukazuje smysl Spasitelova výroku. Kristus nás neučí, abychom dávali bez rozdílu všem, kteří prosí o pomoc, ale říká: “Poskytni mu dostatečnou půjčku podle toho, kolik ve svém nedostatku potřebuje.” Jedná se spíše o dar než o půjčku. Vždyť máme “půjčovat a nic nečekat zpět” Lukáš 6,35.

“Milujte své nepřátele.” Matouš 5,44

Spasitelovo naučení “neodporujte zlému” pomstychtiví Židé těžko přijímali, a proto mezi sebou proti němu reptali. Pán Ježíš však prohlásil ještě něco silnějšího:

“Slyšeli jste, že bylo řečeno: ‘Milovati budeš bližního svého a nenávidět nepřítele svého.’ Já však vám pravím: Milujte své nepřátele, žehnejte těm, kdo vás proklínají, dobře čiňte těm, kdo vás nenávidí, a modlete se za ty, kdo vás hanobí a pronásledují, abyste byli syny nebeského Otce.” Matouš 5,43-45

To byl skutečný duch zákona, který zákoníci ovšem změnili ve sbírku bezcitných a přísných nařízení. Sebe považovali za lepší, než jsou ostatní lidé. Domnívali se, že Bůh jim projevuje zvláštní přízeň, protože se narodili jako Izraelci. Pán Ježíš však ukázal, že jedině duch odpouštějící lásky by byl důkazem toho, že jednají z vyšších pohnutek než publikáni a hříšníci, kterými pohrdali.

Pán Ježíš obrátil pozornost svých posluchačů k Vládci vesmíru a označil jej novým jménem “náš Otec”. Chtěl, aby pochopili, jak velice po nich Bůh touží. Učil také, že Bůh má zájem o každé své ztracené dítě. “Jako se nad syny slitovává otec, slitovává se Hospodin nad těmi, kdo se ho bojí.” Žalm 103,13. Takové pojetí Boha nedalo světu žádné náboženství, jedině Bible. Pohanství učí lidi, aby k Nejvyššímu vzhlíželi spíše se strachem než s láskou, aby ho považovali spíše za zlého boha, kterého musí usmiřovat oběťmi, než za Otce, jenž své děti zahrnuje láskou. Dokonce izraelité byli tak zaslepeni, že nechápali jedinečné učení proroků o Bohu. Zjevení Boží otcovské lásky jim připadalo jako úplně nové učení, jako nový dar světu.

Židé si mysleli, že Bůh miluje jen ty lidi, kteří mu slouží. Podle jejich názoru to byli všichni, kdo plnili požadavky rabínů. Byli přesvědčeni, že na ostatní lidi se Bůh hněvá a proklíná je. To ale není pravda, prohlásil Pán Ježíš. Celý svět — jak lidé dobří, tak i zlí — se hřeje v paprscích jeho lásky. Této pravdě nás učí i příroda. Vždyť Bůh “dává svému slunci svítit na zlé i dobré a déšť posílá na spravedlivé i nespravedlivé” Matouš 5,45.

Země rok co rok nevydává své plody ani neobíhá kolem Slunce [47] svou vlastní silou. Boží ruka vede, drží a přidržuje oběžnice na jejich pravidelné pouti vesmírem. Jedině Boží mocí se střídá léto se zimou, doba setí s dobou sklizně, den s nocí v pravidelném sledu. Působením Božího slova se zelená rostlinstvo, pučí lístky a rozvíjejí se květy. Všechno dobré, co máme, každý sluneční paprsek, každá osvěžující vláha, každé sousto potravy, každý okamžik života je darem Boží lásky.

I když jsme byli nelaskaví a svárliví, když “jsme se navzájem nenáviděli”, měl s námi nebeský Otec slitování. “Ale ukázala se dobrota a láska našeho Spasitele Boha: On nás zachránil ne pro spravedlivé skutky, které my jsme konali, nýbrž ze svého slitování.” Titovi 3,3-5. Jestliže přijmeme Boží lásku, učiní z nás lidi laskavé a přívětivé nejen ve vztahu k těm, kteří se nám líbí, ale i k těm, kteří nejvíce chybují, bloudí a hřeší.

Boží děti jsou lidé, u kterých se projevují rysy Boží povahy. Ani společenské postavení, původ, národnost nebo náboženská příslušnost nedokazují, že jsme členy Boží rodiny. O tom svědčí jen láska, která zahrnuje všechny lidi. Dokonce u hříšníků, jejichž srdce se úplně neuzavřela Božímu Duchu, se setkáváme s odezvou na laskavé chování. I když snad oplácejí nenávist nenávistí, na lásku odpoví láskou. Jedině Duch Boží uschopňuje člověka oplácet nenávist láskou. Laskavost projevovaná vůči nevděčným a zlým lidem, nezištně konané dobro, to jsou vlastnosti členů nebeské rodiny. Boží děti tak nepochybně ukazují svoje vznešené postavení.

“Buďte tedy dokonalí, jako je dokonalý váš nebeský Otec.” Matouš 5,48

Ze slůvka “tedy” můžeme usuzovat, že jde o závěr, o vyvrcholení předcházejících myšlenek. Pán Ježíš totiž právě vylíčil svým posluchačům neskonalou Boží milost a lásku a vyzval je, aby byli dokonalí. Protože váš nebeský Otec “je dobrý k nevděčným i zlým” (Lukáš 6,35), protože se snížil, aby vás povznesl, vaše povaha se může podobat jeho povaze a můžete se bez vady postavit před lidi i anděly.

Podmínky věčného života, který udílí Boží milost, jsou stejné jako byly v ráji: dokonalá spravedlnost, soulad s Bohem a naprostá poslušnost zásad Božího zákona. Starý zákon klade stejné požadavky na povahu člověka jako Nový zákon. Dosažení těchto požadavků se nevymyká našim možnostem. V každém Božím přikázání nebo nařízení je současně skryto určité zaslíbení. Bůh učinil opatření, abychom se mu mohli podobat. Vykoná toto dílo v životě každého člověka, který se proti tomu nestaví svou zvrácenou vůlí a nemaří jeho milost.

Bůh nás miluje nevýslovnou láskou. Naše láska vůči němu se probudí v okamžiku, kdy začneme chápat, co je skutečná šířka [48] a délka, výška a hloubka Kristovy lásky, která přesahuje každé poznání. Naše zatvrzelé srdce se stane přístupnějším a pokornějším, když se nám ukáže Kristova úžasná dobrota a poznáme, jak nás miloval v době, když jsme byli ještě hříšníci. Hříšník se mění a stává se Božím dítětem. Bůh nepoužívá násilných opatření, ale láskou vypuzuje hřích ze srdce člověka. Láskou mění pýchu v pokoru, nepřátelství a nevíru v lásku a důvěru.

Židé bez oddechu usilovali získat dokonalost vlastním přičiněním, ale to se jim nedařilo. Kristus je už dříve upozornil, že jejich vlastní spravedlnost nemůže nikdy vejít do nebeského království. Nyní jim ukázal, jakou spravedlnost budou vlastnit všichni, kdo vstoupí do nebes. V celém svém kázání na hoře popisoval ovoce spravedlnosti a v této větě ukázal, kdo je jejím zdrojem a jaká je její podstata. Buďte dokonalí, jako je dokonalý Bůh. Zákon je projevem Boží povahy. Sledujte dokonalé zásady svého nebeského Otce, které jsou základem jeho vlády!

Bůh je láska. Jako slunce vysílá světelné paprsky, tak z Boha vyzařuje láska, světlo a radost na všechny stvořené bytosti. Štědrost je přirozenou Boží vlastností. Nesobecká láska je základním rysem jeho povahy. Boží slávou je prospěch jeho dětí, jeho radostí je něžná otcovská péče. Vybízí nás, abychom byli právě tak dokonalí jako on. Máme šířit světlo a požehnání v malém okruhu své působnosti, podobně jako je Bůh zdrojem světla a požehnání v celém vesmíru. Svítit nemůžeme sami od sebe. Osvěcuje nás světlo Boží lásky a naším úkolem je zrcadlit jeho jas. Jestliže přijmeme dokonalost, kterou nám nabízí, můžeme se stát tak dokonalými ve své lidské oblasti, jako je Bůh dokonalý ve své.

Pán Ježíš řekl: “Buďte dokonalí, jako je dokonalý váš Otec.” Jste-li totiž dětmi Božími, jste také “účastnými Božské přirozenosti” a není možné, abyste se mu nepodobali. Život dítěte se podobá životu jeho otce. Jste-li Božími dětmi, narozenými z jeho Ducha, žijete životem, který vychází z Boha. V Kristu “je vtělena všechna plnost božství” (Koloským 2,9) a život Ježíšův se projeví “na našem smrtelném těle” 2. Korintským 4,11. Boží život v nás vytváří stejnou povahu, jakou měl Kristus, a bude se v nás projevovat stejnými činy jako v jeho životě. Tak budeme žít v souladu s každým přikázáním Božího zákona, neboť “Hospodinův zákon je dokonalý, udržuje při životě.” Žalm 19,8. Láskou se “spravedlnost požadovaná zákonem” naplní “v nás, kteří se neřídíme svou vůlí, nýbrž vůlí Ducha” Římanům 8,4. [49]

4. kapitola — Pravá pohnutka k službě

“Varujte se konat skutky spravedlnosti před lidmi, jim na odiv.” Matouš 6,1

Kristova slova na hoře blahoslavenství vyjadřovala učení, které Kristus beze slov hlásal svým životem. Lidé tomu však neporozuměli. Nemohli pochopit, proč Kristus nepoužil svou velkou moc, aby dosáhl toho, co pokládali za nejvyšší dobro. Jejich způsob života, názory a pohnutky se úplně rozcházely s povahou Ježíše Krista. Tvrdili sice, že jim jde o slávu zákona, ve skutečnosti však usilovali o slávu vlastní. Kristus jim ukazoval, že každý, kdo miluje jen sebe, přestupuje zákon.

Zásady, které s oblibou pěstovali farizeové, jsou příznačné pro lidstvo ve všech dobách. Farizejství je přirozeným rysem lidské povahy. Když Spasitel ukázal rozdíl mezi svou povahou, svými metodami a farizejstvím, vyhlásil učení, které má význam pro lidi všech dob.

V době Pána Ježíše se farizeové stále snažili dosáhnout přízně nebes, aby si tím zajistili pozemský blahobyt a světské pocty, které chápali jako odměnu za své ctnosti. Současně stavěli lidem na odiv své skutky milosrdenství, aby upoutali na sebe pozornost a získali pověst svatosti.

Pán Ježíš jim vytkl jejich okázalost a prohlásil, že Bůh takovou službu nepřijímá. Lichocení a obdiv lidu, po kterých tak velice toužili, budou jejich jedinou odměnou.

“Když ty prokazuješ dobrodiní, ať neví tvá levice, co činí pravice, aby tvé dobrodiní zůstalo skryto, a tvůj Otec, který vidí, co je skryto, ti odplatí.” Matouš 6,3.4.

Těmito slovy Pán Ježíš nechtěl říci, že činy lásky by měly zůstat vždy utajeny. Když apoštol Pavel psal pod vlivem Ducha svatého, nepřešel bez povšimnutí ušlechtilou obětavost makedonských křesťanů, naopak hovořil o Kristově milosti, která v nich působila. To povzbudilo i jiné, aby se nechali naplnit stejným duchem. Sboru v Korintu napsal: “Vaše horlivost byla pobídkou pro mnohé z nich.” 2. Korintským 9,2. [50]

Ze samotných slov Ježíše Krista jednoznačně vyplývá, že cílem skutků lásky není obdiv a chvála lidí. Pravá zbožnost nestaví nic na odiv. Kdo touží po slovech chvály a lichocení a živí se jimi jako sladkým nektarem, je křesťanem jen podle jména.

Dobrými skutky nemají Kristovi následovníci oslavovat sebe, ale Krista, v jehož milosti a síle je konají. Duch svatý je původcem každého dobrého skutku. Nepřichází proto, aby oslavil člověka, který jej přijímá, ale Boha, který jej sesílá. Když světlo Ježíše Krista osvěcuje srdce, přetékají ústa chválou a vděčností Bohu. Přestaneme přemýšlet a hovořit o svých modlitbách, o vykonaných povinnostech, o své dobročinnosti a sebezapírání. My ustoupíme do pozadí a Kristus se ukáže jako “všechno ve všem”.

Máme dávat z ryzích pohnutek, ze soucitu a z lásky k trpícím, a ne abychom se svými dobrými skutky vychloubali. Čistota úmyslů a opravdová laskavost jsou pohnutky, kterých si nebesa cení. Více než nejryzejšího zlata z Ofíru si Pán Bůh váží člověka, který je upřímný ve své lásce a plně oddaný Bohu.

Nemáme přemýšlet o odměně, ale o své službě. Laskavost projevovaná v tomto duchu bude náležitě odměněna. “Tvůj Otec, který vidí, co je skryto, ti odplatí.” Matouš 6,4. Zůstává skutečností, že Bůh sám je naší velkou odměnou, v níž je obsaženo všechno ostatní, avšak člověk ji přijímá a těší se z ní jen tehdy, když se snaží Bohu přiblížit povahou. Člověk dokáže ohodnotit jen ty vlastnosti, které sám má. Nakolik se dokážeme odevzdat Bohu pro službu, natolik se Bůh dává nám.

Každý, kdo umožní, aby jeho srdcem a životem protékal proud Božího požehnání pro jiné, získá přitom sám bohatou odměnu. Stráně a roviny nejsou samy zkráceny, když poskytují řečiště potokům spěchajícím k moři. To, co dávají, se jim stonásobně vrací. Proud, který jimi protéká, je zúrodňuje a pokrývá vše zelení. Tráva na jeho březích je svěžejší, stromy mají více listů a květena je bohatší. Když země v žáru letního slunce vyprahne a zhnědne, pruh zeleně lemuje řeku. Rovina, která umožnila horským potokům průchod k moři, se oděje svěžestí a krásou. To je ukázka odměny, kterou Boží milost dává všem, kdo jí dovolili, aby skrze ně proudila do světa.

Takové požehnání obdrží lidé, kteří prokazují milosrdenství potřebným. Prorok Izajáš říká: “Cožpak nemáš lámat svůj chléb hladovému, přijímat do domu utištěné, ty, kdo jsou bez přístřeší? Vidíš-li nahého, obléknout ho, nebýt netečný k vlastní krvi? Tehdy vyrazí jak jitřenka tvé světlo a rychle se zhojí tvá rána... Hospodin tě povede neustále, bude tě sytit i v krajinách vyprahlých... budeš jako zahrada zavlažovaná, jako vodní zřídlo, jemuž se vody neztrácejí.” Izajáš 58,7-11. [51]

Dobročinnost dostává dvojnásobné požehnání. Člověk, který dává potřebným, je požehnáním pro druhé a sám přijímá ještě větší požehnání. Kristova milost v člověku vytváří takové povahové rysy, které jsou opakem sobectví a které život zušlechťují, povznášejí a obohacují. Šlechetné činy vykonané v skrytu spojují vzájemně lidská srdce a přitahují je blíže k srdci Původce každé šlechetné pohnutky. Drobné pozornosti, nenápadné skutky lásky a sebeobětování, které provázejí a zdobí život jako vůně květinu, značně přispívají k životnímu požehnání a štěstí. Nakonec se ukáže, že sebezapření pro dobro a štěstí druhých, i když se nezdá důležité a zůstává bez povšimnutí, nebesa uznávají jako znamení našeho spojení s Králem slávy. I on se stal chudým, ačkoli byl bohatý.

Dobré skutky lze konat v skrytu, ale jejich vliv na povahu toho, kdo je koná, ukrýt nelze. Když budeme pracovat s upřímnými pohnutkami jako Kristovi následovníci, budou naše srdce těsně spojena s Bohem. Duch Boží na nás bude působit a naše srdce odpoví na jeho dotek tím, že se mu odevzdá.

Bůh dává lidem dary a dále je rozhojňuje u těch, kteří je moudře využívají. Rád uznává službu svých věrných, kterou konají ve jménu jeho milovaného Syna, jeho milostí a mocí. Lidé, kteří usilují o rozvoj a zdokonalování křesťanské povahy tím, že své síly a schopnosti věnují konání dobra, sklidí v budoucím světě to, co zde zaseli. Dílo započaté na zemi dosáhne vyvrcholení během života na nové zemi a potrvá po celou věčnost.

“A když se modlíte, nebuďte jako pokrytci.” Matouš 6,5.

Farizeové vymezili k modlitbě určité hodiny. Často se přihodilo, že v určenou hodinu byli někde na ulici nebo na tržišti. Ať byli kdekoli, třeba uprostřed spěchajícího davu, zastavili se a hlasitě odříkávali své formální modlitby. Pán Ježíš tuto bohoslužbu, která sloužila pouze k jejich vlastnímu vyvýšení, přísně pokáral. Nebyl proti modlitbám na veřejnosti, sám se modlil se svými učedníky i před zástupy lidí. Učil však, že soukromá modlitba nepatří na veřejnost. Modlitbu, která vyvěrá z osobního vztahu k Bohu, má slyšet pouze Bůh. Takovou modlitbu by nemělo vyslechnout žádné zvědavé ucho.

“Když ty se modlíš, vejdi do svého pokojíku.” Matouš 6,6. Urči si místo pro soukromou modlitbu. Pán Ježíš měl vybraná místa, kde rozmlouval s Bohem. I my bychom si měli zvolit podobná místa. Často potřebujeme odejít na nějaké místo, byť sebeskromnější, kde bychom byli sami s Bohem.

“Modli se k svému Otci, který zůstává skryt.” Matouš 6,6. Ve jménu Pána Ježíše smíme předstupovat před Boha s důvěrou dítěte. Nepotřebujeme žádného člověka jako prostředníka. Ve jménu Pána Ježíše můžeme otevřít své srdce [52] Otci jako někomu, kdo nás zná a miluje.

Na skrytém místě, kde nás může vidět a slyšet jedině Bůh, můžeme vyjádřit svá nejtajnější přání a touhy Otci nezměrného slitování. A v samotě, když se vnitřně ztišíme, promluví k našemu srdci onen hlas, který vždy odpoví na volání lidské nouze.

“Vždyť Pán je plný soucitu a slitování.” Jakubův 5,11. S neúnavnou láskou je ochotný poslouchat vyznání zbloudilých a přijímat jejich pokání. Očekává od nás projev vděčnosti stejně jako matka čeká úsměv uznání od svého milovaného dítěte. Přeje si, abychom pochopili, jak opravdově a vřele po nás touží. Nabízí nám, abychom svoje těžkosti předložili jeho soucitu, svůj zármutek jeho lásce, své rány jeho uzdravující moci, svoji slabost jeho síle, svou prázdnotu jeho plnosti. Nikoho, kdo k němu přišel, ještě nezklamal. “Pohleďte k němu, ať se rozveselíte, vaše tvář se nemusí zardívat hanbou.” Žalm 34,6.

Lidé, kteří hledají Boha v soukromí, předkládají mu své potřeby a žádají jej o pomoc, neprosí nadarmo. “Tvůj Otec, který vidí, co je skryto, ti odplatí.” Matouš 6,4. Když si zvolíme Krista za svého každodenního průvodce, pocítíme, že nás obklopuje moc neviditelného světa. Tím, že vzhlížíme k Ježíši, stáváme se mu podobni. Takový pohled nás mění. Naše povaha se zjemňuje a zušlechťuje pro nebeské království. Společenství a setkávání s Pánem povede jistě k prohloubení zbožnosti, čistoty a nadšení. Budeme se lépe modlit. Boží výchova se v našem životě projeví novou pílí a nadšením.

Člověk, který denně usilovně prosí Boha o pomoc a sílu, získá jen ušlechtilé touhy, jasné pojetí pravdy a povinnosti, bude jednat jen z čistých pohnutek a ustavičně hladovět a žíznit po spravedlnosti. Stálé spojení s Bohem nás uschopní rozšiřovat světlo pokoje a vyrovnanosti, které vládne v našem srdci, na lidi, s nimiž se stýkáme. Síla, kterou čerpáme modlitbou, a vytrvalé úsilí vychovávat povahu k ohleduplnosti a pozornosti nás připravují pro každodenní povinnosti, naplňují nás pokojem za všech okolností.

Když se přiblížíme k Bohu, staneme se jeho mluvčími. Vloží nám do úst svoje poselství a dokonce slova, kterými ho budeme chválit. Naučí nás, jak máme děkovat svému nebeskému Otci a oslavovat ho po vzoru andělů. Z celého našeho života bude vyzařovat světlo a láska Spasitele, který v nás přebývá. Jestliže člověk prožívá život vírou v Syna Božího, vnější nesnáze se ho tolik nedotýkají.

“Při modlitbě pak nemluvte naprázdno jako pohané.” Matouš 6,7

Pohané se domnívali, že jejich modlitby jsou samy o sobě zásluhou pro usmíření hříchů. Čím delší modlitba, tím více zásluh. Kdyby mohli dosáhnout svatosti vlastním úsilím, měli by v sobě něco, [53] z čeho by se mohli radovat a čím by se mohli chlubit. Takové pojetí modlitby vychází z předpokladu, že je možné dosáhnout odpuštění vlastními zásluhami, a to je základ všech falešných náboženství. Farizeové si osvojili pohanské pojetí modlitby, které přetrvává až do dnešní doby dokonce i mezi těmi, kdo se hlásí ke křesťanství. Opakování ustálených, tradičních frází bez opravdové touhy po Bohu je prázdným mluvením jako u pohanů.

Hřích se nedá odčinit modlitbou. Sama modlitba není žádnou ctností ani zásluhou. Květnatými slovy se nedají nahradit pravé pohnutky. I nejkrásnější modlitby mohou být jen prázdnými slovy, pokud nevyjadřují skutečné pocity srdce. Když modlitba vychází z upřímného srdce a vyjadřuje jednotlivá přání člověka, jako by žádal svého přítele zde na zemi o pomoc a očekával splnění, pak je to modlitba víry. Bůh nestojí o formální vděčnost. Avšak i nevyslovené volání srdce zlomeného a zkroušeného vědomím vlastního hříchu a naprosté bezmocnosti nalézá cestu k milostivému Otci.

“A když se postíte, netvařte se utrápeně jako pokrytci.” Matouš 6,16

Půst, jak ho Bible představuje, je víc než pouhá forma. Neznamená jen odmítat stravu, “nosit režný šat a sypat si popel na hlavu”. Ten, kdo se postí ze skutečného žalu nad hříchem, to nečiní nikdy okázale.

Pravým smyslem postu, ke kterému nás Bůh vyzývá, není trýznění těla kvůli hříchu. Má nám pomoci poznat závažnost hříchu, pokořit srdce před Bohem a přijmout jeho odpouštějící milost. Bůh přikázal lidu Izraele: “Roztrhněte svá srdce, ne oděv, navraťte se k Hospodinu, svému Bohu.” Jóel 2,13

Nic nám neprospěje, budeme-li konat pokání a namlouvat si, že vlastními skutky lze získat zásluhy nebo spasení. Když se lidé Krista ptali: “Jak máme jednat, abychom konali skutky Boží?”, odpověděl: “Toto je skutek, který žádá Bůh: abyste věřili v toho, koho on poslal.” Jan 6,28.29. Pokání znamená obrátit se od sebe ke Kristu. Pokud přijmeme Krista tak, aby v nás mohl vírou žít, pak budeme konat dobré skutky.

Pán Ježíš řekl: “Když ty se postíš, potři svou hlavu olejem a tvář svou umyj, abys neukazoval lidem, že se postíš, ale svému Otci, který zůstává skryt.” Matouš 6,17.18. Všechno, co konáme k Božímu oslavení, máme činit radostně a ne s nechutí. V náboženství Ježíše Krista není nic ponurého. Jestliže křesťané svým smutným vzhledem vzbuzují dojem, jako by se zklamali ve svém Pánu, zkreslují tím Kristovu povahu a vkládají svým nepřátelům do úst argumenty. Slovy se hlásí k Bohu jako ke svému Otci, ale protože jsou smutní a ustaraní, vypadají jako sirotci. [54]

Podle přání Pána Ježíše máme službu pro něj představovat tak přitažlivou, jaká ve skutečnosti je. Řekni svému soucitnému Spasiteli o sebezapření a skrytých zápasech srdce! Slož své břemeno u Ježíšova kříže, pokračuj ve své cestě a raduj se z lásky toho, který tě miloval jako první. Lidé se nemusí dovědět, co se odehrává mezi člověkem a Bohem, ale výsledky působení Ducha svatého na srdce budou viditelné všem, protože ten, “který vidí, co je skryto, ti odplatí” Matouš 6,4.

“Neukládejte si poklady na zemi.” Matouš 6,19

Pozemské poklady nejsou trvanlivé. Rozkrádají je zloději, kazí je rez, ničí je požáry a přírodní pohromy. “Kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.” Matouš 6,21. Pozemské poklady dokážou natolik ovládnout lidskou mysl, že z ní úplně vytlačí všechny nebeské zájmy.

V židovské době se stala láska k penězům hlavním zájmem lidí. Světáctví vytlačilo Boha a náboženství z lidských srdcí. Podobně je tomu i dnes. Touha po bohatství působí tak podmanivým a zotročujícím vlivem na život, že v člověku potlačuje ušlechtilost a převrací lidskost, až je úplně zničí. Služba satanu je únavná, plná starostí a zmatků. Poklad, který si lidé tak pracně na zemi shromáždili, trvá jen krátkou dobu.

Pán Ježíš řekl: “Ukládejte si poklady v nebi, kde je neničí mol ani rez a kde je zloději nevykopávají a nekradou. Neboť kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.” Matouš 6,20.21.

Radí nám, abychom si ukládali poklady v nebi. Ve vlastním zájmu bychom měli získávat nebeské bohatství. Ze všeho, co vlastníme, jen ono je skutečně naše. Poklad uložený v nebi je nezničitelný. Nemůže jej zničit požár ani záplava, nemůže jej ukrást zloděj ani znehodnotit rez, protože o něj pečuje Bůh.

Tímto pokladem, kterého si Kristus váží nade všechno, je “bohaté a slavné dědictví v jeho svatém lidu” Efezským 1,18. Kristus nazývá učedníky svými klenoty, svým drahocenným a jedinečným pokladem. Budou zářit “jako drahokamy v čelence” Zacharjáš 9,16. “Způsobím, že člověk bude vzácnější než ryzí zlato, člověk bude nad zlato z Ofíru.” Izajáš 13,12. Kristus, zdroj veškeré slávy, pohlíží na svůj lid v jeho čistotě a dokonalosti jako na odměnu za všechno své utrpení, pokoru a lásku a jako na doplnění své slávy.

Umožňuje nám, abychom s ním spolupracovali na velkém díle vykoupení a měli podíl na bohatství, které získal svým utrpením a smrtí. Apoštol Pavel napsal křesťanům v Tesalonice: “Vždyť kdo je naše naděje, radost a vavřín chlouby před naším Pánem Ježíšem Kristem při jeho příchodu, ne-li právě vy? Ano, vy jste naše sláva a radost.” 1. Tesalonickým 2,19.20. Tento poklad máme shromažďovat podle Kristova příkazu. Povaha [55] člověka je výsledkem celoživotního úsilí. Poklad v nebi shromažďujeme každým slovem a činem, které milostí Kristovou vzbudí třeba v jediné duši touhu po nebeském království, a každým úsilím o vytvoření křesťanské povahy.

Kde je poklad, tam je i srdce. Když se snažíme prospět jiným, prospíváme i sobě. Člověk, který věnuje své prostředky a čas pro šíření evangelia, věnuje své zájmy a modlitby tomuto dílu a lidem, kteří mají být zachráněni. Jeho láska se upíná k druhým a zároveň se prohlubuje jeho oddanost Kristu, která mu umožní prokazovat bližním nejvyšší dobro.

Člověk pozná hodnotu pokladu, který si po celý život v nebi skládal, až v poslední den, kdy všechno pozemské bohatství ztratí cenu. Jestliže jsme se řídili slovy Ježíše Krista, uvidíme lidi, kteří byli zachráněni naším přičiněním, až se jednou shromáždíme kolem Božího trůnu. Pak poznáme, že jeden člověk přivedl ke spasení druhé a ti zase další a že celý ten velký zástup lidí zakotvil v přístavu pokoje také naším přičiněním. Vykoupení pak složí své koruny k Ježíšovým nohám a budou ho navěky oslavovat. S jakou radostí se bude Kristův spolupracovník dívat na vykoupené, kteří se budou podílet na slávě Vykupitele! Jak si budou nebe vážit ti, kdo věrně pracovali pro záchranu jiných!

“Protože jste byli vzkříšeni s Kristem, hledejte to, co je nad vámi, kde Kristus sedí na pravici Boží.” Koloským 3,1.

“Je-li tedy tvé oko čisté, celé tvé tělo bude mít světlo.” Matouš 6,22

Podle slov Spasitele je všechno podmíněno upřímností našich úmyslů a naprostým odevzdáním Bohu. Když se upřímně a neúnavně snažíme poznat pravdu a poslouchat ji za každou cenu, přijmeme Boží světlo. Pravá zbožnost začíná teprve tehdy, když se přestaneme poddávat hříchu. Pak se srdce ztotožní s výrokem apoštola Pavla: “Jen to mohu říci: zapomínaje na to, co je za mnou, upřen k tomu, co je přede mnou, běžím k cíli, abych získal nebeskou cenu, jíž je Boží povolání v Kristu Ježíši. A vůbec všecko pokládám za ztrátu, neboť to, že jsem poznal Ježíše, svého Pána, je mi nade všecko. Pro něho jsem všecko ostatní odepsal a pokládám to za nic.” Filipským 3,13.14.8.

Tam, kde zrak zaslepila sebeláska, zůstává jen tma. “Je-li však tvé oko špatné, celé tvé tělo bude ve tmě.” Matouš 6,23. Tato neproniknutelná temnota zahalila Židy v zatvrzelé nevěře a znemožnila jim poznat povahu a poslání toho, který je přišel zachránit od jejich hříchů.

Prohra v pokušení začíná tehdy, když dovolíme, aby se do naší mysli vloudila pochybnost a naše důvěra Bohu ochabla. Jestliže se nerozhodneme odevzdat plně Bohu, jsme [56] ve tmě. Máme-li nějaké výhrady, necháváme satanu pootevřené dveře, aby nás mohl svést svým pokušením. Jakmile se mu podaří zatemnit náš zrak, abychom okem víry neviděli Boha, ztratíme ochranu před hříchem.

Ovládá-li nás touha po hříchu, svědčí to o naší duchovní zaslepenosti. Pokaždé, když podlehneme takové touze, sílí náš odpor vůči Bohu. Půjdeme-li cestou vyznačenou satanem, obklopí nás stíny zla a každý krok nás povede do stále hlubší tmy a zhorší naši duchovní slepotu.

V duchovní oblasti platí stejný zákon jako v přírodě. Kdo zůstává ve tmě, ztratí nakonec zrak. Obklopí ho ta nejhustší temnota a ani nejjasnější slunce mu nepřinese světlo. Kdo “je ve tmě a ve tmě chodí; neví, kam jde, neboť tma mu oslepila oči” 1. Janův 2,11. Stálým povolováním zlu, úmyslným přehlížením Božího působení, přestává hříšník milovat dobro, toužit po Bohu a dokonce ztrácí schopnost přijímat nebeské světlo. Pozvání milosti je stále stejně laskavé, Boží světlo září právě tak jasně, jako když osvítilo člověka poprvé, avšak hlas naráží na hluché uši, světlo dopadá na slepé oči.

Bůh nikoho neopustí, nikoho nezanechá vlastnímu údělu, dokud je ještě naděje na jeho záchranu. Člověk se odvrací od Boha, nikoli Bůh od člověka. Náš nebeský Otec nás volá, varuje a ujišťuje o své lásce tak dlouho, dokud další působení na nás má ještě smysl. Hříšník nese odpovědnost sám za sebe. Kdo se dnes staví proti působení Ducha svatého, připravuje si cestu, aby příště odmítl ještě větší světlo. Jeho odpor vůči Bohu roste, až nakonec na něho přestane světlo působit a zůstane netečný vůči vlivu Ducha svatého. Pak se to světlo, které v sobě měl, promění ve tmu. Pravda, kterou poznal, se mu tak zatemní, že prohloubí jeho zaslepenost.

“Nikdo nemůže sloužit dvěma pánům.” Matouš 6,24

Kristus neříká, že člověk nechce nebo nesmí sloužit dvěma pánům, ale že nemůže. Zájem o Boha nelze sloučit se zájmem o mamon. Tam, kde svědomí křesťana nabádá k trpělivosti, sebezapření a sebeovládání, tam nevěřící člověk překračuje mez, aby uspokojoval své sobecké sklony. Na jedné straně dělicí čáry stojí následovník Kristův, který projevuje sebezapření, na druhé straně stojí milovník světa, který si nic neodepře, libuje si ve výstředním způsobu života, vyžívá se v lehkovážných a škodlivých věcech. Křesťan nemůže přestoupit tuto hranici.

Nikdo nemůže zůstat neutrální, není střední cesty. Nenajdeme člověka, který neslouží ani Bohu, ani nepříteli spravedlnosti. Kristus chce žít ve svých následovnících, působit prostřednictvím jejich schopností a možností. Svou vůli musí podřídit vůli Kristově; musí jednat pod vlivem jeho Ducha. Pak už ovšem [57] nežijí oni, nýbrž Kristus žije v nich. Kdo se plně neodevzdá Bohu, je ovládán jinou mocí, poslouchá jiný hlas, který ho vede úplně jiným směrem. Polovičatou službou se člověk staví na stranu nepřítele jako úspěšný spojenec mocností zla. Když se k satanu připojí a začnou s ním spolupracovat i lidé, kteří se vydávají za bojovníky Kristovy, projeví se jako nepřátelé Kristovi. Zrazují své poslání. Stávají se spojovacím článkem mezi satanem a pravými bojovníky Kristovými. Jejich prostřednictvím pak nepřítel stále působí, aby pro sebe získal srdce Kristových bojovníků.

Nejmocnějším satanovým nástrojem na tomto světě není nemravný život zatvrzelého hříšníka nebo vyvrhele lidské společnosti, ale život člověka, který se zdá ctnostný, čestný a ušlechtilý, avšak otročí snad jen jedinému hříchu, podléhá snad jen jediné neřesti. Pro jiného člověka, který v skrytu bojuje proti nějakému silnému pokušení a chvěje se na samém okraji propasti, je takový příklad nejsilnějším svodem k hříchu. Ten, kdo získal vyšší pojetí života, pravdy a cti, a přesto úmyslně přestupuje některé přikázání Božího zákona, převrací své ušlechtilé dary tak, že se stávají příčinou pádu do hříchu. Nadání, vlohy, schopnosti, cit, dokonce i ušlechtilé a laskavé činy se mohou stát satanovou léčkou, která strhne jiné do propasti zkázy a vede ke ztrátě věčného života.

“Nemilujte svět ani to, co je ve světě. Miluje-li kdo svět, láska Otcova v něm není. Neboť všechno, co je ve světě, po čem dychtí člověk a co chtějí jeho oči a na čem si v životě zakládá, není z Otce, ale ze světa.” 1. Janův 2,15.16.

“Nemějte starost o svůj život.” Matouš 6,25

Dárce života ví, že potřebujeme potravu, abychom mohli žít. Stvořitel také ví, že naše tělo potřebuje oděv. Otec nám dal ten největší dar, nepřidá nám snad i vše ostatní, co potřebujeme?

Pán Ježíš poukázal svým posluchačům na ptactvo, které zpívá své chvalozpěvy a nezatěžuje se přitom starostmi. I když “nesejí a nežnou”, přesto se Stvořitel stará o jejich potřeby. A pak se otázal: “Což vy nejste o mnoho cennější?” Matouš 6,26.

Horské stráně a pole hýřily pestrými barvami. Pán Ježíš ukázal na květiny v svěží ranní rose a řekl: “Podívejte se na polní lilie, jak rostou.” Matouš 6,28. Půvabné tvary a něžné barvy rostlin a květů může sice člověk svou dovedností napodobit, kdo však může vdechnout život jediné květině nebo jedinému stéblu trávy? Každý květ u cesty vděčí za své bytí téže moci, která stvořila hvězdnou oblohu. V celém stvoření pulzuje život, který vychází z velkého Božího srdce. Polní květiny odívá Boží ruka do krásnějšího roucha, než jaká zdobila pozemské krále. “Jestliže tedy Bůh tak obléká polní trávu, která [58] tu dnes je a zítra bude hozena do pece, neobleče tím spíše vás, malověrní?” Matouš 6,30.

Pán Ježíš, který stvořil květiny a obdařil ptactvo líbeznými hlasy, řekl: “Podívejte se na polní lilie”, “pohleďte na nebeské ptactvo”. Z nádherných výtvorů přírody se můžeme o Boží moudrosti naučit více, než nakolik ji znají učenci. Na lístky květů lilie napsal Bůh poselství srozumitelné pouze srdci prostému nedůvěry, sobectví a ničivých starostí. Nedal snad Bůh zpěvné ptactvo a rozkošné květy ze své nesmírné otcovské lásky proto, aby ozdobil a obšťastnil naši životní cestu? Mohli bychom prožít život i bez květin a ptactva, Bůh se však nespokojil s tím, že nám dal jen to, co by stačilo k pouhému životu. Naplnil zemi i oblohu krásou, která svědčí o jeho lásce k nám. Krása všech stvořených věcí je však jen pouhým zábleskem jeho slávy. Když nešetřil svým nekonečným uměním v přírodě, jen aby nás naplnil štěstím a radostí, proč ještě pochybovat, že nám dá všechno, co potřebujeme k životu?

“Podívejte se na polní lilie.” Každá květina, která otevírá svůj květ slunečnímu svitu, se řídí stejnými zákony, kterými se řídí hvězdy, a přitom jak prostý a krásný je její život! Prostřednictvím květin nás chce Bůh upozornit na krásu pravé křesťanské povahy. Bůh, který obdařil takovou krásou květ, si tím více přeje, aby lidé byli oděni krásou Kristovy povahy.

Pán Ježíš řekl: “Podívejte se na polní lilie, jak rostou”, jak vyrůstají z chladné černé země nebo bahna řečiště a jak rozvíjejí svou krásu a šíří vůni. Kdo by mohl tušit při pohledu na nevzhlednou hnědou cibulku, že z ní vzejde taková krása? Když však Bůh působením vláhy a slunečního svitu probudí život, který je v ní skrytý, člověk při pohledu na její krásu žasne. Právě tak se rozvíjí život Boží v každém člověku, který se poddává působení Boží milosti. Tato milost přináší požehnání každému tak štědře jako déšť a sluneční paprsky přírodě. Bůh svým slovem stvořil květiny a stejné slovo v nás vytváří rysy jeho povahy.

Boží zákon je zákonem lásky. Bůh nás obklopuje krásou, aby nás naučil, že na zemi nežijeme proto, abychom hospodařili jen pro sebe, kopali, stavěli, dřeli a starali se. Chce, aby Kristova láska prozářila, obšťastnila a zkrášlila náš život. Podobně jako květiny máme službou lásky přinášet druhým radost.

Rodiče, berte pro výchovu dětí poučení z přírody. Voďte je na zahradu, do polí, do lesů a učte je číst v přírodě poselství Boží lásky. Vyvozujte naučení o Pánu Ježíši z přírody. Naučte je, aby v každé příjemné a krásné věci viděly projev Boží lásky k nim. Ukazujte svým dětem krásu svého náboženství. Vyprávějte jim o dobrotě Božího zákona.

Učte své děti, že velká Boží láska může změnit jejich povahu tak, že se bude podobat povaze Boží. [59]

Učte je, že Bůh si přeje, aby jejich život byl krásný, podobně jako jsou krásné květiny. Když sbírají květiny, učte je, že povaha Stvořitele je ještě krásnější. Tím jejich srdce přilne k Bohu. Dobrý nebeský Otec se jim stane každodenním společníkem a důvěrným přítelem a jejich život se bude měnit po vzoru jeho čistoty.

“Hledejte především Boží království.” Matouš 6,33

Lidé, kteří naslouchali Kristovým slovům, stále toužebně očekávali nějakou zmínku o jeho pozemském království. Zatímco jim Pán Ježíš otvíral poklady nebes, mnozí se v duchu zabývali otázkou, jaké pozemské výhody jim přinese spojení s Ježíšem. Pán Ježíš jim ukázal, že svým přehnaným zájmem o světské věci se podobají okolním pohanským národům. Žijí tak, jako kdyby vůbec nebylo Boha, který pečuje o celé stvoření.

Pán Ježíš řekl: “Po tom všem se shánějí lidé tohoto světa. Váš Otec přece ví, že to potřebujete. Vy však hledejte jeho království a to ostatní vám bude přidáno.” Lukáš 12,30.31. Přišel jsem, abych vám otevřel království lásky, spravedlnosti a pokoje. Otevřte svá srdce, abyste mohli přijmout toto království a služte především jemu. I když je to duchovní království, neobávejte se, že o vaše pozemské potřeby nebude postaráno. Oddáte-li se službě Boží, postará se o vaše potřeby ten, který má veškerou moc na nebi i na zemi.

Pán Ježíš nám neříká, že nemáme o nic usilovat, ale učí nás, že mu máme dát první a nejlepší místo ve všem. Nemáme se pouštět do žádného podniku, sledovat žádné cíle nebo vyhledávat zábavy, které by bránily působení Boží spravedlnosti na naši povahu a na náš život. Cokoli děláme, máme činit z celého srdce, jako pro Pána.

Pán Ježíš za svého pobytu na zemi vyvýšil každou stránku života tím, že zjevoval lidem Boží slávu a ve všem se podřizoval vůli svého Otce. Následujeme-li jeho příkladu, patří i nám zaslíbení, že všechno, co potřebujeme v tomto životě, nám “bude přidáno”. Zaslíbení Boží milosti počítá se všemi okolnostmi života. Bere v úvahu chudobu i bohatství, nemoci i zdraví, jednoduchost i moudrost.

Ruka věčného Boha se vztahuje i k tomu nejslabšímu člověku, který se k němu obrací o pomoc. I ty nejvzácnější hodnoty světa pominou, ale člověk, který žije pro Boha, bude žít s Bohem. “A svět pomíjí i jeho chtivost; kdo však činí vůli Boží, zůstává na věky.” 1. Janův 2,17. Boží město otevře své zlaté brány každému, kdo se zde na zemi naučil spoléhat na Boží vedení a moudrost, útěchu a naději v nedostatku a v soužení. Uvítá ho tam zpěv andělů a strom života pro něj ponese ovoce. “I kdyby ustoupily hory a pohnuly se pahorky, moje milosrdenství od tebe [60] neodstoupí a smlouva mého pokoje se nepohne, praví Hospodin, tvůj slitovník.” Izajáš 54,10.

“Nedělejte si tedy starost o zítřek... Každý den má dost vlastního trápení.” Matouš 6,34

Kdo se odevzdá Bohu a jeho dílu, nemusí mít starost o zítřek. Pán, kterému sloužíme, zná konec od počátku. Nevíme, co přijde zítra a co je nám skryto, ale všemohoucí Bůh to ví.

Spoléháme-li ve svém životě jenom na sebe a očekáváme, že úspěch závisí jen na naší moudrosti, bereme na sebe břemeno, které na nás Bůh nevložil. Snažíme se je nést sami bez jeho pomoci. Přebíráme odpovědnost, která náleží Bohu, a tím se vlastně stavíme na jeho místo. Oprávněně bychom si mohli dělat starosti a obávat se nebezpečí nebo ztrát. Jestliže však věříme, že nás Bůh miluje a chce naše dobro, přestaneme se obávat o budoucnost. Budeme důvěřovat Bohu tak, jako dítě důvěřuje milujícím rodičům. Naše starosti a obavy zmizí, protože se naše vůle ztotožní s vůlí Boží.

Kristus neslíbil, že nám už dnes pomůže nést břemena zítřka. Řekl: “Stačí, když máš mou milost.” 2. Korintským 12,9. Podobně jako manu na poušti, dává nám každý den dostatek milosti. Stejně jako izraelský národ během svého putování pouští, můžeme i my přijímat každé ráno nebeský chléb pro denní potřebu.

Jen dnešek je náš a dnes máme žít pro Boha. Dnes máme Kristu svěřit všechny své záměry a plány, vložit na něj své starosti, protože mu na nás záleží. “To, co s vámi zamýšlím, znám jen já sám, je výrok Hospodinův, jsou to myšlenky o pokoji, nikoli o zlu: chci vám dát naději do budoucnosti.” “V obrácení a ztišení bude vaše spása, v klidu a důvěře vaše vítězství.” Jeremjáš 29,11; Izajáš 30,15.

Budeš-li hledat Pána a prožívat obrácení každý den, rozhodneš-li se dobrovolně pro svobodu a radost v Pánu, přijmeš-li radostně jeho milostivé volání a vezmeš-li na sebe jeho jho — jho poslušnosti a služby — Pán utiší tvůj nářek, odstraní tvé těžkosti a vyřeší všechny problémy, se kterými se setkáváš. [61]

5. kapitola — Modlitba Páně

“Vy se modlete takto.” Matouš 6,9

O modlitbě Páně hovořil náš Spasitel dvakrát. Prvně k zástupu v kázání na hoře a po několika měsících znovu pouze k učedníkům. Tehdy se totiž učedníci po nějaké době odloučení od svého Pána vrátili a našli ho plně zaujatého modlitbou. Zdálo se, že si neuvědomoval jejich přítomnost a modlil se dále nahlas. Spasitelova tvář zářila nebeským jasem. Vypadal, jako by byl v přítomnosti Neviditelného. Hovořil tak živě jako někdo, kdo skutečně rozmlouvá s Bohem.

Ježíšova modlitba na učedníky hluboce zapůsobila. Dobře si všimli, jak často trávil dlouhé hodiny o samotě a modlil se ke svému Otci. Celé dny sloužil zástupům lidí, kteří ho vyhledávali, a odhaloval záludné klamy rabínů. Tato nepřetržitá činnost ho nezřídka úplně vyčerpala, takže se jeho matka, bratři a dokonce i jeho učedníci obávali, že se připraví o život. Když se však vrátil od modlitby, na které trávil hodiny po skončení namáhavého dne, zpozorovali na jeho tváři výraz pokoje. Zdálo se jim, že z něho vyzařoval pocit svěžesti. Hodiny strávené s Bohem mu dávaly sílu, aby mohl každé ráno znovu vyjít a přinášet lidem nebeské světlo. Učedníci vycítili souvislost mezi hodinami, které strávil na modlitbách, a mocí jeho slov a skutků. Když tedy nyní slyšeli jeho modlitbu, pocítili v srdci pokoru a posvátnou bázeň. Jakmile se domodlil, hlasitě vyjádřili své velké přání: “Pane, nauč nás modlit se.” Lukáš 11,1.

Pán Ježíš je pak neseznámil s nějakou novou modlitbou. Opakoval jen to, co je učil již dříve. Chtěl tím naznačit, že je třeba, aby porozuměli tomu, co slyšeli. Ještě nepochopili hluboký smysl modlitby Páně.

Spasitel nám ovšem nenařídil, abychom používali jen modlitbu “Otčenáš”. Jako Syn člověka nám pouze ukázal způsob, jak se sám modlil. Modlil se prostými slovy, která jsou vhodná i pro malé dítě, jejich význam však nikdy plně nepochopí ani nejvzdělanější a nejmoudřejší [62] lidé. Učí nás přicházet k Bohu se svým díkůvzdáním, oznamovat mu svá přání, vyznávat mu své hříchy a prosit ho o milost podle jeho zaslíbení.

“Když se modlíte, říkejte: Otče náš.” Lukáš 11,2

Pán Ježíš nás učí, abychom jeho Otce nazývali svým Otcem. Nestydí se nazývat nás bratry. Židům 2,11. Spasitel si velmi přeje, aby nás mohl uvítat jako členy Boží rodiny. Již oslovením Otče náš, které máme používat, když se přibližujeme k Bohu, nám dává ujištění o naší příbuznosti s nebeským Otcem.

Dovídáme se úžasnou pravdu, ve které je pro nás tolik povzbuzení a útěchy — Bůh nás miluje tak, jako miluje svého Syna. Podobně to vyjádřil Pán Ježíš ve své poslední modlitbě za učedníky: “Zamiloval sis je tak jako mne.” Jan 17,23.

Satan uchvátil tento svět a vládne mu s hroznou krutostí, Boží Syn však svým velkým činem na Golgotě zahrnul svět svou láskou a spojil jej opět s Božím trůnem. Když bylo dosaženo tohoto vítězství, cherubíni, serafíni a nespočetné zástupy ze všech nepadlých světů zpívali chvalozpěvy Bohu a Beránkovi. Projevili radost, že hříšnému lidstvu se otevřela cesta záchrany a že země bude zbavena následků hříchu. Oč větší radost mají mít lidé, na které se tato úžasná láska vztahuje! Jak můžeme pochybovat, jak můžeme být v nejistotě, jak můžeme mít pocit, že jsme sirotci? Vždyť právě kvůli těm, kteří se odcizili nebeskému Otci, když přestoupili Boží zákon, vzal Ježíš Kristus na sebe lidskou podobu. Stal se jedním z nás, abychom navždy měli pokoj a jistotu. Máme Přímluvce v nebi, a kdo jej přijímá za osobního Spasitele, není sirotkem, který musí nést břemeno svých hříchů.

“Milovaní, nyní jsme děti Boží!” “Jsme-li děti, tedy i dědicové — dědicové Boží, spoludědicové Kristovi; trpíme-li spolu s ním, budeme spolu s ním účastni Boží slávy.” “Víme však, až se zjeví, že mu budeme podobni, protože ho spatříme takového, jaký jest.” 1. Janův 3,2; Římanům 8,17.

Prvním krokem na cestě k Bohu je poznání lásky, kterou k nám Bůh chová, a důvěra v ni. 1. Janův 4,16. Bůh nás pak svou láskou přitáhne k sobě.

Poznání Boží lásky nás zbavuje sobectví. Když nazýváme Boha svým Otcem, uznáváme všechny Boží děti za své bratry. Každý z nás je listem na stromě lidstva, všichni jsme členy jedné rodiny. Modlíme-li se, máme se modlit nejen za sebe, ale i za své bližní. Člověk, který se modlí, aby získal požehnání jen pro sebe, se nemodlí správně.

Pán Ježíš řekl, že věčný Bůh nám poskytl výsadu nazývat ho Otcem. Přemýšlejme o tom, co to všechno znamená! Žádní rodiče se nikdy nezastávali tak usilovně svého chybujícího dítěte, jako prosí za přestupníka Kristus, náš Stvořitel. Nikdo z lidí nevěnoval nekajícímu hříšníku tak vřelý zájem [63] a tolik laskavých pozvání jako on. Bůh přebývá v každém obydlí a slyší každé slovo. Vyslechne každou modlitbu, sdílí s každým jeho starosti a bolesti. Sleduje, jak kdo jedná s otcem, matkou, sestrou, přítelem a ostatními lidmi. Stará se o to, co je pro nás nezbytné. Jeho láska, milosrdenství a milost neustále uspokojují naše potřeby.

Nazýváte-li Boha Otcem, prohlašujete se za jeho děti, které se chtějí nechat vést jeho moudrostí a chtějí být ve všem poslušné. Přivlastníte si vědomí, že jeho láska se nikdy nemění. Budete se ve svém životě řídit jeho vůlí. Jako Boží děti se budete ze všeho nejvíce zajímat o Boží čest, jeho povahu, jeho rodinu a jeho dílo. Když budete stále poznávat a vážit si svého vztahu k Otci a ke každému členu jeho rodiny, bude vám to působit radost. Potěší vás sebemenší čin, který vykonáte a který přispěje k Boží slávě nebo ke štěstí bližních.

“...jenž jsi v nebesích.” Ten, k němuž máme podle Kristova příkazu vzhlížet jako ke svému Otci, je na nebesích, koná všechno, co chce. V jeho péči můžeme bezpečně spočinout se slovy: “Přichází den strachu, já však doufám v tebe.” Žalm 115,3; 56,4.

“Buď posvěceno tvé jméno.” Matouš 6,9

Posvětit Boží jméno vyžaduje, abychom slova, kterými mluvíme o Nejvyšší bytosti, pronášeli s úctou. “Svaté, bázeň budící je jeho jméno.” Žalm 111,9. Nikdy nesmíme brát Boží jméno lehkomyslně do úst. Když se modlíme, vstupujeme do audienční síně Nejvyššího, a proto bychom před něho měli předstupovat s posvátnou bázní. I andělé si zastírají tváře v jeho přítomnosti. Svatí cherubíni a serafíni přistupují k jeho trůnu s největší úctou. Oč uctivěji bychom měli předstupovat před Pána a svého Stvořitele my, smrtelní a hříšní lidé.

Posvětit Boží jméno znamená ještě mnohem více. I když navenek prokazujeme Bohu velkou úctu, jak to činili Židé v době Kristově, můžeme přitom jeho jméno neustále znesvěcovat. Toto svaté jméno vyjadřuje, že Bůh je “plný slitování a milostivý, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný, ...odpouští vinu, přestoupení a hřích” 2. Mojžíšova 34,6.7. O Kristově církvi je prorocky předpověděno, že se bude nazývat: “Hospodin — naše spravedlnost” Jeremjáš 33,16. Toto jméno nese každý následovník Kristův. Ono je dědictvím Božích dětí. Rodina se přece jmenuje po otci! Prorok Jeremjáš se v době velkého soužení Izraele modlil: “Nazývají nás tvým jménem, nezříkej se nás.” Jeremjáš 14,9.

Boží jméno posvěcují nebeští andělé a obyvatelé bezhříšných světů. Když se modlíme: “Buď posvěceno tvé jméno”, prosíme, aby bylo posvěceno na tomto světě i v nás. Bůh se k nám přiznává před lidmi a anděly jako ke svým dětem. Modleme se, abychom nezneuctili “slavné jméno”, podle kterého [64] jsme byli nazváni (Jakubův 2,7). Bůh nás posílá do světa jako své zástupce. V každém činu, který ve svém životě vykonáme, máme vyvýšit Boží jméno. Tato část modlitby Páně nás vyzývá, abychom projevovali rysy jeho povahy. Nemůžeme posvětit Boží jméno, nemůžeme být představiteli Boha na světě, pokud svým životem a povahou nepředstavujeme život a povahu Boží. To se nám podaří jen tehdy, přijmeme-li Kristovu milost a jeho ospravedlnění.

“Přijď tvé království!” Matouš 6,10

Bůh je náš Otec, který nás miluje a pečuje o nás jako o své děti. Je také velkým králem vesmíru. Zájmy jeho království mají být našimi zájmy. Máme se snažit Boží království rozšiřovat.

Kristovi učedníci doufali, že slavné Boží království přijde v nejbližší době. Pán Ježíš jim ve své modlitbě naznačil, že nebude zřízeno ihned. Měli se modlit za jeho příchod jako za budoucí událost. Tato prosba pro ně vyjadřovala také zaslíbení. I když Pán Ježíš věděl, že učedníci za svého života nespatří Boží království, vyzval je, aby se za ně modlili. To je důkaz, že v době, kterou Bůh určil, jeho království jistě přijde.

Království Boží milosti se však utváří již dnes. Každý den se totiž Boží lásce poddávají lidé, kteří byli kdysi hříšníky. Království Boží slávy však nastane až při druhém příchodu Ježíše Krista na tento svět. “Království, vladařská moc a velikost všech království pod celým nebem budou dány lidu svatých Nejvyššího.” Daniel 7,27. Oni zdědí království připravené pro ně “od založení světa” Matouš 25,34. Kristus se pak ujme své svrchované moci a bude vládnout.

Brány nebes se znovu otevřou a s nesčíslným počtem zachráněných vstoupí náš Spasitel jako nejvyšší Král a Pán. Ježíš Kristus “bude králem nad celou zemí; v onen den bude Hospodin jediný a jeho jméno jediné”. “Příbytek Boží” bude mezi lidmi a Bůh “bude přebývat s nimi a oni budou jeho lid; on sám, jejich Bůh, bude s nimi” Zacharjáš 14,9; Zjevení 21,3.

Pán Ježíš prohlásil, že před jeho druhým příchodem “toto evangelium o království bude kázáno po celém světě na svědectví všem národům” Matouš 24,14. Jeho království nepřijde, dokud radostná zvěst o jeho milosti nebude přinesena celému světu. Když se tedy odevzdáme Bohu a získáváme pro něho další, urychlujeme příchod jeho království. “Přijď tvé království” se mohou upřímně modlit jen lidé, kteří se odevzdávají Boží službě se slovy: “Zde jsem, pošli mne!” Izajáš 6,8. Umožňují prohlédnout nevidomým očím a odvracejí lidi “od tmy ke světlu, od moci satanovy k Bohu”, aby se jim dostalo “odpuštění hříchů a podílu mezi posvěcenými” Skutky 26,18. [65]

“Staň se tvá vůle jako v nebi, tak i na zemi.” Matouš 6,10

Boží vůle je vyjádřena v přikázáních jeho svatého zákona a zásady tohoto zákona jsou zásadami nebes. Nejvyšší poznání, jakého mohou andělé dosáhnout, je poznání Boží vůle. Její konání je nejvyšší službou, které zasvěcují své síly.

V nebi nikdo neslouží jen proto, že mu to ukládá zákon. Andělé si uvědomili, že existuje Boží zákon, teprve tehdy, když se proti němu satan vzbouřil. Do té doby na to vůbec nepomysleli. Andělé neslouží jako otroci, ale jako synové. Mezi nimi a jejich Stvořitelem je dokonalá shoda a jednota. Poslušnost jim není břemenem. Láska k Bohu mění jejich službu v radost. Právě tak i v srdci každého člověka, ve kterém přebývá Kristus — naděje slávy — zaznívají jeho slova: “Plnit, Bože můj, tvou vůli je mým přáním, tvůj zákon mám ve svém nitru.” Žalm 40,9.

Prosba “staň se tvá vůle jako v nebi, tak i na zemi” je modlitbou, aby vláda zla na této zemi skončila, aby hřích navždy zanikl a aby Bůh zřídil své království. Pak Spasitel mocně dovrší “každé vaše dobré rozhodnutí a dílo víry” 2. Tesalonickým 1,11.

“Náš denní chléb dej nám dnes.” Matouš 6,11

První polovina modlitby, kterou nás naučil Pán Ježíš, se týká Božího jména, jeho království a jeho vůle. Máme se modlit, aby lidé ctili Boží jméno, aby přišlo jeho království a aby všichni konali jeho vůli. Jestliže klademe Boží službu na první místo, pak smíme s důvěrou žádat, aby Bůh uspokojil naše potřeby. Jestliže jsme se zřekli svého já a odevzdali se Kristu, jsme členy Boží rodiny a vše, co patří Otci, patří i nám. Bůh nám otevřel všechny své poklady, jak tohoto světa, tak i budoucího. Služba andělů, dar Božího Ducha a práce Božích služebníků — to všechno je pro nás. Svět a vše, co je v něm, patří nám natolik, nakolik nám může přinést dobro. I nepřátelství bezbožných se projeví jako prospěšné, protože nás vychovává pro nebeské království. Jestliže “vy jste Kristovi”, “všechno je vaše” 1. Korintským 3,23.22.

Jsme jako děti, které ještě nepřevzaly své dědictví. Bůh nám ještě nepředal naše vlastnictví, aby nás satan svou lstí neoklamal, jako oklamal první dvojici v ráji. Kristus je pro nás uchovává v bezpečí před zničením. Jako děti však dostaneme každý den, co potřebujeme. Každý den se proto máme modlit: “Náš denní chléb dej nám dnes.” Neztrácejme odvahu, chybí-li nám dostatečné zásoby pro zítřek. Vždyť máme od Boha ujištění: “Nikdy tě neopustím a nikdy se tě nezřeknu.” Židům 13,5.

David píše: “Od své mladosti, a jsem už starý, jsem neviděl, že by byl opuštěn spravedlivý, nebo že by jeho potomci žebrali o chléb.” [66] Žalm 37,25. Bůh, který poslal krkavce, aby krmili Elijáše u potoka Kerít, neopustí žádné ze svých věrných a nesobeckých dětí. O člověku, který žije podle Boží vůle, je napsáno: “...bude mu dán chléb, vody mu potečou neustále.” “V čase zlém nebudou zahanbeni, najedí se dosyta i za dnů hladu.” “On neušetřil svého vlastního Syna, ale za nás za všecky jej vydal, jak by nám spolu s ním nedaroval všecko?” Izajáš 33,16; Žalm 37,19; Římanům 8,32. Pán Ježíš, který ulehčoval těžkosti a starosti své ovdovělé matce a pomáhal jí starat se o domácnost v Nazaretě, cítí s každou matkou, která zápasí o chléb pro své děti. Spasitel, který měl soucit se zástupy lidí, protože byli “vysílení a skleslí” (Matouš 9,36), má stále soucit s potřebnými. Chce jim stále žehnat. Právě v modlitbě, kterou dal svým následovníkům, nás učí, abychom nezapomínali i na potřebné.

Když se modlíme “náš denní chléb dej nám dnes”, žádáme o něj nejen pro sebe, ale i pro druhé. Uznáváme, že Boží dary nejsou určeny jen nám. Bůh nám je dává, avšak očekává, že nasytíme i hladové. A tak má Bůh ve své dobrotě péči o ponížené (Žalm 68,11). Sám říká: “Dáváš-li oběd nebo večeři, nezvi své přátele ani své bratry ani příbuzné a bohaté sousedy... Ale dáváš-li hostinu, pozvi chudé, zmrzačené, chromé a slepé. Blaze tobě, poněvadž nemají čím ti odplatit; ale bude ti odplaceno při vzkříšení spravedlivých.” (Lukáš 14,12-14)

“Bůh má moc zahrnout vás všemi dary své milosti, abyste vždycky měli dostatek všeho, co potřebujete, a ještě vám přebývalo pro každé dobré dílo.” “Kdo skoupě rozsévá, bude také skoupě sklízet, a kdo štědře rozsévá, bude také štědře sklízet.” 2. Korintským 9,8.6.

Prosba o denní chléb v sobě nezahrnuje jen modlitbu za pokrm k zachování těla, ale i za duchovní chléb, který potřebujeme k životu věčnému. Pán Ježíš nás vyzývá: “Neusilujte o pomíjející pokrm, ale o pokrm zůstávající pro život věčný.” Jan 6,27) Pak o sobě říká: “Já jsem ten chléb živý, který sestoupil z nebe; kdo jí z tohoto chleba, živ bude navěky.” (Jan 6,51. Náš Spasitel je chléb života. Jíst tento chléb znamená zajímat se o jeho lásku a přijímat ji do svého srdce.

Krista přijímáme prostřednictvím jeho slova. Bůh nám dává svého Ducha, abychom Boží slovo pochopili a vštípili si jeho pravdy do svých srdcí. Denně se máme modlit, aby nám Bůh při čtení jeho slova poslal Ducha svatého. Duch svatý nám má objasňovat pravdu a posilovat nás k plnění všech povinností.

Bůh nás učí, abychom denně prosili o věci časné i duchovní, a tím sleduje naše dobro. Chce, abychom si uvědomili svou závislost na jeho soustavné péči. Usiluje o to, abychom s ním byli ve stálém spojení. Ve společenství s Kristem — při modlitbě a studiu velkých a vzácných pravd Božího slova — se naše [67] hladové nitro nasytí. Jako ti, kdo žízní, najdeme občerstvení u zdroje života.

“Odpusť nám naše hříchy, neboť i my odpouštíme každému, kdo se proviňuje proti nám.” Lukáš 11,4

Pán Ježíš nás učí, že Boží odpuštění přijímáme jen tehdy, když sami odpouštíme jiným. Bůh nás k sobě přitahuje svou láskou. Jestliže se jeho láska dotkne našich srdcí, probudí v nás lásku k ostatním lidem.

Po ukončení modlitby Páně dodal Pán Ježíš: “Jestliže odpustíte lidem jejich přestoupení, i vám odpustí váš nebeský Otec; jestliže však neodpustíte lidem, ani váš Otec vám neodpustí vaše přestoupení.” Matouš 6,14.15. Kdo není ochoten odpouštět, uzavírá jediné spojení, pomocí něhož může sám obdržet milost od Boha. Nesmíme si myslet, že jsme oprávněni odmítnout odpuštění lidem, kteří nám ublížili, pokud se neomluví. Zda se pokoří, vyznají a prožijí pokání, to je jejich věc. My však máme být milosrdní ke všem lidem, kteří se proti nám provinili, ať už se ke své chybě přiznají, nebo ne. Bez ohledu na to, jak nás zranili, nemáme v sobě chovat hořkost ani se litovat, že nám ublížili. Ale když očekáváme, že nám Bůh odpustí všechno, čím jsme se proti němu provinili, máme odpustit i my všem, kdo se provinili proti nám.

Odpuštění však má širší význam, než se mnozí domnívají. Když Bůh slibuje, že mnoho odpustí, dodává něco, co přesahuje naše chápání: “Mé úmysly nejsou úmysly vaše a vaše cesty nejsou cesty moje, je výrok Hospodinův. Jako jsou nebesa vyšší než země, tak převyšují cesty mé cesty vaše a úmysly mé úmysly vaše.” Izajáš 55,8.9. Boží odpuštění není pouze právní úkon, kterým nás Bůh osvobozuje od trestu. Není to pouze odpuštění hříchu, ale osvobození od hříchu. Je to dar zachraňující lásky, která přetváří srdce. David správně chápal odpuštění, a proto se modlil: “Stvoř mi, Bože, čisté srdce, obnov v mém nitru pevného ducha.” Žalm 51,12) A jindy řekl: “Jak je vzdálen východ od západu, tak od nás vzdaluje naše nevěrnosti.” (Žalm 103,12.

V Kristu se Bůh obětoval za naše hříchy. Vytrpěl strašnou smrt na kříži, podstoupil místo nás trest za hřích, “spravedlivý za nespravedlivé”, aby nám tak dokázal svou lásku a přitáhl nás k sobě. Bible říká: “Buďte k sobě navzájem laskaví, milosrdní, odpouštějte si navzájem, jako i Bůh v Kristu odpustil vám.” Efezským 4,32. Dovolte, aby Kristus — Život, přebýval ve vás, aby vaším prostřednictvím projevoval nebeskou lásku, která vdechne beznadějným naději a přinese nebeský pokoj srdcím zasaženým hříchem. To je podmínka, kterou musíme plnit od počátku naší cesty k Bohu; přijímáme-li milost od Boha, musíme zjevovat jeho milost druhým. [68]

Chceme-li přijmout a šířit Boží odpouštějící lásku, je nutné, abychom ji poznali a uvěřili v ni (1. Janův 4,16). Satan používá každý klam, kterého je schopen, aby nám znemožnil poznat tuto lásku. Přivádí nás k myšlence, že naše chyby a přestupky jsou v očích Božích velmi závažné a Pán nebude moci vyslechnout naše modlitby, nepožehná nám a nespasí nás. Nevidíme v sobě nic než bezmocnost, nemáme u Boha žádné zásluhy.

Navíc nám satan namlouvá, že nám nic nepomůže, že nemůžeme napravit své nedostatky. Když se snažíme přijít k Bohu, nepřítel nám našeptává: Nemá cenu, aby ses modlil. Vždyť ses dopustil tolika zlých věcí. Nezhřešil jsi proti Bohu a nejednal jsi proti vlastnímu svědomí? My však smíme nepříteli odpovědět, že “krev Ježíše Krista, Syna Božího, nás očišťuje od každého hříchu” 1. Janův 1,7. Když cítíme svou hříšnost a nejsme schopni se modlit, tehdy modlitbu nejvíce potřebujeme. Musíme se modlit a věřit, i když jsme zahanbeni a hluboce pokořeni. “Věrohodné je to slovo a zaslouží si plného souhlasu: Kristus Ježíš přišel na svět, aby zachránil hříšníky. Já k nim patřím na prvním místě.” 1. Timoteovi 1,15. Odpuštění a usmíření s Bohem nezískáváme jako odměnu za své skutky, Pán Bůh nám je neuděluje pro naše zásluhy, ale jako dar na základě dokonalé spravedlnosti Kristovy.

Nepokoušejme se nikdy zmenšovat svou vinu omlouváním hříchu. Přijměme Boží hodnocení — Bůh posuzuje hřích velmi vážně. Jen Golgota může ukázat závažnost hříchu. Kdybychom měli sami nést své viny, klesli bychom pod jejich tíhou. Naše místo však zaujal Pán. Sám byl bez hříchu, a přesto nesl naše nepravosti, i když si to nezasloužil. “Jestliže doznáváme své hříchy, on je tak věrný a spravedlivý, že nám hříchy odpouští a očišťuje nás od každé nepravosti.” 1. Janův 1,9. Jak velkolepé poselství! Spravedlivý Bůh ospravedlňuje každého, kdo věří v Ježíše Krista. “Kdo je Bůh jako ty, který snímá nepravost, promíjí nevěrnost pozůstatku svého dědictví! Nesetrvává ve svém hněvu, neboť si oblíbil milosrdenství.” Micheáš 7,18.

“A nevydej nás v pokušení, ale vysvoboď nás od zlého.” Matouš 6,13

Pokušení je svádění k hříchu. Nepřichází od Boha, ale od satana a také ze zla, které je v nás. “Bůh nemůže být pokoušen ke zlému a sám také nikoho nepokouší.” Jakubův 1,13.

Satan se snaží přivést nás do pokušení, aby se před lidmi a anděly projevily špatné stránky naší povahy a aby si na nás mohl činit nárok. V symbolickém obraze proroka Zacharjáše stojí satan po pravici Božího anděla a obviňuje velekněze Jóšuu oblečeného do špinavého šatu. Zároveň brání v činnosti andělu, který chce Jóšuovi pomáhat. Právě tak jedná satan s každým, koho chce Kristus přitáhnout k sobě. Nepřítel nás svádí k hříchu a pak [69] před celým vesmírem prohlašuje, že nejsme hodni Boží lásky. “Hospodin však satanovi řekl: Hospodin ti dává důtku, satane, důtku ti dává Hospodin, který si vyvolil Jeruzalém. Což to není oharek vyrvaný z ohně? A Jóšuovi pravil: Pohleď, sňal jsem z tebe tvou nepravost a dal jsem tě obléci do slavnostního roucha.” Zacharjáš 3,1-4.

Ze své velké lásky chce Bůh v nás rozvíjet jedinečné dary svého Ducha. Dopouští, abychom se setkávali s překážkami, pronásledováním a těžkostmi. Nemají být pro nás kletbou, ale největším požehnáním života. Když odoláme pokušení a statečně obstojíme ve zkouškách, získáme novou zkušenost a naše povaha se zdokonalí. Kdo v Boží síle odolá pokušení, ukazuje světu a celému vesmíru, jakou moc má Kristova milost.

Nemáme být ustrašeni, i když prožíváme hořké zkoušky. Máme se modlit o Boží ochranu, abychom se nedostali na scestí, kam by nás mohly zavést zlé žádosti našeho srdce. Když se modlíme podle vzoru Pána Ježíše, odevzdáváme se do Božího vedení, prosíme ho, aby nás bezpečně vedl. Nemůžeme se takto upřímně modlit, když chceme dělat všechno po svém. Očekávejme na Boží vedení, naslouchejme jeho hlasu, který říká: “To je ta cesta, jděte po ní.” Izajáš 30,21.

Přemýšlení o výhodách, které nám satan nabízí, je pro nás nebezpečné. Hřích ničí a okrádá o čest každého, kdo mu podlehne. Má schopnost zaslepit, klamat a lákat příjemnými představami. Jestliže se odvážíme vstoupit na satanovu půdu, nemáme žádnou záruku Boží ochrany před mocí nepřítele. Pokud je to v naší moci, měli bychom uzavřít každou přístupovou cestu, kterou by se k nám mohl pokušitel dostat.

Prosba “nevydej nás v pokušení” je současně zaslíbením. Odevzdáme-li se Bohu, můžeme mít jistotu, protože je napsáno, že: “Bůh je věrný: nedopustí, abyste byli podrobeni zkoušce, kterou byste nemohli vydržet, nýbrž se zkouškou vám připraví i východisko a dá vám sílu, abyste mohli obstát.” 1. Korintským 10,13.

Jediná ochrana před zlem spočívá v tom, že člověk vírou v Kristovu spravedlnost přijímá Pána Ježíše do srdce. Pokušení má nad námi moc proto, že v našich srdcích ještě vládne egoismus. Když pochopíme velkou Boží lásku, poznáme, že sobectví je ošklivá a odporná vlastnost, které se budeme snažit zbavit. Když pod vlivem Ducha svatého poznáváme Kristovu slávu, stáváme se přístupnější a jsme ochotni se podřídit. Pokušení pozbývá svou moc a Kristova milost přetváří naši povahu.

Kristus nikdy neopustí člověka, za kterého zemřel. Člověk může opustit Krista a podlehnout pokušení, avšak Kristus se nikdy neodvrátí od hříšníka, kterého vykoupil svým životem. Kdybychom měli schopnost duchovně vidět, mohli bychom nahlédnout do lidských srdcí a poznali bychom, že někteří lidé jsou sklíčeni svými problémy, [70] naplněni zármutkem, zdeptáni těžkostmi a ztratili odvahu žít dál. Viděli bychom také anděly, jak spěchají na pomoc pokoušeným lidem, kteří stojí jakoby na pokraji propasti. Mocnosti zla na ně útočí, ale Boží andělé je chrání a vedou je do bezpečí. Tyto dva tábory spolu bojují tak skutečně jako armády zde na zemi. V tomto zápase jde o náš věčný život.

Slova Pána Ježíše určená Petrovi platí i nám: “Satan si vyžádal, aby vás směl tříbit jako pšenici. Já jsem však za tebe prosil, aby tvá víra neselhala.” Lukáš 22,31.32. Díky Bohu, že jsme nezůstali osamoceni. Bůh, který “tak miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný” (Jan 3,16), nás neopustí v boji s nepřítelem spasení. Pán Ježíš řekl: “Hle, dal jsem vám moc šlapat po hadech a štírech a po veškeré síle nepřítele, takže vám v ničem neuškodí.” Lukáš 10,19.

Žijme ve spojení s živým Kristem. On nás povede za ruku a nikdy nás neopustí. Poznávejme Boží lásku, věřme jí, a budeme v bezpečí. Tato láska je nezdolnou pevností proti všem útokům satana. “Mohutnou tvrzí je jméno Hospodinovo; k němu se spravedlivý utíká a zachrání se.” Přísloví 18,10.

“Tvé je království i moc i sláva.” Matouš 6,13

Poslední stejně jako první věta modlitby Páně hovoří o našem Otci, který je tou nejvyšší mocí a autoritou a má “jméno nad každé jméno”. Spasitel znal budoucnost svých učedníků. Nešlo o budoucnost, o jaké snili, o život na výsluní světského blahobytu a poct, ale o budoucnost temnou, zkalenou bouřemi lidské nenávisti a satanova hněvu. V době zápasů a zkázy národa budou učedníkům hrozit různá nebezpečí a jejich srdce často sevře strach. Uvidí zpustošený Jeruzalém a rozbořený chrám. Budou svědky toho, že jednou provždy skončí chrámové bohoslužby a že Izrael bude rozptýlen do všech zemí podobně jako kusy vraku na pustém pobřeží. Pán Ježíš řekl: “Budete slyšet válečný ryk a zvěsti o válkách... Povstane národ proti národu a království proti království, bude hlad a zemětřesení na mnoha místech. Ale to vše bude teprve začátek bolestí.” (Mt 24,6 8) Kristovi následovníci se neměli obávat, že jejich naděje zklame a že Bůh ponechá zemi jejímu osudu. Moc a sláva patří Pánu, který své vznešené záměry nezadržitelně uskutečňuje, až je dovede ke konci. V modlitbě, ve které prosí o své každodenní potřeby, Pán Ježíš učedníky vede k tomu, aby nehleděli na moc a vládu zla, ale na Pána, svého Boha. Bůh je jejich Otcem a věčným přítelem, i když vládne nade vším.

Zkáza Jeruzaléma je předobrazem konečného zániku světa. Proroctví, která se částečně naplnila zničením Jeruzaléma, platí plně pro poslední dobu. Dnes stojíme na prahu velkých a vážných událostí. Před námi je doba, jakou svět ještě nezažil. Podobně jako první učedníci, i my [71] můžeme mít jistotu, že Bůh vládne nade vším. Sled budoucích událostí je plně v rukou našeho Stvořitele. Nebeský Král určuje osudy národů stejně tak, jako řídí svou církev. Na adresu všech, kteří mají vykonat jeho plány, říká totéž, co Kýrovi: Pověřil jsem tě úkolem, ačkoli jsi mne neznal. (viz Iz 45,5)

Prorok Ezechiel spatřil ve vidění pod křídly cherubína podobu ruky. Pro Boží služebníky to má být poučením, že veškerý úspěch pochází z Boží ruky. Lidé, které Bůh používá jako své posly, se nesmějí domnívat, že Boží dílo závisí na nich. Pán Bůh takovou odpovědnost člověku nesvěřil. Nepřetržitě pracuje na uskutečňování svých záměrů, sám dokončí své dílo. Zmaří úmysly bezbožníků a překazí úklady proti Božímu lidu. Pán a Král zástupů, který sedí nad cherubíny, stále chrání svoje děti, i v době bojů a zmatků mezi národy. Náš Spasitel je vládce nebes. Sleduje každou zkoušku a oheň utrpení, který má očistit každého člověka. Až padnou pevnosti králů a Boží hněv zasáhne jeho nepřátele, spočine Boží lid bezpečně v rukou Božích.

“Hospodine, tvá je velikost a bohatýrská síla, skvělost, stálost a velebnost, všechno, co je na nebi a na zemi... Máš v rukou moc a bohatýrskou sílu, vyvýšení a utvrzení všeho je v tvých rukou.” 1. Paralipomenon 29,11.12. [72]

6. kapitola — Nesuďte, ale pracujte

“Nesuďte, abyste nebyli souzeni.” Matouš 7,1

Lidé, kteří se snaží dosáhnout spasení vlastními skutky, si nevyhnutelně vytvářejí předpisy jako ochrannou hradbu proti hříchu. Když poznají, že nejsou schopni zachovávat zákon, vymyslí si vlastní pravidla a ustanovení, kterými se chtějí donutit k poslušnosti. To všechno obrací pozornost od Boha k vlastní osobě. V srdci pak uhasíná láska k Bohu a s ní se vytrácí i láska k člověku. Lidé, kteří vytvářejí svůj vlastní systém s mnoha předpisy, odsuzují každého, kdo jejich ustanovení nezachovává. Ovzduší sobectví a neobjektivní kritiky potlačuje všechny ušlechtilé a velkorysé city. Člověk začne sledovat a samolibě soudit život druhých lidí.

Farizeové patřili k této skupině lidí. Vraceli se z bohoslužeb, které na ně nepůsobily, nebyli pokorní, protože si neuvědomovali vlastní slabost, a nebyli vděční za velké přednosti, které jim Bůh dal. Byli duchovně velmi pyšní, zabývali se jen sebou, vlastními pocity, znalostmi a plány. Jejich názory se staly měřítkem, podle kterého soudili druhé. Naplněni samolibostí si osobovali právo soudit, kritizovat a odsuzovat.

Není divu, že lidé z valné části přejímali jejich způsob jednání. Vzájemně si zasahovali do otázek svědomí a soudili jeden druhého i ve věcech, které se týkají pouze vztahu mezi člověkem a Bohem. Pán Ježíš měl na mysli tyto názory a zvyky, když řekl: “Nesuďte, abyste nebyli souzeni.” To znamená: nedělejte ze sebe měřítko pro jiné. Nepokládejte své názory, své pojetí povinnosti a svůj výklad Písma za směrodatný pro druhé. Neodsuzujte v srdci ty, kdo svým chováním neodpovídají vašemu vzoru. Nekritizujte druhé, nedomýšlejte si jejich pohnutky a neodsuzujte je.

“Nevyslovujte proto soudy předčasně, dokud Pán nepřijde. On vynese na světlo to, co je skryto ve tmě, a zjeví záměry srdcí.” 1. Korintským 4,5. Neumíme číst v lidských srdcích. Protože jsme sami chybující, nemáme právo [73] odsuzovat druhé. Lidé mohou posuzovat jen to, co vidí. Pouze Bůh má právo rozhodovat o případu každého člověka. On zná lidské pohnutky a jedná s námi laskavě a soucitně.

“Proto nemáš nic na svou omluvu, když vynášíš soud, ať jsi kdokoli. Tím, že soudíš druhého, odsuzuješ sám sebe. Neboť soudíš, ale činíš totéž.” Římanům 2,1. Lidé, kteří soudí nebo kritizují jiné, odhalují své vlastní viny, protože dělají totéž. Když odsuzují druhé, vynášejí rozsudek sami nad sebou a Bůh tento rozsudek považuje za spravedlivý. Přijímá rozsudek, kterým odsoudili sami sebe.

“Jak to, že vidíš třísku v oku svého bratra?” Matouš 7,3

Ani věta “soudíš, ale děláš totéž” neukazuje plně závažnost hříchu člověka, který se opovažuje kritizovat a odsuzovat svého bratra. Pán Ježíš řekl: “Jak to, že vidíš třísku v oku svého bratra, ale trám ve vlastním oku nepozoruješ?”

Kristus popisuje člověka, který rád vyhledává chyby druhých. Když si myslí, že v povaze nebo životě druhého odhalil skvrnu, s neobyčejnou horlivostí se snaží na chybu poukázat. Pán Ježíš prohlašuje, že povahový rys, který se vytváří takovým nekřesťanským jednáním, je ve srovnání s kritizovanou chybou jako trám v porovnání s třískou. Kdo rád dělá “z komára velblouda”, nemá dostatek snášenlivosti a lásky. Přetvořující vliv Spasitelovy lásky se neprojevuje v životě lidí, kteří se cele neodevzdali Kristu, a proto se nenaučili pokoře. Falešně představují vliv evangelia, které člověka vede k laskavosti a zdvořilosti, a zraňují ty, za něž Kristus zemřel. Podle Spasitelova přirovnání člověk, který si libuje v kritice, hřeší víc než kritizovaný, protože se sám dopouští stejně závažných hříchů a navíc je domýšlivý a ponižuje druhé.

Jediným pravým vzorem povahy je Kristus. Kdo dává sebe za vzor druhým, staví se na místo Kristovo. A protože Otec “všechen soud dal do rukou Synovi” (Jan 5,22), každý, kdo si troufá soudit pohnutky druhých, přivlastňuje si výsadní právo Syna Božího. Samozvaní soudci a kritici se staví na stranu antikrista, který se protiví a povyšuje se “nade všecko, co má jméno Boží nebo čemu se vzdává božská pocta. Dokonce usedne v chrámu Božím a bude se vydávat za Boha.” 2. Tesalonickým 2,4.

Nelaskavá kritika a neochota odpouštět, které byly vlastní farizeům, jsou hříchem s neblahými následky. Náboženský život bez lásky je životem bez Krista. Schází v něm teplo a světlo Kristovy přítomnosti. Tento nedostatek nemůže nahradit ani ta nejhorlivější činnost. Někteří lidé mají podivuhodnou schopnost bystře odhalovat nedostatky druhých. Každému, kdo si v tom libuje, Pán Ježíš říká: “Pokrytče, nejprve vyjmi z vlastního oka trám, a pak teprve prohlédneš, abys mohl vyjmout třísku z oka svého bratra.” Matouš 7,5. Kdo [74] se sám dopustil něčeho zlého, je také prvním, kdo podezírá druhé. Odsuzováním druhých se pokouší skrýt nebo omluvit své vlastní chyby. Skrze hřích lidé poznali zlo a teprve potom se začali navzájem obviňovat. To je vlastní každému, kdo není ovládán Kristovou milostí.

Kdo rád obviňuje druhé, nespokojí se jen s tím, že druhým vytýká to, co považuje za nesprávné. Snaží se je přinutit, aby přijali jeho názory, a když to nejde po dobrém, uchyluje se k hrubším prostředkům. Pokud má možnost, nutí druhé, aby přijali jeho měřítka dobra. Tak to dělali Židé za dnů Pána Ježíše a tak jednala církev vždy, když se jí nedostávalo Kristovy lásky. Když církev pozbyla moci lásky, používala moci státu, aby prosadila své učení a svá nařízení. V tom je tajemství všech náboženských zákonů, které kdy byly vydány, a v tom je tajemství všeho pronásledování od dnů Ábelových až po naše dny.

Kristus k sobě nepoutá lidi násilím, nýbrž je k sobě přitahuje. Používá jedinou moc — moc lásky. Začíná-li církev hledat oporu ve světské moci, je to důkaz, že se jí nedostává moci Kristovy.

Problém však začíná u jednotlivých členů církve a právě zde se musí začít s nápravou. Pán Ježíš vyzývá toho, kdo obviňuje druhé, aby nejprve vyjmul trám ze svého oka, zanechal kritizování, vyznal a vzdal se svého hříchu, dříve než se pokusí napravovat druhé. “Dobrý strom nedává špatné ovoce a špatný strom nedává dobré ovoce.” Lukáš 6,43. Obviňování, které pěstuješ, je špatným ovocem a ukazuje, že i strom je špatný. Budování vlastní spravedlnosti není nic platné. Potřebuješ změnu srdce. Až toho dosáhneš, můžeš napravovat druhé, protože “čím srdce přetéká, to ústa mluví” Matouš 12,34.

Když se někdo octne v životní krizi a ty se mu snažíš poradit nebo ho napomenout, budou mít tvá slova jen takový vliv k dobrému, jaký sis získal svým vlastním příkladem a postojem k dané věci. Než budeš moci konat dobro, musíš být sám dobrý. Nemůžeš svým vlivem měnit druhé, pokud milost Kristova neočistí tvé srdce a nenaplní je pokorou a soucitem. Když prožiješ takovou změnu, stane se tvůj život požehnáním pro druhé právě tak přirozeně, jako růžový keř nese květy a vinná réva hrozny.

Je-li Kristus v tobě “nadějí slávy”, nebudeš vyhledávat nedostatky druhých a roznášet je mezi lidi. Místo obviňování a odsuzování se jim budeš snažit pomoci, být jim ku prospěchu a vést je ke spasení. Při jednání s těmi, kteří bloudí, budeš dbát napomenutí, aby sis dal “pozor sám na sebe, abys také nepodlehl pokušení” Galatským 6,1. Budeš si stále připomínat, kolikrát jsi sám zbloudil a jak těžké bylo najít správnou cestu, ze které jsi sešel. Nepovedeš svého bratra do ještě větší tmy, ale se srdcem plným soucitu ho upozorníš na nebezpečí, které mu hrozí. [75]

Kdo často vzhlíží ke kříži a uvědomuje si, že jeho hříchy přivedly Spasitele na Golgotu, nebude se snažit srovnávat závažnost své viny s hříchy druhých. Nebude se stavět do role soudce a obviňovat druhé. Kdo žije ve stínu golgotského kříže, nemůže kritizovat nebo se vyvyšovat.

Jsi-li ochoten obětovat svou důstojnost nebo dokonce položit svůj život pro záchranu bloudícího bratra, vyňal jsi trám z vlastního oka a jsi připraven mu pomoci. Pak se mu můžeš přiblížit a působit na něj. Káráním a výčitkami se ještě nikdo nenapravil, mnozí však tím byli odvráceni od Krista a zatvrdili svá srdce. Laskavé a zdvořilé chování může zachránit bloudící a “přikrýt množství hříchů”. Obraz Krista ve tvé povaze zapůsobí přetvářejícím vlivem na všechny, s nimiž přijdeš do styku. Dovol Spasiteli, aby se mohl v tobě denně projevovat a dokazovat na tobě stvořitelskou moc svého slova — mírný, přesvědčující a mocný vliv, který v lidech vytváří krásu povahy našeho Pána a Boha.

“Nedávejte psům, co je svaté.” Matouš 7,6

Pán Ježíš tu mluví o lidech, kteří si vůbec nepřejí uniknout z otroctví hříchu. Jejich záliba ve zlých a zvrácených věcech tak zkazila jejich povahu, že ke zlu přilnuli a nechtějí se od něho odloučit. Pro Kristovy služebníky nesmějí být překážkou lidé, kteří evangelium zesměšňují a opovrhují jím.

Spasitel však nikdy nepominul člověka, ať byl jakkoli hříšný, jestliže byl ochoten přijmout Boží pravdu. Pro publikány a nevěstky byla jeho slova začátkem nového života. Marie Magdalská, ze které Pán vyhnal sedm démonů, zůstala poslední u jeho hrobu a byla první, koho Spasitel pozdravil v den svého zmrtvýchvstání. Ze Saula z Tarsu, jednoho z nejzarputilejších nepřátel evangelia, se stal Pavel, oddaný služebník Kristův. I člověka, který se zdá nevraživý, plný nenávisti nebo dokonce jako zvrácený zločinec, může Kristova milost zachránit, aby se zaskvěl jako klenot v koruně Vykupitele.

“Proste, a bude vám dáno; hledejte, a naleznete; tlučte, a bude vám otevřeno.” Matouš 7,7

Toto zaslíbení dal Pán v trojí podobě, aby vyloučil každou možnost nedůvěry, neporozumění nebo nesprávného výkladu svých slov. Touží po tom, aby lidé, kteří hledají Boha, uvěřili ve všemohoucího Boha. Proto dodává: “Neboť každý, kdo prosí, dostává, a kdo hledá, nalézá, a kdo tluče, tomu bude otevřeno.” Matouš 7,8.

Pán Ježíš neklade žádné další podmínky, přeje si pouze, abychom hledali jeho rady a toužili po jeho milosti a lásce. “Proste.” Prosbou dáváte najevo, že si uvědomujete, co potřebujete. Prosíte-li s vírou, budete vyslyšeni. Slovo, které dal [76] Pán, nemůže nikdy zklamat. Jestliže k němu přicházíte v upřímné pokoře a prosíte o to, co zaslíbil, nemusíte se obávat, že jednáte opovážlivě. Prosíte-li o požehnání, které potřebujete, aby se vaše povaha zdokonalovala podle Kristova vzoru, Pán Ježíš vás ujišťuje, že prosíte podle zaslíbení, které určitě splní. Když cítíte a uvědomujete si, že jste hříšní, je to dostatečný důvod, abyste prosili o Boží milost a milosrdenství. Nemusíte být svatí, abyste se mohli přiblížit Bohu, to není podmínka, ale musíte toužit, aby vás on očistil od všech hříchů a nepravostí. Důvodem, proč můžeme znovu a znovu prosit, je naše bída a naše naprostá bezmocnost. Proto se neobejdeme bez jeho vykupitelské moci.

“Hledejte.” Hledejte Boha, ne pouze jeho požehnání. “Měj se k Bohu důvěrněji, ať užiješ pokoje. Vzejde ti z toho jen užitek.” Jób 22,21. Hledejte a naleznete. Bůh vás hledá a cítíte-li touhu přiblížit se mu, je to důsledek působení Ducha Božího. Neodmítejte toto působení. Kristus se zastává pokoušených, bloudících a nevěrných. Snaží se je přitáhnout k sobě. “Budeš-li se ho dotazovat, dá se ti najít.” 1. Paralipomenon 28,9.

“Tlučte.” Přicházíme k Bohu na jeho pozvání a Bůh čeká, aby nás uvítal. První učedníci, kteří následovali Ježíše, se nespokojili s krátkou rozmluvou během cesty. Řekli mu: “Rabbi, kde bydlíš? ...Šli tedy, viděli, kde bydlí, a zůstali ten den u něho.” Jan 1,38.39. Tak můžeme i my vstoupit do nejdůvěrnějšího společenství s Bohem. “Kdo v úkrytu Nejvyššího bydlí, přečká noc ve stínu Všemocného.” Žalm 91,1. Kdo toužíte po Božím požehnání, tlučte a čekejte s pevnou důvěrou u dveří milosti se slovy: “Pane, ty jsi řekl: Každý, kdo prosí, dostává, kdo hledá, nalézá, a kdo tluče, tomu bude otevřeno.”

Pán Ježíš pohlédl na shromážděné posluchače a přál si, aby celý tento velký zástup ocenil milost a laskavost Boží. Aby zobrazil potřeby lidí a Boží ochotu dávat, vyprávěl jim o hladovějícím dítěti, které prosí své rodiče o chléb. “Což by někdo z vás dal svému synu kámen, když ho prosí o chléb?” Poukazuje na rodičovskou lásku a pak říká: “Jestliže tedy vy, ač jste zlí, umíte svým dětem dávat dobré dary, čím spíše váš Otec v nebesích dá dobré těm, kdo ho prosí!” Matouš 7,9-11. Žádný milující otec se neodvrátí od svého hladového syna, který prosí o chléb. Můžeme si vůbec představit, že by byl schopen tak krutě žertovat se svým dítětem tím, že by v něm vzbudil naděje a pak jej zklamal? Mohl by slíbit, že mu dá dobré a chutné jídlo, a pak mu dát kámen? Má tedy právo hanobit Boha tím, že ho představuje jako někoho, kdo nemůže vyslyšet volání svých dětí?

“Jestliže tedy vy, ač jste zlí, umíte svým dětem dávat dobré dary, čím spíše váš Otec z nebe dá Ducha svatého těm, kdo ho prosí!” [77] Lukáš 11,13. Duch svatý, představitel Boha, je největší ze všech darů. V něm jsou obsaženy všechny “dobré dary”. Sám Stvořitel nám nemůže dát nic většího, nic lepšího. Prosíme-li Boha, aby se v naší bídě nad námi slitoval a vedl nás svým Duchem, nikdy neodmítne naši prosbu. I kdyby se rodiče odvrátili od svého hladovějícího dítěte, Bůh se nikdy neodvrátí od volání člověka v nouzi. Jak podivuhodně představuje Bůh svou lásku! Lidem, kteří v chmurných dnech života mají pocit, že na ně Bůh zapomněl, je určeno poselství nebeského Otce: “Sijón říkával: ‘Hospodin mě opustil, Panovník na mě zapomenul.’ Cožpak může zapomenout žena na své pacholátko, neslitovat se nad synem vlastního života? I kdyby některé zapomněly, já na tebe nezapomenu. Hle, vyryl jsem si tě do dlaní.” Izajáš 49,14-16.

Spolehneme-li se plně na Boží slovo, pak se každé jeho zaslíbení může stát předmětem našich modliteb. Ve jménu Pána Ježíše můžeme prosit o jakékoli duchovní požehnání. Můžeme s dětskou prostotou říci Pánu Ježíši, co potřebujeme. Můžeme mu předkládat své časné potřeby a prosit ho o chléb a šat, právě tak jako o chléb života a o roucho Kristovy spravedlnosti. Náš nebeský Otec ví, že všechny tyto věci potřebujeme, a vyzývá nás, abychom o ně prosili. Všechny dary milosti obdržíme jen ve jménu Pána Ježíše. Bůh vyvýší jeho jméno a uspokojí všechny naše potřeby podle své nesmírné štědrosti.

Nezapomeňme, že kdykoli přicházíme k Bohu jako ke svému Otci, uznáváme tím, že jsme jeho dětmi. Boží láska se nemění, a proto nejen důvěřujeme jeho dobrotě, ale ve všem se podřizujeme jeho vůli. Odevzdáme se cele Božímu dílu. Právě těm, které Pán Ježíš zval, aby nejprve hledali Boží království a jeho spravedlnost, dal zaslíbení: “Proste, a obdržíte.” Jan 16,24.

Bůh, který má veškerou moc na nebi a na zemi, chce obdarovat své děti bohatými dary. Jsou to dary tak jedinečné, že je můžeme obdržet jen díky drahé oběti našeho Vykupitele. Tyto věčné dary uspokojí i nejhlubší touhy srdce. Bude se z nich těšit každý, kdo přijde k Bohu jako dítě. Přivlastněte si Boží zaslíbení, předkládejte je Bohu jako jeho vlastní slova, a poznáte opravdovou radost.

“Jak byste chtěli, aby lidé jednali s vámi, tak vy ve všem jednejte s nimi.” Matouš 7,12

Na základě ujištění, že nás Bůh miluje, stanovil Pán Ježíš základní princip všech mezilidských vztahů — lásku jednoho k druhému.

Židé se starali jen o zisk. Zajímali se jen o to, jak si zajistit vliv a vážnost. Kristus však učí, že se nemáme starat, kolik dostaneme, ale kolik můžeme sami dát. Míru našich povinností k druhým nacházíme [78] v tom, co pokládáme za povinnost jiných vůči nám.

Při jednání s lidmi si představte sami sebe na jejich místě. Vžijte se do jejich pocitů, těžkostí, zklamání, radostí a starostí. Představte si, že jste v jejich situaci, a pak s nimi jednejte tak, jak byste chtěli, aby oni jednali s vámi. To je skutečné pravidlo čestného jednání. Je to vlastně vyjádření přikázání: “Miluj svého bližního jako sám sebe.” Matouš 22,39. Je to také podstata učení proroků, nebeská zásada, která se rozvine v každém, kdo se připravuje pro Boží království.

Toto zlaté pravidlo je podstatou pravé zdvořilosti a nejvěrněji je zobrazeno v životě a povaze Pána Ježíše. Jaká mírnost a krása se projevovala v každodenním životě našeho Spasitele! Jaká šlechetnost z něho vyzařovala! Jeho následovníci se budou projevovat podobně. Ovzduší nebes obklopí všechny, v nichž přebývá Kristus. V jejich ušlechtilých povahách se budou projevovat nebeské rysy. Budou zrcadlit Boží světlo, které ukáže cestu klopýtajícím a unaveným.

Člověk, který nemá správnou představu o dokonalém charakteru, není schopen projevovat soucit a laskavost Ježíše Krista. Vliv Boží milosti obměkčuje srdce, zjemňuje a očišťuje city, propůjčuje vnímavost a smysl pro to, co je vhodné.

Zlaté pravidlo má ještě hlubší smysl. Každého, kdo se stal správcem některého z Božích darů, Bůh vyzývá, aby se dělil s lidmi, kteří žijí v nevědomosti a v temnotě. Měl by to dělat tak, jak by si přál, aby oni jednali s ním, kdyby se jejich role vyměnily. Apoštol Pavel prohlásil: “Cítím se totiž dlužníkem Řeků i barbarů, vzdělaných i nevzdělaných.” (Ř l,14) Máme za úkol dělit se i s nejubožejšími a nejzaostalejšími lidmi na světě s tím, co jsme poznali o Boží lásce, a se všemi dary Boží milosti, které nás obohatily.

Totéž platí o darech a dobrodiních tohoto života. Máme-li něčeho více než naši bližní, zavazuje nás to, abychom sloužili všem, kteří obdrželi méně. Jestliže máme dostatek a žijeme v pohodlí, je naší prvořadou povinností starat se o trpící, nemocné, o vdovy a sirotky přesně tak, jak bychom si přáli, aby se starali o nás, kdybychom byli v jejich situaci.

Zlaté pravidlo učí v podstatě stejnou pravdu, kterou vyjadřuje kázání na hoře na jiném místě: “Jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám.” Lukáš 6,38. To, co děláme druhým, ať dobro nebo zlo, působí na nás zpětně, buď jako požehnání, nebo jako prokletí. To, co dáváme, to také dostaneme. Pozemská dobrodiní, která udílíme druhým, se nám mohou vrátit a často se nám vracejí podobným způsobem. To, co dáme v době, kdy je toho třeba, vrátí se nám mnohdy čtyřnásobně — v hodnotách nebeského království. Za všechny nezištné dary nás Bůh odmění i v tomto životě bohatšími [79] projevy své lásky, která je základem všech nebeských pokladů a slávy nebes. Podobně se vrací i projevené zlo. Kdo si dovoluje odsuzovat nebo zmalomyslňovat, zakusí na vlastní kůži to, co sám připravoval druhým. Pocítí, co museli vytrpět jiní, protože ve vztahu k nim neměl dostatek pochopení a lásky.

Bůh to tak ustanovil, protože nás miluje. Vede nás, abychom si zošklivili tvrdost vlastního srdce a umožnili Pánu Ježíši, aby v něm přebýval. A tak ze zla vzchází dobro a co se zdálo prokletím, se mění v požehnání.

Zásady zlatého pravidla jsou pravými zásadami křesťanství. Vše, co nedosahuje této úrovně, je klam. Falešné je každé náboženství, které ve svých důsledcích vede lidi, aby se nestarali o to, co člověk pociťuje, čím trpí, co zakouší, aby si málo vážili druhých, za něž Kristus zemřel, protože v nich viděl velkou hodnotu. Zrazujeme Krista, když nedbáme na volání chudých, trpících a hříšných. Křesťanství má ve světě tak malý vliv, protože se lidé jen hlásí ke Kristovu jménu, ale svým životem ho zapírají. Takové jednání Kristovo jméno zneucťuje.

O apoštolské církvi oněch slavných dnů, kdy ji osvěcovala sláva vzkříšeného Krista, se píše: “Nikdo neříkal o ničem, co měl, že je to jeho vlastní... Nikdo mezi nimi netrpěl nouzi... Boží moc provázela svědectví apoštolů o vzkříšení Pána Ježíše a na všech spočívala veliká milost.” “Každého dne pobývali svorně v chrámu, po domech lámali chléb a dělili se o jídlo s radostí a s upřímným srdcem. Chválili Boha a byli všemu lidu milí. A Pán denně přidával k jejich společenství ty, které povolával ke spáse.” Skutky 4,32.34.33; 2,46.47.

I kdybychom prozkoumali nebesa a zemi, marně bychom hledali mocnější pravdu než tu, která se projevuje ve skutcích milosrdenství vůči lidem, kteří potřebují naše porozumění a pomoc. To je ona pravda Ježíše Krista. Budou-li se vyznavači Kristova jména řídit zásadami zlatého pravidla, bude evangelium provázet táž moc, jaká je provázela v apoštolských dobách.

“Těsná je brána a úzká cesta, která vede k životu.” Matouš 7,14

V době Ježíše Krista žili obyvatelé Palestiny v opevněných městech. Většina měst se rozkládala na kopcích a vyvýšeninách. Městské brány se zavíraly při západu slunce. Vedly k nim strmé a kamenité cesty. Poutník, který se chtěl dostat na sklonku dne do města, musel často ve velkém spěchu zdolat poslední obtížný úsek, aby dorazil k bráně dříve, než přijde noc. Kdo se opozdil, nemohl dovnitř a musel zůstat venku.

Úzká, stoupající cesta, která vedla k domovu a k odpočinku, posloužila Pánu Ježíši jako působivé znázornění křesťanova života. [80]

Kristus svým posluchačům řekl: Cesta, kterou jsem vám ukázal, je úzká, branou nelze snadno projít. Zlaté pravidlo totiž vylučuje pýchu a sobectví. Je však i široká cesta, ale končí záhubou. Jestliže si zvolíme cestu duchovního života, musíme dělat stále pokroky, protože je to cesta vzhůru. Bude vás málo, protože většina lidí si zvolí pohodlnou, širokou cestu.

Po cestě smrti se může ubírat celé lidstvo i se svou nevírou, sobectvím, pýchou, nepoctivostí a mravním úpadkem. Je na ní dostatek prostoru pro každý názor a nauku, každý může dělat, co se mu zlíbí a co mu přikazuje sebeláska. Kdo chce jít pohodlnou cestou, nemusí ji hledat, protože brána je široká a cesta prostorná a člověk si přirozeně volí tuto cestu, i když končí smrtí.

Cesta k životu je však úzká a její brána těsná. Jestliže lpíme na nějakém hříchu, zdá se nám, že cesta je příliš úzká, než abychom na ni mohli vstoupit. Chceme-li jít Boží cestou, musíme se vzdát vlastních cest, prosazování vlastní vůle a zlých zvyků. Kdo chce sloužit Kristu, nemůže dát na mínění světa nebo se řídit jeho zásadami. Cesta k nebesům je příliš úzká, než aby se na ni vešla touha po bohatství a vysokém postavení, příliš úzká, aby se na ní mohla rozvinout sobecká ctižádost, a příliš strmá a kamenitá, aby po ní mohli jít milovníci snadných cest. Kristovým údělem byla namáhavá práce, trpělivost, sebezapření, pokořování, chudoba a protivenství, které zakoušel od hříšníků. To bude i naším údělem, dokud nevejdeme do Božího ráje.

Bylo by však nesprávné z toho usuzovat, že cesta vzhůru je namáhavá, kdežto cesta dolů snadná. Na cestě, která vede k smrti, se lidé setkávají s bolestmi, utrpením, starostmi a zklamáními. Bůh je tím varuje, aby po ní nešli dál. Ve své lásce tak brání lhostejným a svéhlavým lidem, aby nepokračovali na cestě k sebezničení. Satan se pochopitelně snaží, aby jeho cesta vypadala přitažlivě, jde však o klam. Na cestě zla lidé prožívají výčitky svědomí a trýznivé obavy. Může se nám zdát, že uspokojovat pýchu a sobeckou ctižádost je příjemné, ale na konci se setkáváme s bolestí a žalem. Samolibé plány snad slibují lichotivé vyhlídky a rozkoše, ale nakonec shledáme, že naše radost je otrávena a že náš život zhořkl sobeckými nadějemi. Brána široké cesty je možná okrášlená květinami, avšak cesta sama je plná trní. Světlo naděje, které září na začátku této cesty, postupně pohasíná, až zanikne ve tmě zoufalství. Člověk, který kráčí touto cestou, dojde k zahynutí.

“Cesta převrácených je tvrdá, avšak cesty moudrosti vedou k blaženosti, všecky její stezky ku pokoji.” Přísloví 13,15; 3,17. Každý čin, kterým dokazujeme poslušnost Kristu, každý projev sebezapření [81] pro něho, každá zkouška, v níž jsme obstáli, každé vítězství nad pokušením je krokem ke konečnému vítězství. Přijmeme-li Krista za svého průvodce, povede nás bezpečně. Ani největší hříšník nemusí sejít z cesty. Každý, kdo opravdově hledá, může kráčet v čistém a jasném světle. Ačkoli je cesta tak úzká a svatá, že na ní nelze trpět hřích, může na ni vstoupit každý. Žádný, kdo se trápí pochybnostmi, nemůže prohlásit: “Bůh o mne nedbá.”

Úzká cesta je snad namáhavá a výstup strmý. Možná, že jsou po obou stranách propasti a že na ní musíme mnohé vytrpět. I když jsme unaveni a toužíme po odpočinku, musíme vytrvat. I když klesáme, musíme bojovat dál. I když ztrácíme odvahu, musíme stále doufat, protože s Kristem jako svým průvodcem nakonec dosáhneme vytčeného cíle. Sám Kristus nám prošlapal a upravil neschůdnou cestu, která je před námi.

Podél cesty, která vede k věčnému životu, jsou prameny radosti pro osvěžení unavených. Lidé, kteří kráčejí cestou moudrosti, zůstanou i v soužení radostní, protože Spasitel, kterého milují, jde s nimi, i když jej nevidí. Při každém dalším kroku poznávají zřetelněji dotyk jeho ruky a na jejich cestu dopadají stále jasnější paprsky slávy Neviditelného. Jejich chvalozpěvy zní stále lépe a stoupají vzhůru, aby se spojily se zpěvem andělů před Božím trůnem. “Stezka spravedlivých je jak jasné světlo, které svítí stále víc, až je tu den.” Přísloví 4,18.

“Snažte se vejít úzkou branou.” Lukáš 13,24

Opozdilý poutník, který spěchal k bráně města, kam chtěl dorazit ještě před západem slunce, se cestou nemohl ničím rozptylovat. Myslel jen na to, aby se dostal do města. Kristus řekl, že stejnou cílevědomost potřebuje v životě i křesťan. Ukázal nám krásu povahy, která je pravou slávou Božího království. Taková povaha nenese s sebou příslib pozemské vlády, přesto však stojí za to, abychom po ní co nejvíce toužili a co nejvíce o ni usilovali. Nevyzývá nás k boji o moc ve světě. To ovšem neznamená, že nebudeme muset bojovat a dobývat vítězství. Dává nám příkaz k vytrvalému boji, abychom vešli do jeho duchovního království.

Život křesťana je zápas a cesta vpřed. Vítězství, kterého máme dosáhnout, nedobude lidská síla. Bitevním polem je oblast srdce. Musíme zápasit o to, abychom se odevzdali Boží vůli, aby se srdce podřídilo vládě lásky. Je to ta největší bitva, v jaké kdy člověk bojoval. Naše přirozená povaha nemůže zdědit Boží království. Musíme se vzdát zděděných sklonů a špatných návyků.

Kdo se rozhoduje pro vstup do duchovního království, zakusí, že se proti němu vzepřou všechny [82] síly a sklony jeho neobrácené povahy podporované mocnostmi zla. Sobectví a pýcha se postaví proti všemu, co by je mohlo odhalit jako hřích. Nemůžeme vlastními silami přemoci zlá přání a špatné návyky, které nás chtějí ovládnout. Nemůžeme zvítězit nad mocným nepřítelem, který nás drží ve svých spárech. Jen Bůh nám může dát vítězství. Chce, abychom uměli ovládat sebe, svou vůli a své zvyky. Nemůže v nás působit bez našeho souhlasu a naší spolupráce. Duch Boží používá naše vrozené schopnosti a možnosti. Své síly máme používat ke spolupráci s Bohem.

Vítězství nemůžeme dosáhnout bez opravdové modlitby a pokory. Naše vůle nemůže být přinucena ke spolupráci s Bohem, ale musí se mu podřizovat dobrovolně. I kdyby nám Bůh mohl vnutit stonásobnější míru Ducha svatého, neučiní to z nás křesťany připravené pro nebe. Ani to by nezdolalo satanovu pevnost v nás. Naše vůle se musí postavit na stranu Boží vůle. Sami o sobě nejsme schopni podřídit své záměry, přání a sklony Boží vůli. Jestliže po tom toužíme, Bůh to pro nás učiní. Pak “boříme lidské výmysly a všecko, co se v pýše pozvedá proti poznání Boha. Uvádíme do poddanství každou mysl, aby byla poslušna Krista.” 2. Korintským 10,5. “S bázní a chvěním uvádějte ve skutek své spasení. Neboť je to Bůh, který ve vás působí, že chcete i činíte, co se mu líbí.” Filipským 2,12.13.

Mnohé přitahuje Kristova krása a sláva nebes, ale couvají před podmínkami, za kterých se na ní mohou podílet. Mnozí kráčejí po široké cestě, ale nejsou na ní plně spokojeni. Chtějí se osvobodit z otroctví hříchu a ve vlastní síle se snaží vymanit z hříšných návyků. Vidí úzkou cestu a úzkou bránu, avšak sobecké požitky, láska ke světu, pýcha a neuspokojená ctižádost staví překážky mezi ně a Spasitele. Lekají se a couvají před obětí, kterou by museli přinést, aby se mohli zříci vlastního já a toho, co si oblíbili. Mnozí “se budou snažit vejít, ale nebudou schopni” Lukáš 13,24. Touží po dobru, vynakládají určité úsilí, aby je získali, ale nikdy si je opravdově nezvolili; plně se nerozhodli získat je za každou cenu.

Chceme-li zvítězit, máme jedinou naději — spojit svou vůli s vůlí Boží a spolupracovat s ním každý den a každou hodinu. Nemůžeme zůstat takoví, jací jsme a přesto vejít do Božího království. Svatosti dosáhneme jedině tím, že se vzdáme vlastního já a přijmeme Kristovo smýšlení. Musíme ukřižovat pýchu a domýšlivost. Jsme ochotni zaplatit cenu, která se od nás vyžaduje? Jsme ochotni zcela podřídit svou vůli Boží vůli? Proměňující moc Boží milosti se na nás nemůže projevit, dokud jí to neumožníme.

Zápasu, který musíme bojovat, se říká “dobrý boj víry”. Apoštol Pavel píše: “O to se snažím a zápasím tak, [83] jak on ve mně působí svou silou.” Koloským 1,29.

Jákob řešil největší krizi svého života modlitbou. Měl jediné vroucí přání — dosáhnout změny povahy. Během modlitby se ho někdo dotkl. Jákob se domníval, že je to nepřítel. Celou noc s ním zápasil a jeho největší touha se nezměnila, ani když se domníval, že jeho život je v nebezpečí. Když Jákobovi již ubývalo sil, ten, kdo s ním zápasil, použil svou božskou moc. Z jeho dotyku Jákob poznal, s kým bojoval. Zraněný a bezmocný padl do náruče Spasitele a prosil o požehnání. Nedal se odbýt, nepřestal prosit. Prosbu tohoto bezmocného a kajícího člověka Kristus splnil podle svého zaslíbení: “Ať se chopí mé záštity..., se mnou uzavře pokoj.” Izajáš 27,5. Jákob prosil neodbytně: “Nepustím tě, dokud mi nepožehnáš.” 1. Mojžíšova 32,27. Kristus, který s Jákobem zápasil, ho obdařil vytrvalostí. Dal mu vítězství a změnil jeho jméno z Jákoba na Izraele. Řekl mu: “Jako kníže jsi zápasil s Bohem i s lidmi a obstáls.” 1. Mojžíšova 32,28. Oč Jákob marně zápasil vlastními silami, toho dosáhl odevzdaností a pevnou vírou. “A to vítězství, které přemohlo svět, je naše víra.” 1. Janův 5,4.

“Střezte se lživých proroků.” Matouš 7,15

Vystoupí falešní učitelé, kteří vás budou svádět z úzké cesty a odvádět vás od úzké brány. Mějte se před nimi na pozoru. Ačkoli jsou zahaleni do beránčího roucha, jsou to draví vlci. Pán Ježíš učí zásadě, podle které můžeme rozpoznat falešné učitele od pravých: “Po jejich ovoci je poznáte. Což sklízejí z trní hrozny nebo z bodláčí fíky?” Matouš 7,16.

Neříká nám, že je poznáme podle jejich krásných řečí a podle velkolepých vyznání. Máme je posuzovat podle Božího slova. “K zákonu a svědectví! Což oni neříkají takové slovo, že mu z něho nevzejde jitřní záře?” “Přestaň, synu můj, poslouchat učení, které od řečí rozumných odvádí.” Izajáš 8,20; Přísloví 19,27. Jaké poselství přinášejí tito učitelé? Vede nás jejich učení k úctě a lásce k Bohu? Vede nás k tomu, abychom projevovali lásku k Bohu poslušností Božích přikázání? Necítí-li lidé závažnost mravního zákona, berou-li Boží přikázání na lehkou váhu, přestupují-li třeba jen nejmenší přikázání a učí tomu druhé, pak před nebesy ztrácejí na ceně. Z toho můžeme poznat, že jejich učení není opodstatněné. Konají vlastně dílo, které započal Boží nepřítel.

Ne všichni, kdo vyznávají jméno Kristovo a nosí jeho korouhev, jsou Kristovi. Mnozí, kteří učí v jeho jménu, nedojdou nakonec cíle. Pán Ježíš řekl: “Mnozí mi řeknou v onen den: ‘Pane, Pane, což jsme ve tvém jménu neprorokovali a ve tvém jménu nevymítali zlé duchy a ve tvém jménu neučinili mnoho mocných činů?’ A tehdy jim prohlásím: ‘Nikdy jsem vás neznal; jděte [84] ode mne, kdo se dopouštíte nepravosti.’” Matouš 7,22.23.

Někteří lidé si myslí, že mají pravdu, ale v podstatě se mýlí. I když prohlašují, že Kristus je jejich Pánem a v jeho jménu konají velké věci, jsou to šiřitelé zla. “V ústech mají horoucí slova o tom, co udělají, ale jejich srdce tíhne za jejich mrzkým ziskem.” Ezechiel 33,31. Zvěstovatel Božího slova je pro ně “jako ten, kdo horoucně a krásně zpívá a pěkně hraje”. Poslouchají jeho slova, “ale vůbec podle nich nejednají” Ezechiel 33,32.

Pouhé vyznání, že jsme Kristovými učedníky, nemá cenu. Víra v Ježíše Krista, která vede ke spasení, je něco jiného, než mnozí tvrdí. Říkají: “Stačí jen věřit a není třeba zachovávat zákon.” Ale víra bez poslušnosti je pouhá opovážlivost. Apoštol Jan napsal: “Kdo říká, poznal jsem ho, a jeho přikázání nezachovává, je lhář a není v něm pravdy.” 1. Janův 2,4. Ať se nikdo nedomnívá, že nějaké zvláštní události a zázračné jevy dokazují pravost jeho činů a obhajují jeho názory. Jestliže někdo mluví o Božím slově lehkovážně a své dojmy, pocity a zkušenosti klade nad Boží měřítka, dokazuje tím, že nemá pravdu.

Poslušnost je zkušebním kamenem učednictví. Zachováváním přikázání dokazujeme, že naše láska k Bohu je upřímná. Ničí-li učení, které jsme přijali, hřích v našem srdci, očišťuje-li nitro od nepravosti a posvěcuje nás, můžeme je považovat za Boží pravdu. Naše víra je pravá, když se náš život vyznačuje dobročinností, laskavostí, soucitem a pochopením. Když nám konání dobra přináší radost, když vyvyšujeme Krista a ne sebe, můžeme mít jistotu, že máme správnou víru. “Podle toho víme, že jsme ho poznali, jestliže zachováváme jeho přikázání.” 1. Janův 2,3.

“Nepadl, neboť měl základy na skále.” Matouš 7,25

Kristova slova na posluchače hluboce zapůsobila. Upoutala je nebeská krása zásad jeho učení. Vážná varování jim zněla jako hlas Boha, který zpytuje srdce. Slova Pána Ježíše zasáhla kořeny jejich dosavadního myšlení a starých názorů. Kdyby se chtěli řídit jeho učením, museli by zcela změnit své navyklé myšlení a jednání. Tím by se dostali do rozporu se svými náboženskými učiteli, zhroutila by se totiž celá stavba, kterou budovaly mnohé generace rabínů. Tak se stalo, že lid sice v srdci souhlasil s Kristovými slovy, ale jen málokdo byl ochotný začít podle nich žít.

Pán Ježíš uzavřel své kázání na hoře přirovnáním, kterým velmi důrazně ukázal, jak je důležité, aby lidé prakticky prožívali to, co jim řekl. Mnozí lidé ze zástupu shromážděného kolem Spasitele prožili svůj život u Galilejského jezera. Z úbočí hory, kde naslouchali slovům Ježíše Krista, mohli pozorovat údolí a úžlabiny, jimiž si horské [85] bystřiny razily svou cestu k jezeru. V létě se tyto potůčky často úplně ztrácely a zanechávaly po sobě jen suchá, prašná koryta. Když však nad horami propukly zimní bouře, proměnily se potůčky v divoké, dravé řeky. Jejich nezadržitelné proudy někdy zaplavily údolí a strhávaly s sebou všechno, co jim stálo v cestě. Často smetly i obydlí, která si rolníci postavili na úrodných rovinách, zdánlivě mimo nebezpečí. Vysoko na pahorcích však stály domy postavené na skalách. V některých oblastech krajiny stavěli lidé celé domy z kamene. Mnohé z nich odolávaly bouřím i po tisíciletí. Při stavbě takových domů museli lidé vynaložit velkou námahu a překonávat mnohé obtíže. K domům byl nesnadný přístup a jejich okolí nebylo tak lákavé jako úrodné roviny. Stály však na skále, a proto na ně marně dorážely vítr, povodně a bouře.

Pán Ježíš prohlásil, že člověk, který přijme jeho slova a založí na nich svůj život, se podobá stavitelům domů na skále. Před staletími napsal prorok Izajáš: “Slovo Boha našeho je stálé navěky.” Izajáš 40,8. Petr, několik let po tom, co vyslechl kázání na hoře, citoval tato slova proroka Izajáše a dodal k nim: “To je to slovo, které vám bylo zvěstováno v evangeliu.” 1. Petrův 1,25. Slovo Boží je tou jedinou pravou jistotou světa. Je to pevný základ. Pán Ježíš řekl: “Nebe a země pominou, ale má slova nepominou.” Matouš 24,35.

Slova, která Ježíš Kristus pronesl ve svém kázání na hoře, obsahují velké zásady Božího zákona a Boží povahy. Kdo na nich buduje, buduje na Kristu, na Skále věků. Přijímáme-li tato slova, přijímáme Krista. Pouze lidé, kteří přijímají jeho slova, budují na něm. “Nikdo totiž nemůže položit jiný základ než ten, který už je položen, a to je Ježíš Kristus.” 1. Korintským 3,11. “Není pod nebem jiného jména, zjeveného lidem, jímž bychom mohli být spaseni.” Skutky 4,12. Kristus — Slovo, zjevení Boha — projev Boží povahy, zákona, lásky a jeho života — je jediným základem, na kterém můžeme budovat stálou povahu.

Stavíme na Kristu, když plníme jeho slovo. Spravedlivý ještě není ten, kdo má rád spravedlnost, ale kdo spravedlnost koná. Svatost není nějaký blažený pocit, je to výsledek odevzdání se Bohu, plnění vůle nebeského Otce. Když se Izraelci utábořili na hranicích zaslíbené země, nestačilo, aby o Kenaanu jen věděli nebo o něm zpívali. Tím by nikdy nezískali vinice a olivové háje vytoužené země. Mohli si ji skutečně přivlastnit jen tak, že do ní vstoupili. Museli splnit podmínky — projevit živou víru v Boha, přivlastnit si jeho zaslíbení a uposlechnout jeho rozkazy.

Pravé náboženství spočívá v tom, že plníme Kristova slova ne proto, abychom si zasloužili Boží milost, ale proto, že jsme již nezaslouženě obdrželi dar Boží lásky. Kristus nepodmiňuje spasení [86] člověka pouhým vyznáním, ale vírou, která se projevuje ve skutcích spravedlnosti. Od následovníků Pána Ježíše se očekávají činy, ne jen slova. Činy vytvářejí povahu. “Ti, kdo se dají vést Duchem Božím, jsou synové Boží.” Římanům 8,14. Ne ti, kdo občas dovolí Duchu svatému, aby se dotkl jejich srdcí nebo se tu a tam podřídí jeho moci, ale ti, kdo se nechají vést Duchem, to jsou Boží synové.

Chceš se stát Kristovým následovníkem, ale nevíš, jak začít? Obklopuje tě tma a nevíš, jak najít světlo? Jdi za světlem, které jsi už dostal. Opravdově se rozhodni, že budeš žít podle toho, co znáš ze slova Božího. V Božím slově je Boží životodárná moc. Přijmeš-li toto slovo vírou, dá ti sílu, abys mohl podle něho žít. Budeš-li žít podle světla, které už máš, obdržíš další. Tak budeš stavět na Božím slově a vybuduješ si povahu podle vzoru povahy Ježíše Krista.

Kristus, pravý základ, je živým kamenem. Jeho život přechází na všechny, kdo na něm stavějí. “I vy buďte živými kameny, z nichž se staví duchovní dům.” “V něm je celá stavba pevně spojena a roste v chrám posvěcený v Pánu.” 1. Petrův 2,5; Efezským 2,21. Kameny se sjednotí se základem, všichni mají týž život. Tuto budovu nemůže zničit žádná bouře, protože všechno, co je s Bohem spojeno, s Bohem přetrvá.

Každá stavba postavená na jiném základě než na Božím slově se nakonec zhroutí. Každý, kdo jako Židé za dnů Pána Ježíše staví na lidských myšlenkách a názorech, na formách a obřadech vymyšlených člověkem nebo na skutcích, které může konat nezávisle na Kristově milosti, buduje svou povahu na sypkém písku. Bouře pokušení odplaví základ z písku a jeho dům zanechají jako trosku na březích času.

“Toto praví Panovník Hospodin: ...Za měřicí šňůru beru právo, za olovnici spravedlnost. Lživé útočiště smete krupobití a skrýši zaplaví vody.” Izajáš 28,16.17.

Dnes ještě pro hříšníka platí milost. “Jakože jsem živ, je výrok Panovníka Hospodina, nechci, aby svévolník zemřel, ale aby se odvrátil od své cesty a byl živ. Odvraťte se, odvraťte se od svých zlých cest! Proč byste měli zemřít?” Ezechiel 33,11. K lidem, kteří nečiní pokání, promlouvá i dnes stejný hlas, jenž v úzkosti srdce zvolal, když spatřil své milované město: “Jeruzaléme, Jeruzaléme, který zabíjíš proroky a kamenuješ ty, kdo byli k tobě posláni, kolikrát jsem chtěl shromáždit tvé děti, tak jako kvočna shromažďuje kuřátka pod svá křídla, a nechtěli jste! Hle, váš dům zůstane pustý.” Lukáš 13,34.35. V Jeruzalému viděl Spasitel symbol světa, který odmítl a pošlapal jeho milost. Plakal i nad tebou, člověče, který ho odmítáš. V době, kdy Pán Ježíš plakal nad městem, měl Jeruzalém možnost činit pokání a uniknout svému údělu. Ještě krátkou dobu [87] Pán čekal, aby ho přijali. Kristus i k tobě stále promlouvá laskavým hlasem: “Hle, stojím přede dveřmi a tluču; zaslechne-li kdo můj hlas a otevře mi, vejdu k němu a budu s ním večeřet a on se mnou.” “Nyní je čas příhodný, nyní je den spásy!” Zjevení 3,20; 2. Korintským 6,2.

Jestliže stavíš své naděje na sobě, buduješ dům na písku. Dnes ještě není pozdě, můžeš uniknout hrozícímu nebezpečí. Přejdi na bezpečnou půdu, než propukne bouře. “Toto praví Panovník Hospodin: ‘Já to jsem, kdo za základ položil na Sijónu kámen, kámen osvědčený, úhelný a drahý, základ nejpevnější; kdo věří, nemusí spěchat.’” “Obraťte se ke mně a dojdete spásy, veškeré dálavy země. Já jsem Bůh a jiného už není.” “Neboj se, vždyť já jsem s tebou, nerozhlížej se úzkostlivě, já jsem tvůj Bůh. Dodám ti odvahu, pomocí ti budu, budu tě podpírat pravicí své spravedlnosti.” “Stydět a hanbit se nebudete navěky, nikdy.” Izajáš 28,16; 45,22; 41,10; 45,17.