מלכי ונביאי ישראל

Ellen G. White

Copyright © 2021, Ellen G. White Estate, Inc.

Information about this Book

Overview

This eBook is provided by the Ellen G. White Estate. It is included in the larger free Online Books collection on the Ellen G. White Estate Web site.

About the Author

Ellen G. White (1827-1915) is considered the most widely translated American author, her works having been published in more than 160 languages. She wrote more than 100,000 pages on a wide variety of spiritual and practical topics. Guided by the Holy Spirit, she exalted Jesus and pointed to the Scriptures as the basis of one׳s faith.

Further Links

A Brief Biography of Ellen G. White

About the Ellen G. White Estate

End User License Agreement

The viewing, printing or downloading of this book grants you only a limited, nonexclusive and nontransferable license for use solely by you for your own personal use. This license does not permit republication, distribution, assignment, sublicense, sale, preparation of derivative works, or other use. Any unauthorized use of this book terminates the license granted hereby. (See EGW Writings End User License Agreement.)

Further Information

For more information about the author, publishers, or how you can support this service, please contact the Ellen G. White Estate at mail@whiteestate.org. We are thankful for your interest and feedback and wish you God׳s blessing as you read.

מבוא

סיפור קורותיהם של מלכי ונביאי ישראל נכלל בכרך ב׳ בסדרה בת חמישה כרכים מעולים, הפורשים בפני הקורא העברי את תולדות ההיסטוריה על פי כתבי הקודש. ספרים עמוקים רבים נכתבו אחרי הספר האחרון בסדרה, אף הם פרי עטה של המחברת המחוננת, אלן גולד ווייט.

במלך שבעים שנות שירותה, בהן נאמה וכתבה באמריקה ומחוץ לה, הציגה הגברת ווייט בפני הציבור את חשיבותם של אירועי ההיסטוריה, וחשפה את השפעותיהם הסמויות מן העין של הצדקה והרוע בחייהם של בני האדם - פועלו הכביר של אלוהים לעומת מעשיו של השטן, האויב הגדול. המחברת שחוננה בתובנה עמוקה על מעשי ידי ההשגחה, מסיטה את המסך וחושפת בפני הקורא השקפת עולם היסטורית, דרכה אירועי העבר לובשים חשיבות נצחית. היא מביעה את השקפת העולם הזו כך: ״עוצמתם של עמים ובני אדם אינה טמונה בהזדמנויות, יכולות או כישרונות, בזכותם הם כביכול בלתי מנוצחים; היא אינה טמונה בגדולתם או בכוחם, המהווים מקור לגאוותם. רק גבורתו ותכליתו הנעלה של אלוהים יוכלו להפוך אותם חזקים או כבירים. יחסם לתכליתו של אלוהים הוא זה שחורץ את גורלם.״ ״ההיסטוריה שנכתבה ביד אדם חושפת את הישגי האדם, ניצחונותיו בשדה הקרב והצלחותיו במעלה הסולם המוביל לגדולה ארצית. אך ההיסטוריה שנכתבה בהשראת ה׳ מתארת את האדם כפי שהשמיים רואים אותו.״ כרך זה, ״מלכי ישראל והנביאים״, פותח בסיפור מלכותו המהוללת של שלמה המלך בישראל המאוחדת, שבקרבה ניצב היכל ה׳ - לב לבה של עבודת ה׳ האמיתית. כאן יכול הקורא לעקוב אחר התהפוכות בחיי העם הנבחר, שנקרע בין דבקות בה׳ לבין סגידה לאלוהי העמים השכנים. כאן נחשפים בצורה חיה וציורית האירועים הדרמטיים של המאבק העז המתחולל בין המשיח לבין השטן על ליבם ונאמנותם של בני האדם, במהלך תקופה מכרעת בתולדות העולם. הספר גדוש מחקרי אופי מעמיקים ומרתקים של גיבוריו: שלמה, החכם באדם, שחוכמתו לא השכילה להגן עליו מפני החטא; ירבעם, המלך שנהג באנוכיות, והתוצאות המרות של מלכותו; אליהו, הנביא המופתי שלא פחד מאיש; אלישע, נביא השלום והריפוי; אחז, המלך הפחדן והרשע; חזקיה, המלך ירא האלוהים וטוב הלב; דניאל, האיש שאלוהים אהבו; ירמיה, נביא החורבן; חגי, זכריה ומלאכי, נביאי השיקום. ומעל כולם מתנשא ברוב הדר ותהילה מלך המשיח, שפעמיו ממשמשים ובאים, שה האלוהים, הבן היחיד של אלוהים וקורבן התמורה שלנו - התגלמות הקורבנות שסימלו אותו. הכרך הראשון בסדרה, ״אבות האומה ונביאי ישראל״, מגולל את תולדות העולם החל מבריאתו וכלה באחרית מלכות דוד; הכרך השני, ״מלכי ישראל והנביאים״, פותח במלכות שלמה וחותם בנבואות על עתיד מזהיר. הכרך השלישי ״כמיהת הדורות״ (The Desire of Ages) , עוסק בחייו ובשירותו של ישוע המשיח; והכרך הרביעי, ״מעשי השליחים״, מתאר את תולדות ראשית הקהילה המשיחית. הכרך האחרון בסדרה, ״העימות הגדול״, עוקב אחר קורות העימות הגדול בין המשיח לשטן, מראשיתו ועד ימינו, וכלה באחריתו, שיתרחש על פי הנבואה בעת בריאת הארץ החדשה. כרך זה, המגולל את קורותיהם של מלכי ונביאי ישראל, זכה לתפוצה רבה שהובילה להדפסתו מחדש פעמים רבות מאז ראה אור לראשונה. עתה הוא מוצג לקורא העברי בכריכה מהודרת. ספר זה, הכולל שיעורים עמוקים על אמונה באלוהים ובבן האלוהים, מושיע העולם, וסיפורים על מעשיו הכבירים ונפלאותיו בחייהם של אנשי מופת ואמונה בימי התנ״ך, עשוי להעמיק את חוויתם הרוחנית של הקוראים ולהאיר את עיניהם - זוהי תפילתם של המוציאים לאור ושל חבר הנאמנים של ההוצאה לאור של כתביה של אלן גולד ווייט.

המוציאים לאור

הקדמה

כרם ה׳

כשאלוהים קרא לאברהם לנטוש את בני משפחתו עובדי האלילים והורה לו ללכת לכנען ולהתיישב בה, הוא עשה זאת כדי להגשים את תכליתו להרעיף את מתנות השמיים הטובות ביותר על כל אומות העולם. ה׳ אמר לאברהם: ״ואעשך לגוי גדול, אברכך, ואגדלה שמך; והיה ברכה״ (בראשית י״ב 2). אברהם זכה לכבוד רב מאת ה׳ כשנקרא לשמש אבי האומה העברית, אשר תנצור את האמת האלוהית ותפיץ אותה בקרב עמי העולם במשך דורות רבים, וזאת כדי שהכול יתברכו מביאת המשיח המובטח.

בני האדם איבדו את הידע על אלוהי האמת. דעתם חשכה בעטיה של עבודת האלילים. הם ניסו להחליף את מצוות ה׳ הקדושות, הישרות והטובות (אל הרומים ז׳ 12) בחוקים מעשי ידי אדם, שעלו בקנה אחד עם כוונות ליבם האכזר, הרשע והאנוכי. ואולם, אלוהים בחסדו לא השמידם. הוא תכנן להעניק להם הזדמנות להתוודע אליו דרך חסידיו. הוא תכנן שחוקיו, אשר ייחשפו דרך עמו הנבחר, ישמשו אמצעי לשיקום מוסריותו של אלוהים שהוטבעה באדם, שנברא בדמותו ובצלמו.

המשימה הכבירה והנשגבה שהוטלה על בית ישראל היתה לרומם ולהלל את תורת ה׳ ולשמור על סמכותו ושלטונו של ה׳. אלוהים הבדיל את עם ישראל מיתר אומות העולם, וזאת כדי להפקיד בידו פיקדון קדוש. הוא הפקיד בידי ישראל את תורתו, ותכנן לשמר דרכה את הידע על אודותיו.

בדרך זו, אור השמיים יזרח בעולם אפוף חשכה, וקול יקרא לכל העמים לנטוש את עבודת האלילים ולעבוד את אלוהים חיים.

״בכח גדול וביד חזקה׳׳ הוציא ה׳ את עמו הנבחר ממצרים (שמות ל״ב 11). ״שלח משה עבדו; אהרון, אשר בחר בו. שמו בם דברי אותותיו, ומופתים בארץ חם.״ ׳׳ויגער בים סוף, ויחרב; ויוליכם בתהמות, כמדבר׳׳ (תהילים ק״ה 26, 27 ׳ ק״ו 9). ה׳ הציל את בני ישראל משעבוד מצרים והוציאם מעבדות לחירות כדי להביאם אל ארץ טובה, שהוכנה בעבורם ביד ההשגחה כדי לשמש להם מקום מקלט מאויביהם. ה׳ יביאם אליו ויחבקם בזרועותיו הנצחיות; ובני ישראל, בתמורה לטובו ולחסדו, ירוממו את שמו ויהללו ויפארו אותו בעולם כולו.

״כי חלק יהוה, עמו: יעקב, חבל נחלתו. ימצאהו בארץ מדבר, ובתוהו ילל ישמון. יסובבנהו, יבוננהו, יצרנהו כאישון עינו. כנשר יעיר קינו, על גוזליו ירחף; יפרש כנפיו יקחהו, ישאהו על אברתו. יהוה בדד ינחנו; ואין עימו אל נכר״ (דברים ל״ב 12-9). כך קירב ה׳ את בני ישראל אליו, כדי שישכנו בצלו, האל העליון. הוא שמר עליהם בדרך נס מסכנות ותלאות הדרך במסעותיהם במדבר, עד שהתיישבו לבסוף בארץ המובטחת כעם סגולה.

במשל מליצי ונוגע ללב גולל ישעיהו את סיפור קריאתה והכשרתה של ישראל, שיועדה לשמש נציגה של ה׳ עלי אדמות ולהניב פרי טוב בכל מעשיה:

״אשירה נא לידידי, שירת דודי לכרמו: כרם היה לידידי, בקת בן שמן. ויעזקהו ויסקלהו, ויטעהו שורק, ויבן מגדל בתוכו, וגם יקב חצב בו; ויקו לעשות ענבים...״ (ישעיה ה׳ 1, 2).

אלוהים תכנן לברך את האנושות דרך העם הנבחר. הנביא ישעיהו הכריז: ״כי כרם יהוה צבאות, בית ישראל, ואיש יהודה, נטע שעשועיו...״ (ישעיה ה׳ 7).

דבר ה׳ הופקד בידי עם ישראל. מצוות תורתו, העיקרים הנצחיים של האמת, הצדק והטהרה, אפפו את העם הנבחר. ציות לעיקרים אלה ישמש לבני ישראל מגן, ויצילם מהרס עצמי דרך חטאים ומעשים רעים. כמגדל בכרם הציב ה׳ את היכלו הקדוש בלב ליבה של ארץ הקודש.

המשיח שימש כרבם ומורם. כפי ששרה איתם במדבר, כך ימשיך לשמש כרבם ומדריכם בארץ נחלתם. כבודו שכן בשכינה הקדושה מעל הכפורת במשכן ובמקדש. המושיע לא חדל להרעיף עליהם מאוצרות אהבתו, חסדו ואורך רוחו. דרך משה הוצגה בפניהם תכליתו של ה׳, והתנאים לשגשוגם הובהרו להם מפורשות. ה׳ הכריז: ״כי עם קדוש אתה ליהוה אלוהיך: בך בחר יהוה אלוהיך, להיות לו לעם סגולה, מכול העמים, אשר על פני האדמה.״

״את יהוה האמרת היום: להיות לך לאלוהים וללכת בדרכיו, ולשמר חוקיו ומצוותיו ומשפטיו, ולשמע בקולו. ויהוה האמירך היום, להיות לו לעם סגולה, כאשר דיבר לך; ולשמור כל מצוותיו. ולתיתך עליון על כל הגוים אשר עשה, לתהילה ולשם ולתפארת; להיותך עם קדוש ליהוה אלוהיך, כאשר דיבר״ (דברים ז׳ 6; כ״ו 19-17).

בני ישראל צוו לכבוש את כל שטחי האדמה שה׳ יעד בעבורם. עמי כנען שסירבו לעבוד את אלוהי האמת ולשרתו ינושלו מאדמותיהם. אך תכליתו של ה׳ היתה למשוך אליו את לבבות בני האדם באמצעות התגלות אופיו דרך עם ישראל. הבשורה היתה אמורה להתבשר בעולם כולו. המשיח ירומם לעיני העמים דרך תורת הקורבנות, וכל אדם שיישא את מבטו אליו, ייוושע ויחיה. כל בני האדם שינהגו על פי המופת של רחב הכנענית ורות המואבייה, ינטשו את עבודת האלילים, יסגדו לאלוהי האמת ויבחרו להתאחד עם עמו הנבחר. כאשר מספרם של בני ישראל ילך ויגדל, הם ירחיבו את גבולותיהם, עד שממלכתם תחבוק את העולם כולו.

ואולם, ישראל הקדומה לא הגשימה את תכליתו של ה׳. ה׳ הכריז: ״ואנוכי נטעתיך שורק, כולה זרע אמת; ואיך נהפכת לי סורי הגפן נוכריה?״ ״גפן בוקק ישראל, פרי ישווה לו; כרוב לפריו, הרבה למזבחות, כטוב לארצו, היטיבו מצבות.״ ״ועתה יושב ירושלים, ואיש יהודה, שפטו נא, ביני ובין כרמי. מה לעשות עוד לכרמי, ולא עשיתי בו? מדוע קיויתי לעשות ענבים, ויעש באושים? ועתה אודיעה נא אתכם את אשר אני עושה לכרמי: הסר משוכתו והיה לבער, פורץ גדרו והיה למרמס. ואשיתהו בתה, לא יזמר ולא יעדר, ועלה שמיר ושית; ועל העבים אצוה מהמטיר עליו מטר. כי כרם יהוה צבאות, בית ישראל, ואיש יהודה, נטע שעשועיו; יקו למשפט והנה משפח, לצדקה והנה צעקה״ (ירמיה ב׳ 21; הושע י׳ 1; ישעיה ה׳ 7-3).

באמצעות משה, הציג ה׳ בפני עמו את ההשלכות המרות של בגידתם בו. אם בני עמו יסרבו לשמור את בריתו, הם יגדעו את עצמם מן החיים שהוענקו להם מאת ה׳ וברכתו לא תשרה עליהם. לפעמים הקשיב העם לאזהרות הללו ותיקן את דרכו. או אז, ברכות נפלאות ושופעות הורעפו על עם ישראל, ודרכו על העמים השכנים. ואולם, רוב הזמן בני ישראל שכחו את אלוהים ואיבדו את זכות היתר שניתנה להם כנציגיו עלי אדמות. הם לא עבדו את ה׳, ואף גזלו מאחיהם בני האדם את ההדרכה הרוחנית והמופת הקדוש שהיו אמורים להעניק להם. הם חפצו ליטול לעצמם ללא רשות את פרי הכרם שעליו הופקדו כדי לשמרו ולעבדו. בשל חמדנותם ותאוות הבצע שלהם הפכו בני ישראל למשל ושנינה אפילו בקרב עובדי האלילים. כך קיבלו הגויים תמונה מעוותת על אופיו של אלוהים, והזדמנות לפרש שלא כהלכה את חוקי מלכותו.

בלב אוהב ורחום של אב נשא ה׳ את בני עמו והמשיך לרחוש להם אהבה. הוא הפציר בהם דרך החסדים שהרעיף עליהם והחסדים שמנע מהם. באורך רוח הציג בפניהם את חטאיהם והמתין בסבלנות עד שיודו בהם ויתוודו עליהם. נביאים ושליחים נשלחו אל שומרי הכרם שהתנחלו בכרם ה׳, וזאת כדי לתבוע מהם את זכותו ואת פריו של בעל הכרם ולהאיץ בהם להיענות לדרישותיו. ואולם, במקום להתקבל בברכה, זכו אנשי מופת אלה שניחנו בהבחנה רוחנית ובעוצמה רוחנית ליחס של אויבים. שומרי הכרם רדפו אותם והרגום. אלוהים שב ושלח אליהם שליחים נוספים, אך הם זכו ליחס דומה ואפילו גרוע יותר, שכן שומרי הכרם הפגינו כלפיהם שנאה עזה יותר.

בתקופת הגלות, כשה׳ חדל להרעיף את חסדיו על עם ישראל, הדבר גרם לרבים בעם לחזור בתשובה. ואולם, לאחר שיבתם לארץ המובטחת, שבו בני ישראל לסורם וחזרו על אותן שגיאות שעשו אבותיהם בדורות הקודמים, וכתוצאה מכך נקלעו לסכסוך פוליטי עם העמים השכנים. נביאי ה׳ שנשלחו אליהם כדי לתקן את הרעות החולות שרווחו בקרבם, התקבלו באותה חשדנות ואותו לעג שנביאי ושליחי העבר זכו להם; וכך, מדור לדור הוסיפו שומרי הכרם חטא על פשע.

הגפן הנאה שניטעה בידי ה׳ - בעליו של הכרם - על הרי ישראל, זכתה לתיעוב ובוז מצד בני ישראל, ולבסוף הושלכה אל מעבר לחומת הכרם; לאחר שחיבלו בה ורמסו אותה תחת כפות רגליהם, הם קיוו שהשמידו אותה אחת ולתמיד. ואולם, בעל הכרם נטל את הגפן והסתירה מפניהם. הוא שב ונטע אותה, אך הפעם מצדה השני של החומה, כך שהגזע לא נראה עוד לעין. ענפיה השתרגו על החומה והענפים שהורכבו עליה השתלבו בה וצמחו ממנה, אך הגזע עצמו נותר מחוץ להישג ידם של בני האדם; איש לא יוכל להגיע אל הגפן או לפגוע בה.

דברי העצה והתוכחה שניתנו מפי הנביאים, אשר הבהירו את תכליתו הנצחית של אלוהים בעבור האנושות, יקרים מפז בעיני קהילת ה׳ עלי אדמות בימינו - חסידי ה׳ המשמשים כשומרי הכרם.

תורות הנביאים חשפו בבהירות את אהבת ה׳ לאנושות האובדת ואת תוכנית הגאולה שלו בעבורה. סיפור קריאתו של עם ישראל, הצלחותיו וכישלונותיו; השבת חסד ה׳ עליו; מאיסתו של העם באדוני הכרם, וביצוע תוכנית הדורות [התוכנית שיועדה לגאולת החוטאים הכבולים ביד השטן] בידי שארית עם ה׳ הנכבדה שתזכה להתמלאות כל הבטחות הברית - זהו הנושא העובר כחוט השני לאורכם של דברי שליחי ה׳ אל קהילתו במרוצת הדורות. המסר של ה׳ לקהילתו בימינו - חסידיו היושבים בכרמו כעובדי אדמה מסורים - הוא לא אחר מאשר המסר שניתן מפי הנביא הקדום: ״ביום ההוא, כרם חמר, ענו לה. אני יהוה נוצרה, לרגעים אשקנה: פן יפקוד עליה, לילה ויום אצרנה״ (ישעיה כ״ז 2, 3).

הלוואי שישראל תתלה את תקוותה באלוהים. ה׳, בעליו של הכרם, האוסף כיום מקרב בני האדם מכל העמים והאומות את הפירות היקרים שלהם, נכסף והמתין באורך רוח זמן רב כל כך. במהרה יזכה ה׳ בפירות השייכים לו; ביום שמח זה תתגשם סופית תכליתו הנצחית בעבור בית ישראל. ככתוב: ״הבאים ישרש יעקב, יציץ ופרח ישראל; ומלאו פני תבל, תנובה״ (פס׳ 6).

חלק א: מעוצמה לחולשה

״כה אמר יהוה, אל יתהלל חכם בחכמתו, ואל יתהלל הגיבור בגבורתו אל יתהלל עשיר בעושרו. כי אם בזאת יתהלל המתהלל, השכל וידע אותי, כי אני יהוה, עשה חסד משפט וצדקה בארת: כי באלה חפצתי, נאום יהוה״
(ירמיה ט׳ 22,23)

שלמה

בתקופת שלטונם של דוד ושלמה התחזק מעמדה של ישראל, ולפיכך היו לה הזדמנויות רבות ללמד את העמים את דרך האמת והצדקה. שמו של ה׳ רומם וזכה לכבוד רב, ודומה שהתכלית שלשמה בני ישראל נחלו את הארץ המובטחת עמדה להתגשם. מחסומים התפוגגו, נערכו שיחות ודיונים, מחפשי האמת מקרב עמי הגויים מצאו את מבוקשם, וקהילת האלוהים עלי אדמות גדלה ושגשגה.

שלמה נמשח והוכתר למלך באחרית ימיו של דוד, אשר ויתר על כס המלוכה לטובת בנו. בראשית חייו, עתידו של שלמה נראה מבטיח ומזהיר, ואכן, תכליתו של אלוהים הייתה שהוא ילך מחיל לחיל, מכבוד לכבוד, וידמה יותר ויותר לאלוהים, ובכך ישמש מקור השראה לבני עמו בשעה שיגשימו את ייעודם הקדוש כעם סגולה, שהאמת האלוהית הופקדה בידיו.

דוד ידע שהתכלית הנשגבת של ה׳ לישראל תתגשם אך ורק אם העם ומנהיגיו יחתרו בהתמדה אל המופת שהוצב בפניהם. הוא ידע שכדי ששלמה יגשים את האמון שאלוהים נתן בו, המלך הצעיר חייב לא רק להיות מצביא, מדינאי ומושל בחסד, אלא אף אדם טוב וחזק, שילמד את האמת והצדקה לעמו וישמש מופת של נאמנות.

דוד הפציר בשלמה בדברי נועם, באהבה ובלהט להיות מלך אמיץ ואצילי, לנהוג בחסד, חמלה ואהבה עם נתיניו, ובכל מגעיו עם העמים האחרים לכבד ולרומם את שמו של ה׳ ולהפגין את יופייה של הקדושה. הניסיונות הקשים והחוויות המטלטלות שדוד שב וחווה במהלך חייו, לימדו אותו את ערכן הרב של המידות הטובות, ועודדו אותו להכריז בדברים האחרונים שציווה לשלמה לפני מותו: ״מושל באדם - צדיק, מושל יראת אלוהים. וכאור בוקר, יזרח שמש; בוקר לא עבות, מנגוה ממטר דשא מארץ.״ (שמואל ב כ״ג, 3,4).

איזו הזדמנות פז נפלה בחלקו של שלמה!

אילו יציית למצוות אביו, שנאמרו בהשראת רוח הקודש, יהיה שלטונו שלטון צדק בדומה לזה המתואר בתהילים ע״ב:

״אלוהים משפטיך, למלך תן;
וצדקתך לבן מלך.
ידין עימך במשפט...
יפשוט עניי עם,
יושיע לבני אביון...
ירד כמטר על גז;
כרביבים, זרזיף ארץ.
יפרח בימיו צדיק;
ורב שלום עד בלי ירח.
״וירד מים עד ים;
ומנהר עד אפסי ארץ...
מלכי תרשיש ואיים,
מנחה ישיבו;
מלכי שבא וסבא,
אשכר יקריבו.
וישתחוו לו כל מלכים;
כל גוים יעבדוהו.כי יציל אביון משווע;
ועני ואין עוזר לו...
וית]לל בעדו תמיד...
״יהי שמו לעולם,
לפני שמש, ינון שמו,
ויתברכו בו, כל גוים יאשרוהו.
״ברוך יהוה אלוהים, אלוהי ישראל:
עושה נפלאות לבדו.
וברוך שם כבודו לעולם:
וימלא כבודו את כל הארץ,
אמן ואמן.״

בנעוריו אימץ שלמה את בחירתו של אביו לדבוק באלוהים, ובמשך שנים רבות חי חיי צדקה, שהתאפיינו בציות מוחלט למצוות ה׳. בראשית שלטונו הלך בלוויית יועציו לגבעון, בה שכן משכן ה׳ שהוקם במדבר, ודיבר שם אל בכירי יועציו, ״שרי האלפים והמאות ולשופטים, ולכל נשיא לכל ישראל, ראשי האבות.׳׳ (דברי הימים ב א׳ 2).

שלמה, שהבין במידת מה את גודל המחויבויות שהתלוו לתפקידו כמלך, ידע שאנשים הנושאים בתפקידים אחראים חייבים לבקש הנחייה מה׳, שהרי הוא מקור החוכמה, אם ברצונם למלא כהלכה את מחויבויותיהם ולשאת חן בעיניו. הדבר גרם לו לעודד את יועציו לשתף איתו פעולה בכל ליבם ומאודם, כדי לוודא שאלוהים יקבל בברכה את מאמציהם.

יותר מכל דבר אחר, המלך השתוקק לזכות בחוכמה ובתבונה כדי שיוכל לבצע את המלאכה שאלוהים הטיל עליו. הוא לא ביקש לעצמו עושר, כבוד, גדולה או ניצחון על אויביו. הוא השתוקק להיות מהיר תפיסה, בעל לב רחב ורוח מלאת אהבה וחמלה. באותו לילה הופיע ה׳ לפני שלמה בחלום ואמר לו: ״שאל מה אתן לך.״ המלך הצעיר וחסר הניסיון שפך את ליבו לפני ה׳, וביקש את עזרתו. הוא אמר בתפילתו: ״׳אתה עשית עם עבדך דוד אבי חסד גדול, כאשר הלך לפניך באמת ובצדקה וביושרת לבב, עימך; ותשמור לו את החסד הגדול הזה, ותיתן לו בן יושב על כסאו, כיום הזה.

״ועתה, יהוה אלהי, אתה המלכת את עבדך, תחת דוד אבי; ואנוכי נער קטן, לא אדע צאת ובא. ועבדך בתוך עמך, אשר בחרת: עם רב, אשר לא ימנה ולא יספר מרוב. ונתת לעבדך לב שומע, לשפט את עמך, להבין בין טוב לרע: כי מי יוכל לשפוט את עמך הכבד הזה?׳

׳׳וייטב הדבר בעיני אדוני כי שאל שלמה את הדבר הזה.״ ה׳ אמר לשלמה: ׳׳יען אשר שאלת את הדבר הזה ולא שאלת לך ימים רבים ולא שאלת לך עושר, ןלא שאלת, נפש אויביך; ושאלת לך הבין, לשמוע משפט. הנה עשיתי, כדבריך: הנה נתתי לך, לב חכם ונבון, אשר כמוך לא היה לפניך, ואחריך לא יקום כמוך. וגם אשר לא שאלת נתתי לך, גם עושר גם כבוד, אשר לא היה כמוך איש במלכים, כל ימיך.

״ואם תלך בדרכי, לשמר חוקי ומצוותי, כאשר הלך, דויד אביך, והארכתי, את ימיך.״ (מלכים א׳ ג׳, 5-14; דברי הימים ב׳ א׳ 7-12).

אלוהים הבטיח לשלמה שהוא יהיה איתו כפי שהיה עם דוד. אילו ילך המלך בדרכי ה׳, ינהג בצדקה ויציית למצוות ה׳, אלוהים יכונן את כיסאו וישתמש בשלטונו כדי לרומם את ישראל ולהפוך אותה ל״עם חכם ונבון,״ שישמש אור לגויים הסובבים אותו. (דברים ד׳ 6).

המילים שנשא שלמה בתפילתו לה׳ לפני המזבח העתיק בגבעון, חושפות את ענוותו הרבה ואת תשוקתו העזה לרומם ולכבד את ה׳. הוא הבין שללא עזרה משמיים הוא יהיה חסר אונים כילד קטן, ולכן לא יעלה בידו למלא את המחויבויות שנשא בהן. הוא ידע שהוא זקוק לחוכמה ולהבחנה, וההכרה הזו עודדה אותו לבקש חוכמה ותבונה מאת האלוהים. בליבו לא קיננו שום שאיפות אנוכיות לרכוש ידע שיביא לו תהילה. הוא חפץ למלא בנאמנות את המחויבויות שהוטלו עליו, ולכן בחר במתנה שתסייע לו להביא תהילה וכבוד לאלוהים באמצעות שלטונו. שלמה לא היה מעולם עשיר כל כך, חכם כל כך ודגול כל כך כמו בשעה שהתוודה לפני ה׳: ״ואנוכי נער קטן, לא אדע צאת ובא.״

אנשים בעלי משרות רמות שאמון הציבור מופקד בידיהם, צריכים ללמוד את הלקח העולה מתפילתו של שלמה: ככל שהמשרה שבה נושא האדם רמה יותר, ככל שהמחויבות המוטלת עליו גדולה יותר, כך יגבר כוח ההשפעה שלו, ובמקביל יגבר הצורך שלו להסתמך על אלוהים. אדם כזה חייב לזכור תמיד כי הקריאה לשרות מלווה תמיד בקריאה לנהוג בזהירות יתרה עם בני האדם. עליו לעמוד לפני ה׳ כתלמיד לפני רבו. משרה רמה אינה מקדשת את האדם שנושא בה. רק באמצעות הבעת כבוד לה׳ וציות למצוותיו הופך האדם דגול באמת.

האלוהים שאותו אנו עובדים אינו נושא פנים. ה׳ שנתן לשלמה את רוח ההבחנה והחוכמה מוכן ומזומן להרעיף גם היום את אותה ברכה על בניו. ״איש מכם אם יחסר חוכמה , יבקש מאלוהים הנותן לכל בנדיבות ובלא גערה, ותנתן לו.״ (איגרת יעקב א׳ 5).

כשאדם הנושא בעול כבד משתוקק לקבל חוכמה יותר משהוא משתוקק להשיג עושר, שררה או תהילה, הוא לא יתאכזב. אדם כזה ילמד מאלוהים, המורה הדגול ביותר, לא רק מה עליו לעשות, אלא כיצד יעשה זאת בדרך שתישא חן בעיני ה׳.

כל עוד אדם שה׳ חנן אותו במתנת הבחנה יחיה חיי קדושה, הוא לא יפגין תשוקה לשררה ולא יבקש למשול או לשלוט בזולת. מן ההכרח שיהיו אנשים שיישאו במחויבויות; אך במקום לחתור לשררה ולעליונות, מנהיג אמיתי יתפלל לה׳ ויבקש ממנו לב נבון כדי שיידע להבחין בין טוב לרע.

דרכם של אנשים שהוצבו במשרת מנהיגות אינה קלה. אך עליהם לראות בכל קושי שיבוא עליהם הזמנה לתפילה. עליהם לא לשכוח לעולם להיוועץ באלוהים - שהרי הוא מעיין החוכמה. לאחר שהבורא יאיר את שכלם ויחזק אותם, יעלה בידם לעמוד איתנים כנגד השפעות מזיקות, ולהבחין בין נכון לפסול ובין טוב לרע. הם יצדדו במה שאלוהים מצדד, ויאבקו בלהט נגד החדרתם של עקרונות פסולים לתורתו ולתכליתו.

אלוהים העניק לשלמה את החוכמה שהשתוקק לה יותר משררה, עושר, כבוד או אריכות חיים. הוא נעתר לבקשתו והעניק לו תפיסה חדה, לב רחב ורוח אוהבת ומלאת חמלה. ״ויתן אלוהים חוכמה לשלמה ותבונה, הרבה מאוד; ורחב לב כחול, אשר על שפת הים. ותרב חוכמת שלמה מחוכמת כל בני קדם ומכל חוכמת מצרים. ויחכם מכל האדם... ויהי שמו בכל הגוים סביב.״(מל״א ה׳ 9-10).

״וישמעו כל ישראל, את המשפט אשר שפט המלך, ויראו מפני המלך: כי ראו, כי חוכמת אלוהים בקרבו לעשות משפט.״(מל״א ג׳ 28). העם אהב את שלמה כפי שאהב את דוד, וציית לו בכול. ״ויתחזק שלמה בן דויד על מלכותו; ויהוה אלוהיו עמו, ויגדלהו למעלה.״(דהי״ב א׳ 1).

במשך שנים רבות דבק שלמה באלוהים, בעשיית הצדק והיושר, בעקרונות איתנים ובציות מוחלט למצוות ה׳. הוא יזם וניצח על כל העניינים החשובים בממלכתו, וניהל בחוכמה את כל עסקיה. עושרו המופלג, חוכמתו הרבה, ההיכלות המפוארים והמבנים הציבוריים שהקים בשנות מלכותו הראשונות, המרץ הרב ויראת השמיים שאפיינו אותו, חוש הצדק שלו, נדיבותו ואצילותו שנגלו בכל דבריו ומעשיו - כל אלה כבשו את לב נתיניו, וגרמו לשליטיהן של ארצות רבות לרחוש לו כבוד והערצה.

שמו של ה׳ זכה לכבוד רב כבר בראשית שלטונו של שלמה. החוכמה והצדקה שהמלך הפגין העידו בפני כל העמים על מידותיו הנעלות של האל שאותו עבד שלמה. במשך זמן מה שימשה ישראל אור לגויים והפיצה את גדולתו של ה׳. התהילה האמיתית ששלמה נחל בראשית שלטונו לא נבעה מחוכמתו המופלגת, מעושרו האגדי, מעוצמתו המדינית והצבאית או מהתהילה שזכה לה בכל רחבי התבל, אלא מהכבוד שהביא לשמו של אלוהי ישראל באמצעות שימוש נבון במתנות השמיים שניחן בהן.

עם חלוף השנים, כשתהילתו של שלמה גדלה, הוא ביקש לכבד את ה׳ בדרך נוספת: הוא יחלוק את הברכות שקיבל מאלוהים עם הזולת, ובכך יעצים את כוחות הנפש והרוח שלו. איש לא הבין טוב ממנו שרק באמצעות חסד ה׳ הוא זכה לעוצמה, לחוכמה ולתבונה שבהן הצטיין, ושכל המתנות הללו הוענקו לו כדי שיפיץ בעולם את הידע על מלך מלכי המלכים.

שלמה התעניין במיוחד במדעי הטבע, אך המחקרים שערך בעולם הטבע לא הוגבלו לתחום מסוים אחד. באמצעות לימוד שקדני של עולם הטבע ושל הבריאה, הן של בעלי החיים והן של דוממים, הוא השיג תובנה ברורה על הבורא. הוא ראה את התגלות חוכמת האלוהים בכוחות הטבע, במינרלים, בעולם החי, בכל עץ, בכל שיח ובכל פרח; ובשעה שביקש להרחיב את ידיעותיו על הבריאה, הידע שלו את ה׳ ואהבת ה׳ אליו הלכו וגדלו.

חוכמתו המופלגת של שלמה, שנבעה מרוח הקודש, באה לידי ביטוי במשלים רבים שחיבר. ״וידבר שלושת אלפים משל; ויהי שירו, חמישה ואלף. וידבר על העצים, מן הארז אשר בלבנון, ועד האזוב אשר יוצא בקיר; וידבר על הבהמה ועל העוף, ועל הרמש ועל הדגים.״ (מל׳׳א ד׳ 32, 33).

במשלי שלמה טמונים עקרונות של חיי קדושה וחתירה למצוינות, עקרונות שכוננו בשמיים ומובילים לחסידות ולקדושה, עקרונות שאנו אמורים לחיות על פיהם. הפצת העקרונות הללו וההכרה באלוהים בתור האל העליון, הראוי לכל התהילה והכבוד, הפכו את ראשית שלטונו של שלמה לתקופה של שגשוג כלכלי והתעוררות רוחנית ומוסרית בישראל.

שלמה כתב: ״אשרי אדם מצא חכמה; ואדם יפיק תבונה. כי טוב סחרה, מסחר כסף; ומחרוץ, תבואתה. יקרה היא, מפנינים; וכל חפציך, לא ישוו בה. אורך ימים, בימינה; בשמאולה, עושר וכבוד. דרכיה דרכי נועם; וכל נתיביה שלום. עץ חיים היא, למחזיקים בה; ותומכיה מאושר.״ (משלי ג׳ 18-13).

״ראשית חוכמה, קנה חוכמה; ובכל קנינך, קנה בינה.״ (משלי ד׳ 7). ״ראשית חוכמה, יראת יהוה.״ (תהילים קי״א 10). ״יראת יהוה, שנאת רע: גאה וגאון ודרך רע, ופי תהפוכות שנאתי.״ (משלי ח׳ 13).

רק בתקופה מאוחרת יותר הבין שלמה את מילות החוכמה הנפלאות הללו! האיש שהכריז: ״שפתי חכמים, יזרו דעת״ (משלי ט״ו 7), אשר לימד בכבודן ובעצמן את מלכי העולם הזה להלל ולשבח את מלך מלכי המלכים בשבחים ובתהילות שהיו ראויים בעיניהם למלך בשר ודם, מעולם לא נטל לעצמו ב״גאה וגאון... ופי תהפוכות ״ את התהילה שאלוהים לבדו ראווי לה!

הקמת וחנוכת המקדש

שלמה הוציא אל הפועל את התוכנית שדוד רקם בליבו במשך שנים רבות. הוא הקים מקדש לה׳, ועשה זאת בחוכמה רבה. במשך שבע שנים המתה ירושלים תכונה רבה. פועלים רבים עסקו ביישור אדמת האתר הנבחר, בניית קירות תומכים גדולים והנחת יסודות רחבים. הם הניחו ״אבנים גדולות אבנים יקרות, ליסד הבית - אבני גזית.״ הם ניסרו והכינו את קורות העצים הכבדות שהובאו מיערות הלבנון, והחלו בבניית המקדש המפואר. (מלכים א ה׳ 32-31).

בד בבד עם איסוף ועיבוד העצים והאבנים לבניית המקדש, משימה שרבבות עובדים הקדישו את כל זמנם ומרצם להשלמתה, הלכה והתקדמה בנייתם של רהיטי וכלי המקדש בניצוחו של חורם מצור. הכתוב מעיד עליו: ״יודע לעשות בזהב ובכסף בנחושת בברזל באבנים ובעצים בארגמן בתכלת ובבוץ ובכרמיל...״ (דברי הימים ב, ב׳ 14-13).

הבנייה על הר המוריה התבצעה בדממה, שכן, ״והבית בהבנתו - אבו שלמה מסע, נבנה; ומקבות והגרזן כל כלי ברזל, לא נשמע בבית בהבנתו.״ (מל׳׳א ו׳ 7; דהי״ב ד׳ 19). כלי המקדש היפים, ״כל הכלים, אשר בית האלוהים,״ יוצרו והושלמו בהתאם לתוכניות שמסר דוד לשלמה (מל״א ו׳ 7; דהי״ב ד׳ 19). הללו כללו את מזבח הקטורת, שולחן לחם הפנים, המנורה ונרותיה וכלים נוספים שיועדו לעבודת הקודש של הכוהנים באגף הקדש, כלים שנעשו מ״זהב... מכלות זהב,״ כלומר, זהב טהור (דהי״ב ד׳ 21). את רהיטי וכלי הנחושת, מזבח העולה, הכיור הגדול שעמד על שנים עשר שוורים, הכיורים הקטנים, וכלים רבים אחרים, ״בכיכר הירדן יצקם המלך, בעבי האדמה, בין סוכות, ובין צרדתה. ויעש שלמה כל הכלים האלה, לרוב מאד,״ כדי שלא יחסר דבר. (דהי״ב ד׳ 18-17).

יופיו של ההיכל המפואר ששלמה ורעיו בנו לכבוד ה׳ ולעבודתו היה עוצר נשימה. שום מבנה אחר לא דמה לו בפארו הרב. עטור אבנים יקרות, מוקף חצרות מרווחות ודרכי גישה יפהפיות, פניו מכוסים עצי ארזים מגולפים וזהב מלוטש, ההיכל עצמו עם הוילונות והפרוכות הרקומים והרהיטים המפוארים ויקרי הערך שימש סמל הולם לקהילת האלוהים עלי אדמות, אשר במהלך הדורות נבנתה על פי הדגם האלוהי בעזרת חומרים שהושוו ל״זהב, כסף ואבנים יקרות,״ ״כזוית מחוטבות, תבנית היכל׳׳ (האיגרת הראשונה אל הקורינתיים ג׳ 12; תהילים קמ״ד 12). במקדש רוחני זה, המשיח ״הוא אבן הפינה. בו כל הבנין מחובר יחד וגדל להיות היכל קודש ליהוה.״ (אל האפסים ב׳ 20, 21).

סוף סוף הסתיימה בניית ההיכל שתוכנן בידי דוד והוקם בידי שלמה בנו. ״ויכל שלמה את בית יהוה... ואת כל הבא על לב שלמה, לעשות בבית יהוה... הצליח.״ (דהי׳׳ב ז׳ 11). נותר רק דבר אחד לעשות כדי שההיכל שעיטר את פסגת המוריה ישמש משכן לאלוהים, בהתאם לחלומו ולשאיפתו הגדולה של דוד שאמר ״כי לא לאדם הבירה, כי ליהוה אלוהים״ (דהי׳׳א כ״ט 1), והוא: לערוך את טקס חנוכת המקדש החגיגי כדי להקדיש את ההיכל קבל עם ועדה לה׳ ולעבודת הקודש.

האתר שעליו נבנה המקדש נחשב מימי קדם למקום קדוש. כאן הביע אברהם, אבי האומה, את נכונותו להעלות את בנו לעולה תוך ציות למצוות ה׳. כאן חידש ה׳ את הברית המבורכת עם אברהם, שכללה את ההבטחה המשיחית הנפלאה על גאולת האנושות באמצעות קורבנו של בן האלוהים (ראו בראשית כ״ב 9, ופרקים ט׳׳ז-י׳׳ח). כאן העלה דוד עולות ושלמים כדי לעצור את חרב הנקם של המלאך המשחית, ואלוהים נעתר לבקשתו וענה לו באש שירדה מהשמיים על מזבח העולה (ראו דהי״א כ״א). עתה נאספו חסידי ה׳ באתר הקדוש כדי לפגוש את אלוהים ולכרות מחדש את בריתם איתו.

המועד שנבחר לחנוכת המקדש היה הולם ביותר: החודש השביעי, שבו המוני העם עלו לרגל לירושלים מכל רחבי הממלכה כדי לחגוג את חג הסוכות ברוב ששון ושמחה. הקוצרים סיימו זה עתה את הקציר, עמל השנה הבאה טרם החל, והעם היה חופשי מדאגות ויכול היה להקדיש את עצמו לאירועי החג החגיגיים והשמחים.

בשעה היעודה התאספו המוני בית ישראל בחצרות המקדש יחד עם נציגים מארצות רבות שהיו עטויים בשלל בגדים הדורים. המחזה היה מרהיב ומפואר במיוחד. שלמה הגיע בלוויית זקני ישראל ויתר נכבדי העם מחלק אחר בעיר, שממנו הועלה ארון העדות. מהמשכן ששכן בגבעון העלו הכוהנים והלווים את ״הארון ואת אוהל מועד, ואת כל כלי הקודש אשר באוהל״ (דהי״ב ה׳ 5). שרידים עתיקים אלה שבני העם נצרו בליבם הזכירו להם את החוויות המוקדמות של בני ישראל בשנות נדודיהם במדבר ואת כיבוש כנען. שרידים קדושים אלה מצאו עכשיו משכן קבע בהיכל המפואר שהוקם במקומו של אוהל מועד.

כששלמה הביא להר המוריה את ארון ה׳ שהכיל את שני לוחות הברית העשויים אבן, שעליהם חרט ה׳ באצבעו את עשרת הדברות, הוא נהג כדוד אביו. מדי ששה צעדים עצר והעלה זבח לה׳. בשירה, בנגינה ובטקס רב רושם הביאו ״הכוהנים את ארון ברית יהוה אל מקומו, אל דביר הבית, אל קודש הקודשים: אל תחת כנפי הכרובים״ (פס׳ 7). לאחר צאתם מקודש הקודשים, הם נערכו במקומות שיועדו להם. המשוררים (הלוויים) שלבשו פשתן לבן ואחזו ״במצלתים ובנבלים וכינורות״, עמדו מזרחית למזבח יחד עם מאה ועשרים כוהנים שתקעו בחצוצרות. (ראו פס׳ 12). ״ויהי כאחד למחצצרים (למחצרים) ןלמשוררים להשמיע קול אחד להלל ולהודות ליהוה, וכהרים קול בחצוצרות ובמצלתים ובכלי השיר ובהלל ליהוה כי טוב, כי לעולם חסדו; והבית מלא ענן, בית יהוה. ולא יכלו הכוהנים לעמוד לשרת, מפני הענן: כי מלא כבוד יהוה את בית האלוהים״ (פסוקים 13, 14).

כששלמה הבין את משמעותו של ענן ה׳ שמילא את ההיכל, הוא הכריז:

״יהוה אמר, לשכון בערפל.
ואוי בניתי בית זבול, לך;
ומכוןן לשיבתך, עולמים.״
(דברי הימים ב ו׳ 1,2)
״יהוה מלך,
ירגזו עמים;
תנוט הארץ.
יהוה, בציון גדול;
ורם הוא על כל העמים.
יודו שמך, גדול ונורא;
קדוש הוא...
״רוממו, יהוה אלוהינו,
והשתחוו, להדום רגליו:
רדוש הוא.״

(תהילים צ״ט 1-5).

בלב חצר המקדש ניצבה ה״עזרה״, מעין במה שעליה עמד שלמה. אלה היו ממדיה: ״חמש אמות אורכו וחמש אמות רוחבו, ואמות שלוש קומתו.״ כשכפיו נשואות השמיימה בירך שלמה את כל קהל ישראל שעמד לפניו. (דהי״ב ו׳ 13, 3).

הוא הכריז: ״ברוך יהוה אלוהי ישראל, אשר דיבר בפיו את דויד אבי; ובידיו מלא, לאמור... ואבחר בירושלים, להיות שמי שם.״ (פסוקים 6-4).

הוא כרע על ברכיו על הבמה ונשא לאוזני כל בית ישראל את תפילת חנוכת הבית. בנושאו את ידיו השמיימה, בשעה שהעדה הרכינה את ראשה בהשתחווייה, עתר המלך: ״יהוה אלוהי ישראל אין כמוך אלוהים בשמים ובארץ: שומר הברית, והחסד, לעבדיך, ההולכים לפניך בכל לבם.״

״האומנם, ישב אלוהים את ההאדם, על הארץ? הנה שמים ושמי השמים, לא יכלכלוך, ואף, כי הבית הזה אשר בניתי? ופנית אל תפילת עבדך, ואל תחנתו יהוה אלוהי: לשמע אל הרינה ואל התפילה... אשר יתפלל עבדך, אל המקום הזה. ושמעת אל תחנוני עבדך, ועמך ישראל, אשר יתפללו האל המקום הזה; ואתה תשמע ממקום שבתך, מן השמים, ושמעת, וסלחת...״

״ואם ינגף עמך ישראל, לפני אויב, כי יחטאו לך; ושבו והודו האת שמך, התפללו והתחננו לפניך בבית הזה. ואתה, תשמע מן השמים, וסלחת לחטאת עמך ישראל; והשיבותם אל האדמה, אשר נתתה להם, ולאבותיהם.״

״בהעצר השמים ולא יהיה מטר, כי יחטאו לך; והתפללו האל המקום הזה, והודו את שמך, מחטאתם ישובון, כי תענם. ואתה תשמע השמים, וסלחת לחטאת עבדיך ועמך ישראל, כי תורם אל הדרך הטובה, אשר ילכו בה; ונתתה מטר על הארץ, אשר נתתה לעמך לנחלה.״

״רעב כי יהיה בארת, דבר כי יהיה שידפון וירקון ארבה וחסיל כי יהיה, כי יצר לו אויביו, בארץ שעריו: כל נגע וכל מחלה. כל תפילה כל תחינה, אשר יהיה לכל האדם, ולכל עמך ישראל, אשר ידעו, איש נגעו ומכאובו, ופרש כפיו, אל הבית הזה. ואתה תשמע מן השמים מכון שבתך, וסלחת, ונתתה לאיש ככל דרכיו, אשר תדע את לבבו... למען, יראוך, כל הימים, אשר הם חיים על פני האדמה, אשר נתתה, לאבותינו.״

״וגם, אל הנוכרי, אשר לא מעמך ישראל, הוא; ובא מארץ רחוקה, למען שמך כי ישמעון, את שמך הגדול, ואת ידך החזרה, וזרועך הנטויה; ובא והתפלל, אל הבית הזה. אתה תשמע השמים, מכון שבתך, ועשית, ככל אשר יקרא אליך הנוערי — למען ידעון כל עמי הארץ את שמך, ליראה אותך כעמך ישראל, ולדעת, כי שמך נקרא על הבית הזה אשר בניתי.״

״כי יצא עמך למלחמה על אויבו, דרך אשר תשלחם; והתפללו אל יהוה, דרך העיר אשר בחרת בה, והבית, אשר בניתי לשמך. ושמעת, השמים, את תפילתם ואת תחינתם; ועשית משפטם.״

״כי יחטאו לך, כי אין אדם אשר לא יחטא, ואנפת בם, ונתתם לפי אויב; ושבום שוביהם אל ארץ האויב, רחוקה או קרובה. והשיבו אל ליבם בארץ אשר נשבו שם; ושבו והתחננו אליך, בארץ שוביהם לאמור, חטאנו והעוינו, רשענו. ושבו אליך, בכל לבבם ובכל נפשם, בארץ אויביהם, אשר שבו אתם; והתפללו אליך, דרך ארצם אשר נתתה לאבותם, העיר אשר בחרת, והבית אשר בניתי לשמך.״

״ושמעת מן השמים ממכון שבתך, את תפילתם ואת תחינותיהם, ועשית משפטם; וסלחת לעצמך, אשר חטאו לך.״

״עתה אלוהי, יהיו נא עיניך פתוחות, ואוזניך, קשובות לתפילת המקום הזה. ועתה, קומה יהוה אלוהים לנוחך, אתה, וארון עוזך; כוהניך, יהוה אלוהים, ילבשו תשועה, וחסידיך ישמחו בטוב. יהוה אלוהים, אל תשב פני משיחך: זכרה לחסדי דויד עבדך (דברי הימים ב׳ ו׳:14-42).

כשסיים שלמה להתפלל, ״אש ירדה מהשמים, ותאכל העולה והזבחים.״ מן הכוהנים נבצר להיכנס לבית ה׳, ״כי מלא כבוד יהוה את בית יהוה.״ כאשר כל בני ישראל חזו בתפארת כבוד ה׳ על הבית, הם נפלו על פניהם ארצה בהשתחווייה ובהלל באמרם ״ הודו ליהוה כי־טוב כי לעולם חסדו:״ (תהילים קיח׳:1)

המלך והעם העלו קורבנות לפני ה׳. ככתוב, ״ויזבח המלך שלמה, את זבח הבקר, עשרים ושנים אלף, וצאן מאה ועשרים אלף; ויחנכו את בית האלוהים, המלך וכל העם.״ (דהי״ב ז׳ 5-1). במשך שבעה ימים נערכה חגיגת חנוכת הבית ברוב שמחה. בני ישראל מכל קצווי הממלכה נכחו שם: ״קהל גדול מאד: מלבוא חמת, עד נחל מצרים.״ בשבוע שלאחר מכן נחגג חג הסוכות ברוב ששון. בתום חגיגות חנוכת הבית וחג הסוכות שבו העם לבתיהם, ״שמחים, וטובי לב, על הטובה אשר עשה יהוה לדויד ולשלמה, ולישראל עמו.״ (פסוקים 8, 10).

המלך עשה כל שביכולתו כדי לעודד את בני העם להתמסר לה׳ ולשירותו בכל ליבם ומאודם, וזאת כדי לרומם את שמו הקדוש. עתה, כפי שקרה בגבעון בראשית מלכותו, קיבל מלך ישראל אישוש לברכת ה׳ עליו. ה׳ נגלה לפניו בחזון לילה, ואמר

לו: ״שמעתי את תפילתך, ובחרתי במקום הזה לי, לבית זבח. הן אעצור השמים ולא יהיה מטר, והן אצוה על חגב לאכול הארץ; ואם אשלח דבר בעמי, ויכנעו עמי אשר נקרא שמי עליהם, ויתפללו ויבקשו פני, וישובו מדרכיהם הרעים — ואני אשמע מן השמים, ואסלח לחטאתם, וארפא את ארצם. עתה, עיני יהיו פתוחות ואוזני קשובות, לתפילת המקום הזה. ועתה, בחרתי והקדשתי את הבית הזה, להיות שמי שם, עד עולם; והיו עיני וליבי שם, כל הימים.״ (פסוקים 16-12).

אילו שמרה ישראל אמונים לה׳, היה ההיכל המפואר והמרהיב הזה ניצב לעד על כנו, אות נצחי לחסדו המיוחד של ה׳ על עמו הנבחר. ה׳ הכריז: ״ובני הנכר, הנלוים על יהיו לשרתו, ולאהבה את שם יהוה, להיות לו לעבדים, כל שומר שבת מללו, ומחזיקים בבריתי. והביאותים אל הר קדושי, ושמחתים בבית תפילתי, עולותיהם וזבחיהם לרצון, על מזבחי: כי ביתי, בית תיפלה יקרא לכל העמים.״ (ישעיה נ״ו 7-6). ה׳ הבהיר מפורשות באזני המלך שלמה את החובה המוטלת עליו: ״ואתה אם תלך לפני, כאשר הלך דויד אביך, ולעשות, ככל אשר ציוותיך; וחורי ומשפטי, תשמור. והקימותי את כיסא מלכותך: כאשר כרתי לדויד אביך לאמור, לא יכרת לך איש, מושל בישראל.״(דהי״ב ז׳ 17, 18).

אילו המשיך שלמה לשרת את ה׳ בענווה ובכניעה, הייתה לשלטונו השפעה מבורכת עצומה על העמים השכנים, עמים שהתרשמו לטובה משלטונו של דוד אביו ומדברי החוכמה ומפעליו הכבירים של שלמה בראשית שלטונו. ה׳ שחזה את הפיתויים העזים שיתלוו לעושר, להצלחה ולכבוד הארצי שינחל המלך, הזהיר את שלמה מפני הכפירה ופרי הבאושים שלה, והודיע לו מראש את תוצאותיו המרות של החטא. הוא הכריז שאפילו המקדש היפהפה יהפוך ״למשל ולשנינה, בכל העמים,״ ויחרב: ״והבית הזה אשר היה עליון, לכל עובר עליו ישם; ואמר, במה עשה יהוה ככה, לארץ הזאת, ולבית הזה? ואמרו, על אשר עזבו את יהוה אלוהי אבותיהם אשר הוציאם מארץ מצרים, ויחזיקו באלוהים אחרים, וישתחוו להם ויעבדום; על כן הביא עליהם, את כל הרעה הזאת.״ (פסוקים 20, 22).

שמח, מאושש ומעודד מתשובת ה׳ אליו במענה לתפילתו בעבור ישראל, פתח שלמה את התקופה המזהירה ביותר של מלכותו, שבמהלכה ביקשו מלכי העולם העתיק את קרבתו. ככתוב: ״וכל מלכי ישראל, מבקשים את פני שלמה — לשמוע, את חוכמתו, אשר נתן אלוהים, בליבו.״(דהי״ב ט׳ 23). רבים באו לישראל כדי להתרשם מדרכי הממשל של שלמה ולקבל הנחייה ועצה מפיו לפתרון בעיות קשות.

בשעה שביקרו אצל שלמה, המלך לימד אותם על אלוהים הבורא, והם שבו לארצותיהם ובליבם ידע ברור על אלוהי ישראל ואהבתו לאנושות. עתה הם ראו בעולם הטבע עדות לאהבתו של ה׳ וביטוי לאופיו הרם והנשגב, ורבים מהם החלו לעבוד את אלוהי ישראל ולראות בו את אלוהיהם.

ענוותו של שלמה בימים שבהם החל לשאת את משא עמו, והכריז לפני ה׳: ״ואנכי נער קטן, לא אדע צאת ובא״ (מל״א ג׳ 7), אהבתו העזה לאלוהים, יראת הכבוד שלו לעניינים שברוח, העובדה שלא נתן אמון בעצמו ובטח אך ורק בה׳ ורוממותו את הבורא - כל התכונות המופתיות הללו נחשפו בשעת עריכת טקסי חנוכת הבית, כשהמלך כרע על ברכיו בענווה, התפלל לכבוד חנוכת המקדש ועתר בעבור עמו. תלמידי המשיח בימינו צריכים להישמר פן יאבדו את יראת הכבוד לה׳. כתבי הקודש מלמדים את בני האדם כיצד לפנות אל בוראם: בענווה, כניעה ויראת כבוד, באמצעות אמונה במושיע. מחבר מזמורי התהילים הכריז:

״כי אל גדול יהוה; ומלך גדול, על כל אלוהים... בואו, נשתחוה ונכרעה; נברכה, לפני יהוה עשנו.״ (תהילים צ״ה 6-3).

הן בתפילה והלל הנערכים בציבור והן בהתייחדות אישית עם ה׳ ניתנה לנו הזכות להשתחוות לפני אלוהים בשעה שאנו נושאים אליו את תחינותינו. ישוע המשיח, המופת שלנו ״כרע על ברכיו והתפלל.״ (לוקס כ״ב 41). גם תלמידיו עשו זאת, לדוגמה, כתוב ששמעון כיפא ״כרע על ברכיו והתפלל.״(מה״ש ט׳ 40). שאול השליח הכריז: ״משום כך כורע אני על ברכי לפני האב.״ (אל האפסים ג׳ 14). בשעה שעזרא התוודה לפני ה׳ על חטאי עמו, הוא השתחווה לפניו. (ראו עזרא ט׳ 5.) על דניאל נאמר, ״שלוש פעמים ביום הוא כורע על ברכיו ומתפלל ומודה לפני אלוהיו.״ (דניאל ו׳ 10).

יראת כבוד אמיתית לה׳ נובעת מידיעת גדולתו האינסופית ומההכרה בנוכחות השכינה. תחושה זו של קרבה לאל הנסתר מן העין אמורה להטביע רושם עמוק בליבו של האדם. שעת ההתייחדות עם ה׳ ומקום ההתייחדות עימו נחשבים קדושים, שכן אלוהים שוכן שם. כאשר יראת הכבוד לה׳ מתבטאת בהתנהגותו וביחסו של המתפלל, הרגש המשפיע עליו יעשה עמוק יותר. מחבר מזמורי התהילים מכריז: ״קדוש ונורא שמו.״ (תהילים קי״א 9). כשהמלאכים מבטאים את השם הקדוש הזה, הם מכסים את פניהם. לכן, גם אנו, בני אנוש חוטאים, צריכם לשאת את שמו על דל שפתינו ביראת כבוד כזו!

טוב יעשו המאמינים, המבוגרים והצעירים כאחד, אם יהגו בדברי כתבי הקודש על היחס שאנו אמורים לתת למקום שבו שוכנת שכינת ה׳. משה רבנו הצטווה: ״של נעליך, מעל רגליך - כי המקום אשר אתה עומד עליו, אדמת קודש הוא.״ (שמות ג 5). לאחר שמלאך ה׳ התגלה לפני יעקב, הכריז יעקב: ׳׳אכן יש יהוה במקום הזה; ואנוכי, לא ידעתי... אין זה, כי אם בית אלוהים, וזה, שער השמים.׳׳ (בראשית כ״ח 16, 17).

בדברים שהכריז שלמה בשעת חנוכת הבית, הוא ביקש לעקור מלב הנוכחים את האמונות הטפלות בנוגע לבורא, אשר העיבו על מוחם של עובדי האלילים. אלוהי השמיים שונה בתכלית שינוי מאלוהי הגויים האליליים: הוא אינו יכול לשבת במקדש מעשי ידי אדם; אולם אלוהים יפגוש את חסידיו באמצעות רוח קודשו בשעה שיתאספו יחדיו במקדש שהוקדש לעבודתו. מאות שנים מאוחר יותר לימד שאול השליח את אותה אמיתה כשהכריז: ״האל אשר עשה זאת העולם וכל אשר בו. הוא אדון השמים והארץ ואין הוא שוכן בהיכלות מעשה ידיים; גם אין ידי אדם משרתות אותו כאילו הוא זקוק לאיזה דבר, שהרי לכל הוא נותן חיים ונשמה וכל דבר... למען יחפשו את האלוהים; אולי יגששו אחריו וימצאו אותו, אף שאינו רחוק מכל אחד מאיתנו. הן בו אנחנו חיים ומתנועעים וקיימים...״ (מעשי השליחים י״ז 28-24).

״אשרי הגוי, אשר יהוה אלוהיו;
העם, בחר לנחלה לו.
משמים הביט יהוה;
ממכון שבתו השגיח,
אל כל יושבי הארץ.״
״יהוה בשמים הכין כסאו;
ומלכותו בכל משלה.״
״מי אל גדול, כאלוהים.
אתה האל, עשה פלא;
הודעת בעמים עוזך.״

(תהילים ל״ז 12-14; ק״ג 19; ע״ז 14,15)

על אף שה׳ אינו שוכן במקדש מעשה ידי אדם, הוא מכבד בנוכחותו את אסיפות חסידיו. הוא הבטיח שבשעה שהם יתאספו כדי לחלות את פניו, להתוודות על חטאיהם ולהתפלל איש בעבור חברו, הוא יפגוש אותם באמצעות רוח קודשו. אך חסידי ה׳ המתכנסים כדי לעבוד אותו צריכים לסלק מקרבם כל דבר רשע. אלמלא יעבדו את ה׳ ברוח ובאמת וביפיה של הקדושה, אסיפתם תהיה לשווא. ה׳ הכריז בנוגע לאנשים כאלה: ״העם הזה בשפתיו כבדוני וליבו ריחק ממני. ותהי יראתם אותי מצוות אנשים מלומדה.׳׳ (מתי ט״ו 8, 9 בציטוט מישעיה כ״ט 3). מי שעובד את ה׳ חייב להשתחוות לפניו: ״אולם תבוא שעה, ועתה היא, שעובדי האל האמיתיים ישתחוו לאב ברוח ובאמת, כי עובדי אל כאלה מחפש לו האב.״ (יוחנן ד׳ 23).

״ויהוה, בהיכל קודשו: הס מפניו, כל הארץ.׳׳ (חבקוק ב׳ 20).

גאוות העושר וההצלחה

כל עוד כיבד שלמה את חוקי השמיים, אלוהים שרה איתו והעניק לו חוכמה כדי למשול בישראל בחסד, ברחמים וללא משוא פנים. בראשית דרכו, כשנחל עושר וכבוד, כוח רב והשפעה כבירה, הוא נותר עניו. ״ושלמה, היה מושל בכל הממלכות מן הנהר [פרת] ארץ פלישתים, ועד גבול מצרים... ושלום, היה לו מכל עברו מסביב. וישב יהודה וישראל לבטח, איש תחת גפנו ותחת תאנתו... כל ימי שלמה.״ (מלכים א ה׳ 1, 4, 5).

אך לאחר שדרך כוכבו, הועם עתידו המזהיר בידי כפירתו. דפי ההיסטוריה מתעדים את העובדה העגומה שהאיש שכונה ״ידידיה״, כלומר, אהוב האל (שמואל ב י״ב 25), אשר זכה לכבוד ולחסד רבים כל כך מאלוהים ולתהילת עולם בזכות חוכמתו ויושרו, אשר לימד את בני האדם לתת כבוד לאלוהי ישראל - דווקא הוא נטש את עבודת ה׳ לטובת עבודה זרה והשתחווה לאלילי הגויים.

מאות שנים לפני ששלמה עלה על כס המלוכה, חזה אלוהים מראש את הסכנות שיארבו למלכי ישראל העתידיים, והעניק למשה הנחיות מפורשות להדרכתם. לפי הנחיות אלה, מי שיישב על כס המלכות בישראל חייב להחזיק בעותק של התורה (אשר מכילה את מצוות ה׳), ככתוב: ״וכתב לו את משנה התורה הזאת, על ספר,מלפני, הכוהנים הלוים. והיתה עמו, וקרא בו כל ימי חייו, למען ילמד ליראה את יהוה אלוהיו, לשמר את כל דברי התורה הזאת ואת החקים האלה, לעשותם. לבלתי רום לבבו מאחיו, ולבלתי סור מן המצוה ימין ושמאול, למען יאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו, בקרב ישראל.״ (דברים י״ז 18-20). במצווה מיוחדת בהקשר זה הזהיר ה׳ את מי שיימשח למלך, ש״לא ירבה לו נשים, ולא יסור לבבו; וכסף וזהב, לא ירבה לו מאוד.״ (פס׳ 17).

שלמה שהיה בקי במצוות התורה, ציית לחוקים הללו ונזהר בהם במשך זמן מה. עזה הייתה תשוקתו לחיות ולמשול על פי המצוות שניתנו לעם במעמד הר סיני. הדרך שבה ניהל את עניני הממלכה הייתה שונה תכלית שינוי ממנהגי העמים בתקופתו - עמים שלא יראו את ה׳, ושמושליהם רמסו ברגל גאה את תורתו הקדושה.

בניסיונו להדק את קשריו עם הממלכה ששכנה דרומית לישראל, צעד שלמה על אדמה אסורה. השטן ידע היטב את התוצאות שיתלוו לציות לתורת ה׳; במהלך השנים הראשונות לשלטונו של שלמה - שנים נהדרות ומזהירות בזכות חוכמתו, יושרו וגמילות החסד של המלך - ביקש השטן להחדיר לחייו השפעות שיחתרו מתחת לפני השטח, יערערו את ציותו לחוקי ה׳ ויגרמו לו לנטוש את ה׳. ואכן, האויב הצליח במזימתו, ככתוב: ״ ויתחתן שלמה את פרעה מלך מצרים; ויקח את בת פרעה, ויביאה אל עיר דוד״ (מלכים א ג׳ 1).

מנקודת מבט אנושית, נישואים אלה, על אף שסתרו את צו ה׳, הוכחו כברכה; שכן אישתו עובדת האלילים של שלמה חזרה בתשובה וחברה אליו לעבודת ה׳, אלוהי האמת.

יתרה מכך, פרעה הועיל רבות לישראל כאשר כבש ״את גזר.. ואת הכנעני היושב בעיר הרג; ויתנה, שילוחים, [כלומר, במתנה] לבתו, אשת שלמה.״ (מל׳׳א ט׳ 16). שלמה בנה מחדש את העיר, דבר שתרם לביצור מישור החוף וחיזק מאוד את הממלכה. אך בכך שכרת ברית עם אומה עובדת אלילית וחתם אותה בנישואים עם נסיכה עובדת אלילים, שלמה נהג בחוסר שיקול דעת תוך התעלמות מחוקי ה׳ הנאורים שנועדו לשמר את טוהרת עמו. התקווה שאישתו המצרית תקבל על עצמה עול מלכות שמיים הייתה אך ורק תירוץ קלוש לחטאו.

לזמן מה עיכב ה׳ ברוב חסדו את פרי הבאושים של הטעות הנוראה הזו; והמלך, בעזרת עצה נבונה, יכול היה לבלום במידה ניכרת את כוחות הרוע שהתעוררו לפעולה בשל מעשהו הנמהר. ואולם, שלמה שכח את המקור, את האחד אשר העניק לו את כוחו ותהילתו. כאשר יצר הרע השתלט על שכלו הישר, ביטחונו העצמי הלך וגבר, והוא ביקש להגשים את תכליתו של אלוהים בדרכו שלו. הוא סבר כי התקשרויות פוליטיות וכלכליות עם עמי הסביבה יביאו את האומות הללו להכיר את אלוהי האמת; לפיכך, הוא כרת, בזו אחר זו, בריתות לא כשרות עימן. לעיתים קרובות נחתמו בריתות אלה על ידי נישואיו של שלמה לנסיכות נוכריות. מצוות ה׳ נדחו על הסף לטובת מנהגי העמים השכנים.

שלמה השלה את עצמו. הוא האמין שחוכמתו והמופת שלו יגרמו לנשותיו לנטוש את עבודת האלילים לטובת עבודת ה׳, וכן שהבריתות שכרת עם עמי הגויים יקרבו אותם לישראל. אך זו הייתה תקוות שווא! הטעות שעשה בכך שראה את עצמו חזק דיו כדי לעמוד נגד השפעת עמיתיו וידידיו עובדי האלילים הייתה גורלית. גורלית ואף קטלנית; הונאה עצמית שגרמה לו לקוות שלמרות חילול תורת ה׳ על ידו, אנשים אחרים ילמדו לכבד את תורת ה׳ ולציית לחוקיה.

הבריתות שכרת המלך וקשרי המסחר שלו עם עמי הגויים עובדי האלילים הביאו לו תהילה, כבוד ועושר. הוא הצליח להביא לארץ זהב מאופיר וכסף מתרשיש בכמות אדירה. ״ויתן המלך את הכסף ואת הזהב, בירושלים, כאבנים; ואת הארזים, נתן כשיקמים אשר בשפלה לרוב.״ (דברי הימים ב א׳ 15).

עושר, על כל פיתויו, הפך נחלתם של רבים מתושבי ישראל בימי שלמה, אך ברק הזהב הטהור של המידות הטובות הועם והושחת.

כפירתו של שלמה הייתה הדרגתית כל כך, עד כי בטרם נעשה מודע לה, הוא התרחק מאוד מאלוהים. כמעט בלי שהרגיש בכך החל לבטוח פחות ופחות בהדרכת ה׳, חדל להישען על ברכותיו והחל לשים מבטחו בכוחו שלו. אט אט חדל לציית לה׳ מתוך ציות מוחלט ומסור, האמור לייחד את עם ישראל כעם סגולה, והחל לנהוג בהתאם למנהגי הגויים בארצות השכנות לישראל. הכניעה לפיתויים, שהיוותה חלק בלתי נפרד מהצלחתו ומעמדו הרם, גרמה לו לשכוח את ה׳ - המקור להצלחתו ולשגשוגו. השאיפה לעלות על יתר העמים בעוצמה, גדולה ופאר גרמה לו להשתמש לרעה ולמטרות אנוכיות במתנות שהשמיים הרעיפו עליו כדי שיביא תהילה לאלוהים. הכסף שהיה אמור להיות מופקד בידיים אמונות ונועד לסייע לנזקקים ולעניים ולקידום והפצת עקרונות לחיי קדושה ברחבי העולם, הושקע באנוכיות רבה בפרויקטים שאפתניים.

שקוע ראשו ורובו בתשוקה שהשתלטה עליו להתעלות על יתר העמים בפאר ראוותני, המלך התעלם מהצורך לבנות את אופיו עד שיהפוך כליל שלמות. בתשוקה לרומם את עצמו לעיני העולם, הוא מכר את הכבוד והיושרה שלו. את ההכנסות העצומות שעשה מסחר החוץ עם ארצות רבות הוא השלים באמצעות הטלת מסים כבדים. וכך, גאווה, שאפתנות, בזבוז והתמכרות לחיי מותרות נשאו את פריים המר: עושק ואכזריות. אותה רוח של התחשבות בזולת ומצפוניות שניכרה במגעיו עם בני האדם בראשית שלטונו, השתנתה עכשיו לחלוטין. מהמושל החכם ביותר והרחום ביותר הוא הפך לעריץ רשע. ממושל רחמן וירא אלוהים שהגן על עמו, הוא הפך לרודן אכזר. מסים חדשים הוטלו על העם חדשות לבקרים, והללו שימשו אמצעי מימון לחצר המלכות המפואר ואפוף המותרות.

העם החל להתלונן. הכבוד וההערצה שרחשו כלפי מלכם התפוגגו והפכו לתיעוב וחוסר נאמנות. אלוהים הזהיר מראש את מי שימלוך על ישראל לא להרבות סוסים לעצמו, וזאת כאמצעי הגנה מפני הסתמכות על כוח הזרוע. אבל שלמה, בהתעלמות מוחלטת מצו ה׳, רכש סוסים רבים ממצרים ומארצות אחרות. ככתוב: ״ומוצא הסוסים אשר לשלמה, ממצרים.״ ״ומוציאים סוסים ממצרים לשלמה, ומכל הארצות.״ ״ויאסף שלמה רכב ופרשים, והי לו אלף וארבע מאות רכב, ושנים עשר אלף פרשים; וינחם בערי הרכב, ועם המלך בירושלים.״ (דברי הימים ב א׳ 16; ט׳ 28; מלכים א י׳ 26).

המלך החל לראות במותרות, בסיפוק היצר וביחס האוהד שזכה מהעולם, סממנים לגדולתו. נשים יפות ומושכות הובאו ממצרים, צור, אדום, מואב ומקומות רבים אחרים. היו אלה מאות נשים, וכולן עובדות אלילים שלמדו משחר ילדותן לבצע טקסי פולחן אכזריים ומשפילים. מוקסם מיופיין זנח המלך את מחויבויותיו לאלוהים ולממלכתו.

לנשות שלמה הייתה השפעה עצומה עליו. בהדרגה הן שכנעו אותו להשתתף בטקסי הפולחן שערכו ולהשתחוות לאלים שלהן. שלמה התעלם מחוקי ה׳ שניתנו כדי לשמש מחסום מפני הכפירה, ועכשיו התמסר כליל לעבודת אלילי השקר. ״ויהי, לעת זקנת שלמה, נשיו הטו את לבבו, אחרי אלוהים אחרים; ולא היה לבבו שלם עם יהוה אלוהיו, כלבב דויד אביו. וילך שלמה אחרי עשתורת, אלוהי צידונים; ואחרי מלכם, שיקוץ עמונים.״ (מלכים א י״א 4, 5).

על הרמה הדרומית של הר הזיתים, מול הר המוריה, שעליו שכן היכל ה׳ היפיפה, הקים שלמה מערך שלם של מבנים מרשימים שנועדו לשמש מזבחות לעבודה זרה. כדי לשאת חן בעיני נשותיו, הוא הציב אלילי ענק מאבן ועץ בקרב חורשות ההדסים ומטעי הזיתים. שם, לפני מזבחות אלילי הגויים ״לכמוש שקץ מואב,״ ״ולמלך, שיקוץ בני עמון,״ (פס׳ 7) נערכו הטקסים המתועבים ביותר של עבודת האלילים.

הדרך שבה בחר שלמה המיטה עליו את עונשו. הנתק מה׳, שנוצר כאשר פנה לעבודת אלילים, הביא לאובדנו. ברגע שחדל לשמור אמונים לה׳, הוא איבד שליטה על עצמו. מוסריותו ויעילותו התפוגגו. הרגישות ודקות ההבחנה שניחן בהן נפגמו. מצפונו קהה. האיש שבראשית שלטונו הפגין חוכמה רבה כל כך, הבחנה דקה כל כך, אהדה וחמלה רבים כל כך (למשל כשהשיב לאם האומללה את תינוקה חסר הישע - ראו מל״א ג׳ 16-28), הידרדר לשפל מדרגה כזה, עד שהסכים להציב בארץ אליל שאליו הוקרבו באש ילדים בעודם בחיים. האיש שבצעירותו ניחן בתבונה ובשיקול דעת, וכשבגר כתב: ״יש דרך ישר, לפני איש; ואחריתה, דרכי מוות״ (משלי י״ד 12), התרחק בשנים מאוחרות יותר מרחק רב כל כך מהטוהרה, עד שעודד את עריכתם של טקסים מתועבים, מבחילים וחסרי רסן שהיוו חלק מעבודת כמוש ואשתורת. האיש שבשעת חנוכת המקדש הפציר בעמו: ״והיה לבבכם שלם, עם יהוה אלוהינו.״ (מל״א ח׳ 61), הפך בעצמו למחלל התורה, ומעל במו פיו ומעשיו בעצם המילים הללו. שלמה בלבל בין התרת רסן לבין חופש. הוא ניסה למזג את האור עם החושך,את הטוהרה עם הטומאה, את המושיע עם בליעל. אך שילם על כך במחיר כבד.

מאחד המלכים הדגולים ביותר שמלכו עלי אדמות הפך שלמה לאדם הולל ומופקר, כלי שרת בידי נשותיו ואנשים אחרים. אופיו האצילי והאיתן הפך חלש ורכרוכי. אמונתו היוקדת באלוהים התערערה, ואת מקומה תפסו ספקות וכפירה. חוסר האמונה שלו העיב על אושרו, החליש את עקרונותיו וביזה את חייו. הצדק והגדלות שאפיינו את ראשית מלכותו נעלמו, ואת מקומם תפסו רודנות ועריצות. כמה חלש הוא הטבע האנושי! אלוהים יכול לעשות מעט מאוד בעבור אנשים שחדלו לבטוח בו.

במהלך שנות הכפירה הללו ישראל הלכה והידרדרה רוחנית. האם יכלה שלא להידרדר כשמלכה פעל בעצה אחת עם כוחות שטניים? באמצעות כוחות אלה פעל האויב כדי לבלבל את בני ישראל בכל הנוגע לעבודת האל האמיתית, והם נפלו בידיו כטרף קל. קשרי מסחר עם עמים אחרים הניבו קשרים הדוקים בין בני ישראל לגויים שלא אהבו את ה׳, ולפיכך פחתה אהבתם לה׳ במידה ניכרת. בעבר יכלו לחוש את רוממותו וקדושתו של ה׳, אך התחושה החדה קהתה. מתוך סירוב עיקש ללכת בדרך הציות, הם העבירו את נאמנותם לאויב הצדקה. נישואים עם עובדי/ות אלילים הפכו למנהג שכיח, ובני ישראל איבדו במהירות את התיעוב שחשו כלפי עבודת האלילים. פוליגמיה הפכה רווחת ונערכה בעידוד השלטונות. נשים עובדות אלילים גידלו את ילדי ישראל על ברכי העבודה הזרה ולימדו אותם את פולחניה. בחייהם של חלק מבני העם הוחלפה עבודת האלוהים הטהורה שכוננה בידי ה׳ בעבודה זרה מהסוג החשוך ביותר.

בני עמו של אלוהים אמורים להיות שונים מהעולם. הם אמורים להיבדל מהעולם, להיבדל מרוח העולם הזה ומהשפעותיו. אלוהים יכול לשמור עלינו בעולם, אך אסור לנו להיות חלק מהעולם. אהבתו של אלוהים יציבה ובטוחה. אלוהים שומר על ילדיו באהבה ובדאגה אין קץ. אך הוא זקוק לנאמנותם המוחלטת של חסידיו. ״אין איש יכול לעבוד שני אדונים, שכן או ישנא אחד ויאהב את השני, או יהיה מסור לאחד ויזלזל בשני. אינכם יכולים לעבוד את האלהים ואת הממון.״ (מתי ו׳ 24).

שלמה ניחן בחוכמה נפלאה, אך העולם שקסם לו משך אותו הרחק מאלוהים. בני האדם היום אינם חזקים יותר משלמה בשעתו; הם נוטים להיכנע לאותן השפעות שהמיטו עליו את אובדנו. כשם שאלוהים התריע בפני שלמה על סכנה זו, הוא מזהיר היום את ילדיו לא לסכן את נפשותיהם על ידי הידמות לעולם הזה: ״על כן צאו מתוכם והברו... וטמא אל תיגעו; ואני אקבל אתכם. והייתי לכם לאב ואתם תהיו לי לבנים ולבנות, נאום יהוה צבאות.״ (האיגרת השנייה אל הקורינתיים ו׳ 17, 18).

בקרב העושר וההצלחה אורבת סכנה. לאורך כל הדורות, עושר וכבוד טמנו בחובם סכנה לענווה ולרוחניות. לא קשה לשאת כוס ריקה; הכוס המלאה והגדושה היא זו שעלינו לשאת בזהירות, פן תישפך על גדותיה. קשיים וייסורים עשויים לגרום לנו צער, אבל העושר הוא הגורם המסוכן ביותר לחיי הרוח. העושר יעורר בליבו של אדם שאינו נכנע בקביעות לאלוהים ולרצונו, ואינו מקודש על ידי האמת - את הנטייה הטבעית ליומרה ולעזות מצח.

בעמק הבכא של הכניעה והענווה, שבו תלויים בני האדם לחלוטין בה׳ כדי שילמד אותם וידריך את צעדיהם, קיים ביטחון מסוים. אך אנשים הניצבים על פסגה רמה כביכול, ואשר בשל רום מעמדם אמורים להיות בעלי חוכמה רבה, נתונים בסכנה החמורה ביותר. אם אנשים כאלה לא ישליכו את יהבם על אלוהים, הם יפלו לבטח.

חייו של אדם המטפח שאפתנות וגאווה יינזקו, שכן הגאווה, שאינה חסרה דבר, סוגרת את ליבו לשפע ברכות השמיים. מי ששם בראש מעייניו את המטרה לרומם את עצמו, ימצא את עצמו משולל מחסד האל, אשר מרעיף עלינו את העושר והשפע האמיתיים ביותר, ומעניק לנו את התענוגות המספקים ביותר. אך אדם שנותן את הכול למשיח ועושה הכול למענו, יזכה להתגשמות ההבטחה: ׳׳ברכת יהוה, היא תעשיר; ולא יוסיף עצב עימה.׳׳ (משלי י׳ 22). במחי מגע עדין של חסד, המושיע מסלק מן הנשמה כל אי שקט וכל שאפתנות אישית, והופך את השנאה לאהבה ואת חוסר האמונה לביטחון. כשהוא מדבר אל הנשמה ואומר לה ״לכי אחרי״, נשבר קסמו של העולם עליה. ברגע שנשמע קולו, מסתלקת לה רוח השאפתנות ואהבת הבצע מן הלב, ובני האדם קמים, חופשיים ללכת בעקבותיו.

פרי הבאושים של החטא

אחד הגורמים העיקריים שהובילו את שלמה לחיי פזרנות ועושק היה כישלונו לטפח רוח של הקרבה עצמית.

כשמשה נתן את צו ה׳ לעמו למרגלות הר סיני: ״ועשו לי מקדש, ושכנתי בתוכם,״ העם ציית ותרם בעין יפה להקמת המשכן. ״יביאו כל איש אשר נשאו לבו; וכל אשר נדבה רוחו אתו, הביאו את תרומת יהוה,״ והעלו את מנחותיהם לה׳. (שמות כ״ה 8; ל״ה 21). לבניית המקדש נדרשו הכנות רבות: לדוגמה, איסוף הרבה חומרים יקרים. אך ה׳ קיבל אך ורק מתנות שניתנו בלב חפץ ובנדיבות. ״מאת כל איש אשר ידבנו לבו, תקחו את תרומתי״ - זה היה צוו ה׳ לעמו בפי משה (שמות כ״ה 2). מסירות לה׳ ורוח של הקרבה היו הדרישות הראשונות להקמת משכן למלך מלכי המלכים. קריאה דומה להקרבה עצמית ניתנה בשעה שדוד הטיל על שלמה בנו את האחריות לבנות בית מקדש לה׳. את העדה שנאספה במעמד זה שאל דוד: ״ומי מתנדב, למלאות ידו היום ליהוה?״ (דהי״א כ״ט 5). האנשים שיעסקו בהקמת המקדש אמורים לזכור תמיד את הקריאה להתקדשות ולשירות בלב חפץ. לשם הקמת המשכן במדבר נבחרו אנשים שניחנו בחוכמה, מתנות ומיומנויות מיוחדות מאת ה׳. ״וייאמר משה אל בני ישראל, ראו קרא יהוה בשם, בצלאל בן אורי... למטה יהודה. וימלא אותו, רוח אלוהים, בחוכמה בתבונה ובדעת, ובכל מלאכה... ולהורות, נתן בליבו: הוא ואהליאב... למטה דן. מילא אותם חוכמת לב, לעשות כל מלאכת חרש וחושב, ורוקם... ואורג, עושי, כל מלאכה, וחושבי, מחשבת. ועשה בצלאל ואהליאב וכל איש חכם לב, אשר נתן יהוה חוכמה ותבונה בהמה, לדעת לעשות, את כל מלאכת עבודת הקודם, לכל אשר ציווה, יהוה.״ (שמות ל״ה 35-30; ל״ו 1).

צאצאיהם של אותם אומנים ירשו במידה ניכרת את המתנות והכישורים שה׳ הרעיף על אבות אבותיהם. במשך זמן מה נותרו אנשים אלה משבט יהודה ושבט דן ענווים וחפים מאנוכיות. אבל אט אט, כמעט מבלי משים, הם איבדו את האמון באלוהים ואת התשוקה לשרת אותו במסירות מוחלטת. הם דרשו שכר רב יותר בעבור שירותיהם, שכן הם היו אומנים שעסקו באומנויות היפות וניחנו בכישרונות עילאיים. בחלק מהמקרים הוענקה להם בקשתם, אך לרוב הם נטשו את מלאכת המקדש והועסקו בידי עמים שכנים. במקום לטפח את רוח ההקרבה העצמית האצילית שמילאה את ליבותיהם של אבות אבותיהם המזהירים, הם טיפחו רוח של תאוות בצע, שלא חדלה לחמוד לעצמה עוד ועוד. כדי לספק את תשוקותיהם האנוכיות, הם השתמשו במתנות שחוננו בהן מאת ה׳ בשירות מלכים עובדי אלילים. באמצעות כישוריהם, הם הביאו לכלל שלמות מלאכות שהמיטו חרפה על בוראם.

בקרב אנשים אלה חיפש שלמה רב אומן שיפקח על בניית המקדש בהר המוריה. היה בידו פירוט מדוקדק בכתב של כל אחד מחלקיו ואגפיו של הבניין הקדוש. בנוסף, היה באפשרותו להיוועץ בה׳ מתוך אמונה באשר לאנשים המתאימים שהוקדשו לסייע במלאכת המקדש, אנשים שה׳ יעניק להם מיומנות מיוחדת כדי לבצע בדיוק רב את המלאכה הדרושה - אבל שלמה החמיץ את ההזדמנות לפנות לאלוהים באמונה ולבקש את עזרתו. הוא שלח מסר למלך צור וביקש ממנו לשלוח אליו, ״איש חכם לעשות בזהב ובכסף ובנחושת ובברזל, ובארגון וכרמיל ותכלת, ויודע, לפתח פיתוחים: עם החכמים, אשר עמי ביהודה ובירושלים.״ (דהי׳׳ב ב׳ 6).

מלך צור נענה לבקשתו ושלח אליו את חורם, ׳״בן אשה מין בנות דן, ואביו איש צורי.״ (פס׳ 13). מצד אימו היה חורם צאצא של אהליאב, האיש שחונן מאות שנים קודם לכן בתבונה מיוחדת מאת ה׳ לשם הקמת המשכן.

וכך, בראש קבוצת האומנים שהקים שלמה עמד אדם שהמניע לפועלו לא היה שאיפה חסרת אנוכיות לשרת את ה׳. הוא שירת את אלוהי העולם הזה: הממון. כל נימי ישותו היו חדורי אנוכיות צרופה.

בשל כשרונו הנדיר, חורם דרש תשלום גבוה מאוד על שירותיו. אט אט למדו ממנו עמיתיו למלאכה, והחלו לאמץ את העקרונות המושחתים שבהם דגל. בשעה שעבדו לצידו יום אחרי יום, הם נכנעו לתשוקה להשיג לעצמם תשלום זהה לשלו, וחדלו לראות במלאכתם מלאכת קודש. את מקומה של רוח ההכחשה העצמית תפסה רוח של תאוות בצע. התוצאה הייתה דרישה לשכר גבוה יותר, והמלך נענה לה.

ההשפעות הרעות שפעלו בקרבם חדרו לכל ענפי השירות לה׳, ואף התפשטו בכל רחבי הממלכה. ההיענות לדרישה לשכר גבוה נתנה לרבים את ההזדמנות להתמכר לחיי מותרות ופזרנות. העניים נעשקו בידי העשירים; רוח של הקרבה עצמית פסה כמעט מן הארץ. בתוצאותיהן הרות האסון של השפעות אלה ניתן להתחקות אחר אחד הגורמים העיקריים לכפירתו הנוראה של האיש שנחשב לאחד האנשים החכמים ביותר שקמו לאנושות.

לקח בעל חשיבות עמוקה טמון בהבדל החד שבין הרוח והמניעים של האנשים שעסקו בבניית המשכן במדבר, לבין אלה של מקימי היכל שלמה. האנוכיות שאפיינה את מקימי המקדש זהה לאנוכיות המושלת בימינו. רוח של תאוות בצע, המתבטאת בתשוקה להגיע לעמדה הבכירה ביותר ולקבל את המשכורת הגבוהה ביותר, רווחת בעולם. שירות שנעשה בהתנדבות, בלב חפץ, בשמחה וברוח של הקרבה עצמית כדוגמת העושים במלאכת המשכן, הוא תופעה נדירה. אך למעשה זוהי הרוח היחידה האמורה להניע את תלמידי המשיח. אדוננו השמיימי נתן לנו דוגמה לדרך שבה אמורים תלמידיו לשרת. הוא לא הציע תשלום כלשהו בעבור שירותיהם של האנשים שבהם הפציר, ״בואו אחרי ואעשה אתכם דייגי אדם״ (מתי ד׳ 19). תלמידיו היו אמורים לחלוק איתו את חיי ההקרבה העצמית וההתכחשות העצמית.

אל לנו לעבוד למען השכר שאנו מקבלים. המניע שאמור לעודד אותנו לשרת את אלוהים חייב להיות שונה לחלוטין מהמניע האנוכי לעשות למען עצמנו. מסירות חפה מאנוכיות ורוח של הקרבה היו מאז מעולם הדרישה הראשונית לשירות הנושא חן בעיני ה׳. מבחינתו, אין לאנוכיות שום מקום בשירות זה. עלינו להשקיע במאמצינו את המיומנות וההבחנה הדקה, את הדייקנות והתבונה שאלוהי השלמות דורש מהבונים העוסקים בבניית משכנו הארצי; עם זאת, עלינו לזכור בכל מאמצינו, כי הכישרונות הגדולים ביותר או השירות המצוין והמזהיר ביותר יתקבלו בשמיים רק אם ״האני״ שלנו הונח על המזבח כקורבן חי לה׳.

אחת הסטיות מדרך הישר, אשר המיטה לבסוף על מלך ישראל את מפלתו הייתה כניעתו לפיתוי לגזול לעצמו את התהילה שרק אלוהים לבדו ראוי לה.

מהיום שבו הוטלה מלאכת בניית המקדש על שלמה ועד לסיום המלאכה, מטרתו המוצהרת הייתה: ״לבנות בית, לשם יהוה אלוהי ישראל.״ (דהי״ב ו׳ 7). מטרה זו הוכרזה ואוששה קבל עם ועדה בשעת חנוכת המקדש שנערכה בנוכחות כל בני ישראל. בתפילתו אישש המלך את דברי ה׳ שאמר: ״יהיה שמי שם.״ (מלכים א ח׳ 29).

אחד החלקים המרגשים ביותר בתפילתו של שלמה לכבוד חנוכת הבית היה תחינתו לה׳ בעבור הנוכרים שיבואו מארצות רחוקות כדי ללמוד על האל ששמו ותהילתו נודעו בקרב עמי העולם. וזו הייתה תחינתו: ״כ י ישמעון את שמך הגדול, ואת ידך החזקה, וזרועך הנטויה.״ ואז, בשמם של כל אחד ואחד מעובדי ה׳ שאינם מבני ישראל, הפציר שלמה: ״אתה תשמע... ועשית, ככל אשר ייקרא אליך הנוכרי - למען ידעון כל עמי הארץ את שמך, ליראה אותך כעמך ישראל, ולדעת, כי שמך ניקרא על הבית הזה אשר בניתי.״ (פסוקים 42, 43).

בתום חנוכת המקדש הפציר שלמה בבני ישראל לשמור אמונים לאלוהים, ״למען דעת כל עמי הארץ, כי יהוה, הוא האלוהים: אין עוד.״ (פס׳ 60).

האחד שהיה גדול משלמה תכנן את המקדש; חוכמתו ותהילתו של ה׳ נחשפו בתכנון זה. מי שלא ידעו זאת העריצו באופן טבעי את שלמה ושיבחו אותו בתור הארכיטקט ומקים המקדש; אך המלך ויתר על הכבוד הראוי לו בזכות תכנונו או הקמתו של המקדש. כך עשה שלמה גם כשמלכת שבא באה לבקרו. לאחר ששמעה על חוכמתו המופלגת ועל המקדש המפואר שהקים, היא החליטה ״לנסותו בחידות,״ ולראות במו עיניה את נפלאות עבודותיו שהתפרסמו ברחבי תבל. בלוויית פמליית משרתים גדולה עשתה המלכה את הדרך הארוכה לירושלים על גמלים שנשאו ״בשמים וזהב רב מאד, ואבן יקרה.״ ״ותבוא אל שלמה, ותדבר אליו את כל אשר היה עם לבבה.״ היא שוחחה עימו על המסתורין האופף את עולם הטבע, ואילו שלמה לימד אותה על טבעו של אלוהי הטבע, הבורא הכביר, השוכן בשמי השמיים ומושל על הכול. ״ויגד לה שלמה, את כל דבריה: לא היה דבר נעלם מן המלך, אשר לא הגיד לה.״ (מל״א י׳ 3-1; דהי״ב ט׳ 1, 2).

״ותוא מלכת שבא את כל חוכמת עולמה; והבית, אשר בנה... ולא היה בה עוד רוח.״ היא הודתה בפני המלך: ״אמת היה הדבר, אשר שמעתי בארצי - על דבריך, ועל חוכמתך. ולא האמנתי לדברים, עד אשר באתי ותראינה עיני.״ ״והנה לא הוגד לי החצי: הוספת חוכמה וטוב אל השמועה אשר שמעתי. אשרי אנשיך, אשרי עבדיך אלה, העומדים לפניך תמיד, השומעים את חוכמתך.״ (מל״א י׳ 8-4; דהי״ב ט׳ 6-3).

לקראת מועד סיום ביקורה הייתה המלכה נפעמת כל כך מהידע שרכשה משלמה על המקור העילאי לחוכמתו ולשגשוגו, עד שנמנעה מלהלל את המלך, אדם בשר ודם, אלא הכריזה: ״יהי יהוה אלוהיך, ברוך, אשר חפץ בך, לתיתך על כסא ישראל, באהבת יהוה את ישראל, לעולם, וישימך למלך, לעשות משפט וצדקה.״ (מל״א י׳ 9). זהו הרושם שה׳ חפץ שיוטבע בלבבות כל בני האדם. ״וכל מלכי הארץ, מבקשים את פני שלמה, לשומע, את חוכמתו, אשר נתן האלוהים, בליבו.״ (דהי״ב ט׳ 23). לזמן מה חלק שלמה כבוד לה׳ בכך שכיוון את בני האדם אל בורא השמיים והארץ, מלך היקום רב החוכמה.

אילו המשיך שלמה להסב בענווה את תשומת ליבם של בני האדם ממנו אל האלוהים, שהעניק לו חוכמה, עושר וכבוד, היו חייו שונים מן הקצה אל הקצה! אך בשעה שעטו של המחבר המקראי תיעדה בהשראת רוח הקודש את מעלותיו ומידותיו הטובות של שלמה, היא אף העניקה לנו עדות מהימנה על מפלתו. המלך שהגיע לשיא גדולתו ונהנה מעושר ושפע הפך מסוחרר כל כך מהצלחתו, עד שאיבד את שווי המשקל שלו, ומעד.

לאורך השנים, התהילה וההערצה שקיבל ללא הרף מעמי הארץ השפיעו על שלמה עד שלא יכול היה לעמוד בפרץ.

החוכמה שחונן בה מאת ה׳ כדי לרומם את האל, מילאה אותו גאווה. לבסוף, הוא הניח לבני האדם לדבר בשבחו כמי שראוי לתהילה ולשבח על ההיכל היפהפה, שאין דומה לו ביופיו ובהדרו, שאותו תכנן והקים לכבוד ״שמו של אלוהי ישראל.״

לפיכך נודע היכל ה׳ בקרב עמי העולם בתור ״מקדש שלמה.״ מלך בשר ודם זה נטל לעצמו את התהילה השייכת לאל עליון שהוא ״עוז מעל גבה.״ (קהלת ה׳ 8).

גם בימינו מתייחסים לעיתים קרובות למקדש שעליו הכריז שלמה: ״כי שמך נקרא על הבית הזה אשר בניתי״ (דהי״ב ו׳ 33) בתור ״מקדש שלמה,״ ולא כאל היכל ה׳.

אין חולשה אנושית גדולה יותר מאשר זו הגורמת לאדם להניח לאנשים לחלוק לו כבוד על מתנות שהשמיים הרעיפו עליו. אלוהים חייב להיות הראשון והאחרון והטוב ביותר בכל דבר בחיים של כל אדם מאמין. שום מניעים אנוכיים לא יצננו את אהבתו לאלוהים; בהתמדה ובקביעות הוא יגדיל את הכבוד שאבינו שבשמיים יקבל. כשאנו מרוממים באמונה את שמו של האל, נתונים הדחפים שלנו תחת השגחת השמיים, ואנו חופשיים לפתח את כוחות הנפש והרוח שלנו.

ישוע אדוננו רומם תמיד את שמו של אביו שבשמיים. הוא לימד את תלמידיו להתפלל: ׳אבינו שבשמים, יתקדש שמך׳׳ (מתי ו׳ 9). בסיום התפילה, עליהם לא לשכוח להודות: ״כי לך... התפארת.׳׳ (פס׳ 13). רופאנו הנשגב נזהר כל כך להסב את תשומת הלב של בני האדם ממנו אל מקור גבורתו, עד שהמון העם, שהיה אחוז פליאה לנוכח הנסים שחולל, לא הילל אותו, אלא את אלוהי ישראל. ככתוב, ׳׳כראות העם אילמים מדברים, נכים בריאים, פיסחים מהלכים ועיוורים רואים, נתמלאו פליאה ושיבחו את אלוהי ישראל.׳׳ (מתי ט״ו 31). בתפילה הנפלאה שהמושיע נשא לפני צליבתו, הוא הכריז: ׳׳אני פארתיך עלי אדמות,׳׳ ואז התחנן: ״אבי... פאר נא את בנך בכבוד למען יפאר הבן אותך.׳׳ ׳׳אבי הצדיק, העולם לא הכירך, אבל אני הכרתיך, ואלה הכירו שאתה שלחתני. הודעתי להם את שמך ואוסיף להודיע, כדי שתהיה בהם האהבה אשר אהבתני ואני אהיה בהם.׳ (יוחנן י׳׳ז 1, 4, 25, 26).

׳׳כה אמר יהוה, אל יתהלל חכם בחוכמתו, ואל יתהלל הגיבור, בגבורתו; אל יתהלל עשיר, בעושרו. כי אם בזאת יתהלל המתהלל, השכל וידע אותי, כי אני יהוה, עושה חסד משפט וצדקה בארץ: כי באלה חפצתי, נאום יהוה.׳׳ (ירמיהו ט׳ 22, 23).

״אהללה שם אלוהים... ואגדלנו בתודה.״
״לך יאה, אדוננו ואלוהינו, לקבל את הכבוד והיקר והגבורה.״
״אורך, אדוני אלוהי, בכל לבבי; ואכבדה שמך לעולם.״
״גדלו ליהוה איתי; ונרוממה שמו יחדיו.״

(תהילים ס״ט 31; ההתגלות ד׳ 11; תהילים פ״ו 12; ל״ד 4).

החדרתם של עקרונות שהובילו את המאמין לנטוש את רוח ההקרבה העצמית ולבקש לרומם את עצמו, לוותה בסילוף גס נוסף של התוכנית האלוהית בעבור ישראל. אלוהים ייעד את עמו להיות אור העולם. תהילת תורתו הקדושה הייתה אמורה לזרוח מן העם באמצעות חיי ציות למצוותיה. כדי לבצע את תוכניתו, אלוהים העניק לעם הנבחר מיקום אסטרטגי חשוב בקרב עמי העולם.

בימי שלמה השתרעה ממלכת ישראל מחמת שבצפון ועד מצרים בדרום, ומן הים התיכון עד נהר פרת.

בשטח זה, שהיווה את טבור העולם העתיק, נסללו דרכים ראשיות רבות לסחר עם העולם, ושיירות רבות שבו ועברו דרכו ללא הרף. כך ניתנה לשלמה ולעמו הזדמנות לחשוף בפני כל עמי העולם את אופיו של מלך מלכי המלכים, וללמדם לירוא ולהעריץ את ה׳, לכבדו ולציית לו. העולם כולו היה אמור לרכוש את הידע הזה. באמצעות תורת הקורבנות, המשיח היה אמור להיות מרומם לפני העמים, כדי שהכול יוכלו לנחול חיי עולם.

שלמה, שהוצב בראש האומה שיועדה לשמש אור לגויים, היה אמור להשתמש בחוכמה, בעוצמה ובכוח ההשפעה שה׳ העניק לו, כדי להקים ולנצח על תנועה גדולה שתאיר את עיניהם של היושבים בחושך, שלא הכירו את אלוהים ואת תורת האמת שלו. בדרך זו היו המוני בני אדם מקבלים על עצמם את עולה של תורת ה׳, וכך, ישראל הייתה מוגנת מפני הרעות החולות של המנהגים האליליים, ואלוהים היה מרומם וזוכה לכבוד עצום ולתהילה. אולם שלמה שכח את התכלית הנשגבת הזו. הוא החמיץ את ההזדמנויות הנפלאות שנקרו בדרכו להאיר את עיניהם של הגויים ששבו ועברו דרך ארצו או התארחו בערי הבירה של מחוזותיה.

את מקומה של רוח הבישור שאלוהים נטע בלבבותיהם של שלמה ובני ישראל שדבקו בו, תפסה רוח של חומרנות ותאוות כוח. ההזדמנויות שנפתחו להם באמצעות סחר החוץ ומגעים עם אומות רבות שימשו אותם להאדרת כוחם. שלמה ביקש לחזק את כוחו המדיני בכך שבנה ערים מבוצרות בשערי דרכי המסחר. הוא בנה מחדש את גזר שליד יפו, שישבה על הדרך בין מצרים וסוריה; בית חורון שממערב לירושלים חלשה על דרך המלך שהובילה מלב יהודה לגזר ולמישור החוף; מגידו שכנה על דרך השיירות שהובילה מדמשק למצרים, ומירושלים צפונה; ״תדמור במדבר״ (דהי״ב ח׳ 4), שכנה בצדי דרך השיירות שבאו מן המזרח. כל הערים הללו היו בצורות. שלמה ניצל את יתרונות המסחר של הנמל שמוקם בשערי ים סוף באמצעות הקמת צי ספינות ״בעציון גבר... על שפת ים סוף בארץ אדום.״ ספנים ״יודעי ים״ שבאו מצור חברו ל״עבדי שלמה״, איישו את הספינות שיצאו לדרכן ל״אופירה, וייקחו משם זהב... עצי אלמוגים הרבה מאוד, ואבן יקרה.״ (דהי״א ט׳ 26, 28; י׳ 11).

הכנסותיהם של המלך ושל רבים מנתיניו גדלו מאוד, אבל המחיר היה כה כבד! בשל החמדנות וקוצר הראות של אלה שדבר ה׳ הופקד בידיהם, אינספור בני אדם שעברו בהמוניהם בדרכיה הראשיות של הארץ נותרו בבורותם, ולא ידעו את ה׳.

הדרך שנטל המשיח בימי חייו עלי אדמות עמדה בניגוד חד לדרך שבה צעד שלמה. המושיע, על אף שקיבל ״כל סמכות בשמיים ובארץ״ (מתי כ״ח 18), לא השתמש בה מעולם כדי להאדיר את שמו ואת כוחו. שום חלום לכיבוש שטחים בעולם הזה ושום שאיפה לגדולה ארצית, לא השחיתו את שירותו כליל השלמות בעבור האנושות. הוא הכריז: ״לשועלים יש מאורות ולעוף השמים קינים, אך בן האדם אין לו מקום להניח את ראשו.״ (מתי ח׳ 20). מי שנענה לצו השעה והתגייס לשירות האדון, רב הפועלים הנשגב, טוב ייעשה אם ילמד את דרכיו. המושיע ניצל את ההזדמנויות שנקרו בדרך המלך הכבירה שבה צעד. בהפסקות שבין מסעותיו שהה ישוע בכפר נחום, שנודעה בתור ״עירו״ )מתי ט׳ 1(. העיר ששכנה לצד הדרך הראשית שהובילה מדמשק לירושלים ולים התיכון, התאימה מאוד לשמש מרכז לפועלו של המושיע. אנשים מארצות רבות עברו בה או שהו בה בדרכם. שם פגש ישוע אנשים מכל האומות והמעמדות. בדרך זו הופצה תורתו בבתי אב רבים בקרב האומות. בדרך זו התעורר עניין רב בנבואות שהצביעו על המשיח, ובשורתו הוצגה בפני העולם.

ההזדמנויות שיש לנו בימינו לפגוש אנשים מכל העמים והמעמדות עצומות בהרבה מכפי שהיו בישראל הקדומה, שכן ״דרכי המלך״ התרבו מאוד. בדומה למשיח, שליחיו של האל העליון בימינו צריכים להתייצב בדרכי המלך הכבירות הללו, שם יוכלו לפגוש המוני בני אדם מכל קצווי תבל. בדומה למשיח, שפעל בצילו של ה׳, עליהם לזרוע את זרעי הבשורה ולהציג בפני בני האדם את האמיתות היקרות של כתבי הקודש, אשר יכו שורש בלב ובנשמה וינצו לחיי נצח.

חמורים הם הלקחים מכישלונה של ישראל בשנים שבהן מלכה ועמה זנחו את התכלית הנשגבת שיועדה להם. חסידי ה׳ בימינו, שליחי השמיים המרכיבים את קהילת המשיח האמיתית, חייבים לעמוד איתנים, להתעלות על נקודות התורפה שלהם, ואפילו על כישלונם; שכן על שכמם מוטלת המשימה לסיים את המלאכה שהוטלה על האנושות, ולפתוח את עידן יום הדין הגדול. עם זאת, עליהם להיזהר באותן השפעות שהכשילו את ישראל בימי שלמה. השטן, אויב הצדקה וכוחותיו, התחפרו היטב; לכן, רק באמצעות גבורת ה׳ יעלה בידנו לנחול ניצחון. העימות שלפנינו דורש מאיתנו להתכחש לעצמנו, לבטוח אך ורק באלוהים, ולהשתמש בתבונה בכל הזדמנות הנקרית בדרכנו לשם ישועת האנושות. ברכת האדון תנוח על קהילתו בשעה שהיא תתקדם בעצה אחת ולב אחד, ותגלה לעולם השרוי באפלה את יופייה של הקדושה הנגלית ברוח של הקרבה עצמית על פי מופת המשיח, במטרה לרומם את אלוהים ולא את האדם, ולשרת באהבה וללא ליאות את בני האדם הנזקקים כל כך לברכותיה של הבשורה.

שלמה חוזר בתשובה

פעמיים נגלה אלוהים בפני שלמה בתקופת שלטונו, והעניק לו דברי עידוד והכוונה. בחזון הלילה בגבעון הוא הבטיח לחנון אותו בחוכמה, עושר, כבוד ותהילה. ההבטחה לוותה באזהרה שעליו להישאר עניו וצייתן. לאחר חנוכת הבית דרש ה׳ בשנית משלמה לשמור לו אמונים. האזהרות שקיבל היו פשוטות וברורות, ואילו ההבטחות היו נפלאות ממש. אבל הכתוב מעיד על האיש שהתאים מכל בחינה שהיא - באופיו, באורחות חייו ובקורותיו - לשאת בתפקיד הרם ולמלא אחר ציפיותיו של ה׳, את הדברים הקשים הבאים: ״ולא שמר את אשר צוה יהוה.״ ״כי נטה לבבו מעם יהוה אלוהי ישראל, הנראה אליו, פעמיים. וציוה אליו, על הדבר הזה, לבלתי לכת, אחרי אלוהים אחרים.״ (מלכים א י״א 9, 10).

כפירתו הייתה מוחלטת כל כך, ליבו קשה כל כך בשל חטאיו, עד שכמעט אפסה כל תקווה לגביו. שלמה לא הסתפק בשמחת ההתחברות עם ה׳. הוא נטש את אלוהים כדי למצוא סיפוק בתענוגות העולם הזה. על חוויות אלה הוא כותב:

״הגדלתי מעשי: בניתי לי בתים, נטעתי לי כרמים. עשיתי לי גנות ופרדסים... קניחי עבדים ושפחות ... כנסתי לי גם כסף וזהב, וסגולת מלכים והמדינות; עשיתי לי שרים ושרות, ותענוגות בני האדם, שדה ושדות. וגדלתי והוספתי, מכל שהיה לפני בירושלים... וכל אשר שאלו עיני, לא אצלתי מהם: לא מנעתי את ליבי מכל שמחה, כי ליבי שמח מכל עמלי, וזה היה חלקי מכל עמלי. ופניתי אני, בכל מעשי שעשו ידי ובעמל שעמלתי לעשות; והנה הכל הבל ורעות רוח, ואין יתרון תחת השמש. ופניתי אני לראות חוכמה, והוללות וסיכלות: כי מה האדם, שיבוא אחרי המלך, את אשר כבר עשוהו... ושנאתי את החיים... ושנאתי אני את כל עמלי, שאני עמל תחת השמש.״

(קהלת ב׳ 18-4)

מניסיונו המר למד שלמה על ריקנותם של חיי החומר ותענוגות ארציים. הוא הקים מזבחות לאלילי הגויים, רק כדי לגלות שאין בכוחם להעניק לו שלוות נפש. מחשבות קודרות וטורדניות הציקו לו יומם ולילה. שמחת החיים ושלוות הנפש נטשו אותו, והעתיד נראה קודר וחסר תקווה. אך ה׳ לא נטש אותו. באמצעות תוכחות ועונשים כבדים, הוא ביקש לעורר את מצפונו ולגרום לו לראות את דרכו החוטאת. הוא הסיר ממנו את ידו המגוננת, והניח לאויביו להציק לממלכתו ולהחליש אותה. ״ויקם יהוה שטן לשלמה, את הדד האדומי... ויקם אלוהים לו שטן, את רזון.. ויהי שר גדוד... ויקץ בישראל, וימלוך על ארם. והאיש ירבעם, גיבור חיל״. עבד לשלמה; וירם יד במלך.״ (מלכים א י״א 28-14). לבסוף העביר ה׳ לשלמה באמצעות נביאו את המסר המזעזע הבא: ״יען אשר היתה זאת עמך, ולא שמרת בריתי וחוקתי, אשר ציוויתי עליך - קרע אקרע את הממלכה מעליך, ונתתיה לעבדך. אך בימיך לא אעשנה, למען דוד אביך: מיד בנך אקרענה.״ (פסוקים 11, 12).

כששמע שלמה את המשפט החמור שנגזר עליו ועל ביתו, הוא התפכח; הוא ראה את איוולת דרכו באורה האמיתי. מיוסר ברוחו, מותש בגופו ובנפשו, הוא פנה עייף וצמא מבורות המים הנשברים כדי לשוב ולגמוע ממעיין החיים. סוף סוף עשו הייסורים שהתייסר בהם את פעולתם בחייו. מזה זמן רב התענה בפחדים שמא יגיע לחורבן מוחלט בשל חוסר יכולתו לנטוש את איוולת דרכו. אך עתה מצא במסר שקיבל מה׳ שביב של תקווה. אלוהים לא ימית אותו. להפך, הוא ניצב מוכן ומזומן להציל אותו משעבוד אכזר יותר מן הקבר, שממנו אין בכוחו לשחרר את עצמו.

בהכרת תודה הודה שלמה בכוחו ובאהבתו של אלוהים, שהוא ״גבה מעל גביה״ (קהלת ה׳ 8). בחרטה כנה פנה כדי לשוב על עקבותיו בחזרה לפסגת הטוהרה והקדושה שממנה נפל. מעולם לא קיווה שיצליח להימלט מתוצאותיו ההרסניות של החטא. לעולם לא יצליח לשחרר את מחשבתו מזיכרונות התענוגות האסורים שאחריהם רדף. אך הוא ינסה להניא אנשים אחרים מללכת בדרך האיוולת. הוא יתוודה בענווה על דרכיו הרעות, ויישא קולו כדי להזהיר את בני האדם מפני האובדן הגמור הצפוי להם בעטיין של ההשפעות הרעות שבמו ידיו עורר לפעולה.

החרטה הכנה אינה משכיחה מזיכרונו את חטאיי העבר. מרגע ששבה אליו שלוות נפשו, הוא אינו חדל לדאוג בנוגע לטעויות שעשה. הוא חושב על אלו שהלכו בעקבותיו ופנו לדרך הרעה, והוא מנסה בכל דרך אפשרית להוביל אותם חזרה אל דרך האמת. ככל שהאור שהוא פוסע בו הופך בהיר ועז יותר, כך מתעצמת תשוקתו להוביל את בני האדם בדרך הישר. הוא אינו מסתיר את דרכו הסוררת; הוא אינו מקל ראש ברע שעשה; אך הוא מניף דגל אדום כדי להזהיר את בני האדם. שלמה הכיר בכך ש״לב בני האדם מלא רע, והוללות בלבבם.״ (קהלת ט׳ 3). הוא שב והכריז: ״אשר אין נעשה פתגם, מעשה הרעה מהרה; על כן מלא לב בני האדם, בהם, לעשות רע. אשר חוטא, עושה רע מאת ומאריך לו: כי, גם יודע אני, אשר יהיה טוב ליראי האלוהים, אשר ייראו מלפניו. וטוב לא יהיה לרשע, ולא יאריך ימים כצל, אשר איננו ירא, מלפני אלוהים.״ (קהלת ח׳ 13-11).

בהשראת רוח הקודש תיעד המלך את קורות שנותיו המבוזבזות ואת הלקחים שהפיק מהן למען הדורות הבאים. בדרך זו, על אף שהזרע שזרע הניב פרי באושים שנקטף בידי עמו, מפעל חייו לא אבד לגמרי. בענווה ושפלות רוח שאפיינו את אחרית ימיו, הוא ״לימד דעת את העם, ואיזן וחיקר, תיקן משלים הרבה.״

״ביקש קוהלת, למצא דברי חפץ; וכתוב ישר, דברי אמת. דברי חכמים כדורבנות, וכמשמרות נטועים בעלי אסופות; נתנו, מרועה אחד״ (קהלת י״ב 11-9).

הוא כתב: ״סוף דבר, הכל נשמע: את האלהים ירא ואת מצותיו שמור, כי זה כל האדם. כי את כל מעשה האלוהים יביא במשפט על כל נעלם: אם טוב ואם רע.״ (פסוקים 13, 14).

כתביו המאוחרים של שלמה חושפים את העובדה שככל שהבין לאשורה את רשעת דרכו, כך העניק תשומת לב רבה יותר כדי להזהיר את הצעירים מליפול לאותן טעויות שעשה, אשר גרמו לו לבזבז לריק את מתנות השמיים המובחרות שהוענקו לו. בצער ובושה הוא התוודה על כך שכאשר בשיא חייו, כשהיה אמור למצוא באלוהים את הנחמה, התמיכה והחיים, הוא נטש את השמיים ואת חוכמת האלוהים, והציב את עבודת האלילים הבזויה במקומה של עבודת ה׳ הנשגבת. ועתה, לאחר שלמד מנסיונו המר על האיוולת הטמונה בחייו שבעבר, כל כמיהתו הייתה להושיע אחרים מלעבור את אותה החוויה המרה שעבר.

ברגש נוגע ללב הוא כותב על הזכויות ועל החובות של בני הנעורים בשירות ה׳: ״ומתוק האור וטוב לעינים, לראות את השמש. כי אם שנים הרבה יחיה האדם, בכולם ישמח; ויזכור את ימי החשך, כי הרבה יהיו כל שבא הבל. שמח בחור בילדותיך, ויטיבך לבך בימי בחורותיך, והלך בדרכי לבך, ובמראי עיניך; ודע, כי על כל אלה יביאך האלוהים במשפט. והסר כעס מליבך, והעבר רעה מבשרך: כי הילדות והשחרות, הבל.״ (קהלת י״א 10-7).

ולא רק לבני הנעורים, אלא גם לאנשים בוגרים, ולאנשים היורדים מפסגת הר החיים לעבר השמש השוקעת, הוא כותב ומזהיר:

״וזכור את בוראיך, בימי בחורתיך:
עד אשר לא יביאו ימי הרעה, והגיעו שנים,
אשר תאמר אין לי בהם חפץ.
עד אשר לא תחשך
השמש, האור, והירח, והכוכבים;
ושבו העבים אחר הגשם.
ביום שיזועו שמרי הבית, והתעותו אנשי החיל;
ובטלו הטחנות כי מיעטו, וחשכו הראות בארובות.
וסוגרו דלתיים בשוק, בשפל קול הטחנה;
ויקום לקול הציפור, וישחו כל בנות השיר.
גם מיגבה יראו והתחתים בדרך,

וינאץ השקד ויסתבל החגב,
ותפר האביונה:
כי הלך האדם אל בית עולמו,
וסבבו בשוק הסופדים.
עד אשר לא ירתק חבל הכסף,
ותרוץ גולת הזהב;
ותשבר כד על המבוע,
ונרץ הגלגל אל הבור.
>וישב העפר על הארץ, כשהיה;
והרוח תשוב, אל האלוהים אשר נתנה.״

(קהלת י״ב 1-7)

חייו של שלמה גדושי לקחים ואזהרות. אנו יודעים על חוסר היציבות המאפיינת את הנעורים, כשבני הנעורים מתנודדים בין דרך הישר לדרך הרעה, והשטן כמעט תמיד גובר עליהם. אך כשמדובר באנשים בוגרים, איננו מצפים למצוא אצלם חוסר יציבות וחוסר אמונה, אלא אופי חזק, שעקרונות המוסר והאמונה הכו בו שורש. אך זה לא תמיד כך. כשאופיו של שלמה היה אמור להיות איתן כאלון, התערערה יציבותו תחת כוחו של הפיתוי. דווקא בשעה שהיה אמור להיות במלוא אונו וכוחו, הוא התגלה במלוא חולשתו.

מדוגמאות כאלה עלינו ללמוד כי עמידה על המשמר ותפילה הם הדרך הבטוחה היחידה הן לצעירים והן למבוגרים. ביטחון אינו תלוי בעמדה רמה ובזכויות יתר. אדם עשוי לדבוק באמונה במשך שנים רבות וליהנות מזכויותיו כתלמיד המשיח, אך הוא עדיין חשוף להתקפות השטן. במאבק בתאוות ובפיתוי מבחוץ, אפילו אדם חכם וכביר כמו שלמה הובס. כישלונו מלמדנו כי יהיו אשר יהיו כישוריו השכליים של האדם, יהיו אשר יהיו דבקותו בה׳ ונאמנותו אליו, איש אינו יכול לבטוח בחוכמתו וביושרתו.

הבסיס האמיתי והדרך היחידה לבניית האופי זהים בכל דור ובכל ארץ. צו ה׳: ״ואהבת את ה׳ אלהיך בכל לבבך... ואהבת לרעך כמוך׳׳ (לוקס י׳ 27); המצווה הגדולה שהתגלמה באופיו ובחייו של מושיענו, היא הבסיס היחיד, המדריך האמין היחיד שלנו. ׳׳והיה אמונת עתיך, חוסן ישועת חוכמת ודעת.״ מדובר בחוכמה ובידע שרק דבר האלוהים יכול להעניק לנו )ישעיה ל״ג 6).

המילים שניתנו לבני ישראל בנוגע לציות למצוות ה׳: ׳׳ושמרתם, ועשיתם - כי הוא חוכמתכם ובינתכם, לעיני העמים׳׳ (דברים ד׳ 6), שרירות ותקפות גם בימינו. כאן טמון אמצעי ההגנה היחיד שלנו לשמירה על יושרה אישית, על טוהרת המשפחה, על רווחת החברה ועל יציבות האומה. בקרב כל התסבוכות, המהמורות, הסכנות והמגמות הסותרות המאפיינות את החיים, הכלל הבטוח היחיד שלנו הוא לציית לדבר האלוהים. ״עדות יהוה נאמנה.״ ׳׳עשה אלה - לא ימוט לעולם.״ (תהילים י״ט 8; ט״ו 5).

מי שיקשיבו לאזהרה הנובעת מכפירתו של שלמה, יתרחקו מלכתחילה מאותם חטאים שגברו עליו. רק ציות למצוות השמיים ישמור על האדם מפני כפירה. אלוהים העניק לאדם אור גדול וברכות רבות; אך אם האור והברכות הללו לא יתקבלו, הם לא יהוו ביטחון מפני חוסר ציות וכפירה. כאשר אנשים שאלוהים רומם מפנים לו עורף ופונים לחוכמת אנוש, אורם הופך לחושך. היכולות שחוננו בהן הופכות למלכודת.

עד לסיומו של העימות בין הטוב לרע יהיו תמיד אנשים שיפנו עורף לאלוהים. השטן יעצב את הנסיבות בדרך כזו שאם לא נשמר בידי גבורת ה׳, הן יערערו ויחלישו כמעט באופן סמוי את כוחות הנפש שלנו. עלינו לשאול בכל צעד וצעד: ״ה׳, האם זו הדרך?״ כל עוד החיים נמשכים, צריכים המאמינים להישמר מפני הרע ולפקח על רגשותיהם ותשוקותיהם בדבקות מוחלטת במטרה. לא נהיה בטוחים ולו לרגע אחד, אלמלא נסתמך על אלוהים ועל החיים האצורים במשיח. עמידה על המשמר ותפילה הם אמצעי ההגנה היחידים לחיי טהרה.

כל הנכנס לעיר האלוהים ייכנס אליה דרך השער הישר; דבר שכרוך במאמץ ובייסורים, ככתוב, ״ולא יכנס אליה כל טמא.״ (ההתגלות כ״א 27). אך מי שמעד, אל לו לאבד תקווה ולהתייאש. ישנם אנשים באים בימים, שבעבר זכו לכבוד מאת ה׳, אך טימאו את נפשם בכך שהקריבו את מידותיהם הטובות על מזבח התאווה; אך אם הם יחזרו בתשובה, יחדלו לחטוא וישובו לאלוהים, ישנה עדיין תקווה בעבורם. האחד שהכריז: ״היה נאמן עד מות ואתן לך עטרת החיים״, אף מזמין את החוטאים: ״יעזיב רשע דרכו, ואיש אלו מחשבותיו; וישוב אל יהוה וירחמהו, ואל אלהינו כי ירבה לסלוח.״ (ההתגלות ב׳ 10; ישעיה נ״ה 7). אלוהים שונא את החטא, אך אוהב את החוטא. הוא מכריז: ״ארפא משובתם, אוהבם נדבה.״ (הושע י״ד 5).

חרטתו של שלמה הייתה כנה, אך את הנזק שנגרם ממופת דרכו הרעה אי אפשר היה לתקן. בתקופת כפירתו היו בממלכה אנשים שדבקו באמונה ושמרו על טוהר מידותיהם ועל נאמנותם לה׳. אך רבים סטו מדרך הישר. המלך לא יכול היה לעצור בקלות את כוחות הרוע שהתעוררו לפעולה בעקבות העבודה הזרה ומנהגי הגויים שרווחו בארץ. השפעתו הטובה נחלשה מאוד בקרב העם. רבים היססו עכשיו לתת בו אמון מלא ולבטוח במנהיגותו. על אף שהמלך התוודה על חטאיו וכתב למען הדורות הבאים עדות על איוולת דרכו ועל חזרתו בתשובה, הוא לא יכול היה לקוות לבטל לחלוטין את ההשפעה הרעה של מעשיו הרעים.

מעודדים מכפירתו של מלכם, המשיכו רבים לעשות את הרע, ורק את הרע. בהידרדרותם של המלכים הרבים שקמו אחרי שלמה והלכו בעקבותיו ניתן למצוא את עקבות ההשפעה הרעה שלו כאשר הפקיר את הכשרונות שחונן בהם מאת ה׳. כשערך חשבון נפש מר ונוקב על רוע מעלליו, נאלץ שלמה להכריז: ״טובה חוכמה, מכלי קרב; וחוטא אחד, יאבד טובה הרבה.״ ״יש רעה, ראיתי תחת השמש - כשגגה, שיצא מלפני השליט.״

״זבובי מוות, יבאיש יביע שמן רוקח; יקר מחוכמה מכבוד, סיכלות מעט.׳׳ (קהלת ט׳ 18, י׳ 5, 1).

משלל הלקחים הרבים שהותירו חייו של שלמה, הלקח הנוקב ביותר הוא כוחה של השפעה לטובה או לרעה. גם אם צר עולמנו, אנו עדיין משפיעים לטובה או לרעה על הזולת. כוח ההשפעה שלנו עשוי להביא ברכה או עלול להמיט קללה על הזולת, ואין הדבר בשליטתנו. הוא עלול להיות קודר מרוב אנוכיות וחוסר שביעות רצון. הוא עלול להיות מוכתם ברעל הקטלני של החטא החביב עלינו ולפיכך רעיל, או חדור בכוח מעניק חיים, אמונה, אומץ ותקווה, האפוף בניחוחות מתוקים של אהבה. אך אין ספק שתהיה לו השפעה לטובה או לרעה. הרעיון שכוח ההשפעה שלנו ידיף ריח של מוות ויוביל למוות הוא מחשבה מפחידה, אך אפשרית. נשמה אחת שהוטעתה, שסטתה מדרך הישר ואיבדה את האושר העילאי הצפון לה - מי יוכל להעריך את גודל האובדן?! עם זאת, מעשה נמהר אחד, מילה אחת שביטאנו ללא מחשבה, עלולים להשפיע רבות על חיי הזולת ולהביא לאובדן נשמתם. פגם אופי אחד עלול להפנות אנשים רבים מן המשיח.

כפי שהזרע יניב פרי, כך זרעי הפרי יישאו פרי והיבול יגדל שבעתיים. כלל זה תקף גם לגבי קשרינו עם הזולת. כל מעשה, כל מילה שלנו הם זרע שיישא פרי. כל מעשה של אדיבות והתחשבות, ציות והקרבה עצמית ישוכפלו אצל הזולת, ובאמצעותם אצל אנשים נוספים. לכן, כל מעשה שנעשה מתוך קנאה, זדון, ריב ומדון מהווה זרע שיצמיח ״שורש פורה מרירות, ויטמאו בו רבים.׳׳ (האיגרת אל העברים י״ב 15). וככל שיגדל מספרם של אלה שטומאו בו, ימשיך אותו ״שורש מרירות״ להרעיל רבים. וכך, זריעת הזרע הטוב והרע תמשיך עד הקץ.

התפלגות הממלכה

וישכב שלמה עם אבותיו, ויקבר בעיר דוד אביו, וימלוך רחבעם בנו, תחתיו״ (מלכים א י״א 43).

זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון הלך רחבעם לשכם, מתוך ציפייה לקבל הכרה רשמית מכל שבטי ישראל. ״וילך רחבעם שכמה: כי שכם באו כל ישראל, להמליך אותו״ (דברי הימים ב י׳ 1).

בין הנוכחים היה ירבעם בן נבט שנודע בימי מלכות שלמה כ״גבור חיל,״ ובאוזניו השמיע הנביא אחיה השילני את המסר המזעזע: ״כה אמר יהוה אלהי ישראל, הנני קורע את הממלכה מיד שלמה, ונתתי לך את עשרה השבטים״ (מלכים א י״א 28, 31).

באמצעות שליח ודיבר ה׳ מפורשות אל ירבעם על ההכרח בפילוגה ממלכה. ה׳ הכריז: ״יען אשר עזבוני, וישתחוו לעשתורת אלוהי צידונין, לכמוש אלוהי מואב, ולמלכים אלוהי בני עמון; ולא הלכו בדרכי, לעשות הישר בעיני וחוקתי ומשפטי, כדוד אביו״ (פס׳ 33).

עוד אמר ה׳ לירבעם שהממלכה לא תחולק לפני תום מלכות שלמה. ה׳ הכריז: ׳ולא אקח את כל הממלכה, מידו: כי נשיא אשיתנו כל ימי חייו למען דוד עבדי אשר בחרתי אותו, אשר שמר מצוותי וחוקתי. ולקחתי המלוכה מיד בנו; ונתתיה לך, את עשרת השבטים״ (פסוקים 34, 35).

על אף ששלמה השתוקק להכשיר את רחבעם, בנו ויורשו הנבחר, וללמדו להתנהל בחוכמה במהלך המשבר שעליו ניבא נביא ה׳, מעולם לא עלה בידו להשפיע עליו לטובה, לעצבו ולחשל את אופיו, שכן הזניח את חינוכו משחר ילדותו. רחבעם ירש מאמו העמונית אופי הססן, ומשום כך תמיד פסח על שתי הסעיפים. לפעמים השתדל לשרת את ה׳ וזכה לשגשוג מה, אך הוא לא התמיד בכך, ולבסוף נכנע להשפעת הרוע שאפף אותו מינקותו. בטעויות שעשה רחבעם במהלך חייו ובכפירתו נחשף פרי הבאושים של האיחוד של שלמה עם עובדת אלילים.

מזה זמן רב סבלו שבטי ישראל עוולות חמורות תחת שלטון הדיכוי של מלכם הקודם. בזבזנותו של שלמה בתקופת הכפירה שלו גרמה לו להטיל על בני עמו מס כבד ולחייב אותם לשרתו בעבודות בזויות.

לפני שזקני העם שייצגו את שבטי ישראל פעלו לקראת הכתרת מלך חדש, הם היו נחושים בדעתם לוודא שתכליתו של בנו של שלמה היתה להפחית את העול מן העם.

״ויבא ירבעם וכל ישראל; וידברו אל רחבעם לאמור: ׳אביך הקשה את עולנו; ועתה הקל מעבודת אביך הקשה, ומעולו הכבד אשר נתן עלינו, ונעבדך״׳

רחבעם, שביקש להיוועץ ביועצי החצר לפני שיקבע את המדיניות שלו, השיב להם: ״׳עוד שלושת ימים ושובו אלי׳. וילך העם.״

״ויועץ המלך רחבעם את הזקנים אשר היו עומדים לפני שלמה אביו, בהיותו חי, לאמר: ׳איך אתם נועצים להשיב לעם הזה דבר?׳ וידברו אליו לאמר: ׳אם תהיה לטוב להעם הזה ורציתם, ודיברת אלהם דברים טובים, והיו לך עבדים כל הימים״׳ (דברי הימים ב י׳ 7-3).

רחבעם, שלא היה מרוצה מעצת הזקנים, פנה אל הצעירים שהתרועע עימם משחר ילדותו ובבחרותו, ושאל אותם: ״מה אתם נועצים, ונשיב דבר את העם הזה, אשר דיברו אלי, לאמור: ׳הקל מן העול, אשר נתן אביך עלינו?״ (מלכים א׳ י״ב 9). הצעירים הציעו לרחבעם לנהוג ביד קשה בנתיני הממלכה, ולהבהיר להם מראשית ימי מלכותו שהוא לא יסבול שום התערבות או הפרעה שיתנגשו עם שאיפותיו ומאווייו האישיים.

רחבעם, שהסיכוי ליהנות מסמכות עליונה על העם החמיא לו, החליט להתעלם מעצת הזקנים ולמנות את הגברים הצעירים, בני דורו, ליועציו. ואז, ביום המיועד, כאשר ״יבו ירבעם וכל העם אל רחבעם,״ כדי לשמוע מפי רחבעם הכרזה על המדיניות שהתווה, ״ויען המלך את העם קשה... וידבר אליהם... לאמר: ׳אבי הכביד את עולכם, ואני אוסיף על עולכם; אבי ייסר אתכם בשוטים, ואני אייסר אתכם בעקרבים׳״ (פסוקים 14-12).

אילו השכילו רחבעם ויועציו חסרי הניסיון להבין את רצון ה׳ בעבור ישראל, הם היו מקשיבים לבקשת העם לערוך תיקונים נחרצים בהתנהלות הממשל. ואולם, הם החמיצו את ההזדמנות שנקרתה להם במפגש בשכם כאשר כשלו בהבנת הסיבה והתוצאה, ובכך החלישו לעד את כוח השפעתם על ציבור גדול בקרב העם. החלטתם הנחושה להנציח את הדיכוי והשעבוד של מלכות שלמה )ואף להחמירם), עמדה בניגוד מוחלט לתוכנית ה׳ לישראל, וגרמה לעם לפקפק בכנות מניעיהם. בניסיון לא נבון ואכזר זה להטיל את מרותם על העם, חשפו המלך ויועציו הנבחרים את הגאווה שהסתתרה מאחורי מעמדם ושלטונם.

ה׳ לא הניח לרחבעם לבצע את המדיניות שהתווה. בקרב שבטי ישראל היו אלפי אנשים שזעמו על חוקי הדיכוי והשעבוד של מלכות שלמה, ועתה חשו שאין מנוס מלמרוד בבית דוד. ״וירא כל ישראל כי לא שמע המלך אלהם, וישבו העם את המלך דבר לאמור: ׳מה לנו חלק בדוד ולא נחלה בבן ישי לאהליך ישראל, עתה ראה ביתך דוד.׳ ויילך ישראל לאוהליו״ (פס׳ 16).

הקרע שנוצר בעם עקב נאומו הנמהר של רחבעם, הוכח כבלתי ניתן לאיחוי ולתיקון.

מאותו יום ואילך, שניים עשר שבטי ישראל התפלגו: שבט יהודה ושבט בנימין הרכיבו את ממלכת יהודה הדרומית תחת שלטונו של רחבעם.

עשרת שבטי הצפון כוננו מלכות נבדלת שנודעה בשם ממלכת ישראל, וירבעם הוא שמלך עליה. כך התגשמה נבואת הנביא על פילוג הממלכה המאוחדת: ״כי היתה סיבה, מעם יהוה, למען הקים את דברו אשר דבר יהוה ביד אחיה השילוני...״ (פס׳ 15).

כשרחבעם נוכח לדעת שעשרת השבטים החליטו לא לשמור לו אמונים, הוא החליט לעשות מעשה. הוא ניסה לפייס אותם בעזרת אחד האנשים המשפיעים ביותר בממלכתו, ״אדורם אשר על המס.׳׳ אך שגריר השלום זכה ליחס מחפיר שהעיד על רגשות העם כלפי רחבעם. ״וירגמו כל ישראל בו אבן, וימות.׳׳ רחבעם שנבהל מן המעשה הזה, שהעיד על עוצמת המרד, ״התאמץ לעלות במרכבה, לנוס, ירושלים״ (פס׳ 18).

כאשר רחבעם הגיע לירושלים, ״ויקהל את כל בית יהודה ואת שבט בנימין מאה ושמונים אלף בחור, עושה מלחמה, להלחם עם בית ישראל, להשיב את המלוכה לרחבעם בו שלמה.

״ויהי דבר האלהים, אל שמעיה איש האלוהים לאמור: ׳אמר אל רחבעם בן שלמה מלך יהודה ואל כל בית יהודה ובנימין ויתר העם, לאמור: ׳כה אמר יהוה לא תעלו ולא תלחמון עם אחיכם בני ישראל, שובו איש לביתו, כי מאיתי נהיה הדבר הזה.׳ וישמעו את דבר יהוה, וישובו ללכת כדבר יהוה״ (פסוקים 24-20).

במשך שלוש שנים ניסה רחבעם להפיק תועלת מניסיונו המר בראשית מלכותו; מאמציו הוכתרו בהצלחה. הוא בנה ״ערים למצור ביהודה.״ ״ויחזק את המצורות; וייתן בהם נגידים, ואוצרות מאכל ושמן ויין. ובכל עיר ועיר צינות ורמחים.״ הוא הקפיד להפוך את הערים הבצורות הללו חזקות יותר, ככתוב: ״ויחזקם להרבה מאוד״ (דהי״ב י״א 5, 11, 12). ואולם, סוד שגשוגה של יהודה בשנות מלכותו הראשונות של רחבעם לא היה טמון באמצעים הללו שהמלך נקט בהם, אלא בעובדה ששבט יהודה ושבט בנימין הכירו באלוהים, השליט הריבון, שהעניק להם עמדת יתרון. מספרם גדל לאחר שהתווספו אליהם אנשים רבים יראי ה׳ משבטי המלכות הצפונית, ככתוב: ״ואחריהם, מכל שבטי ישראל, הנותנים את לבבם לבקש את יהוה אלוהי ישראל, באו ירושלים לזבוח ליהוה אלוהי אבותיהם. ויחזקו את מלכות יהודה, ויאמצו את רחבעם בן שלמה לשנים שלוש: כי הלכו בדרך דויד ושלמה, לשנים שלוש״ (פסוקים 16, 17).

בהתנהלות זו של רחבעם היתה טמונה הזדמנותו לכפר בגדול על טעויות העבר, ולהשיב אליו את אמון וביטחון העם ביכולתו להנהיג את האומה בתבונה ושיקול דעת. ואולם, העט המקראית שכתבה בהשראת ה׳, התחקתה אחר סיפורו העגום של יורשו של שלמה והציגה אותו כמי שכשל להשפיע על העם לשמור אמונים לה׳. מטבעו היה המלך עקשן, דעתן, בעל ביטחון עצמי ונטייה לעבודת אלילים. אילו תלה את מבטחו באלוהים בכל ליבו ומאודו, היה מפתח אופי חזק, אמונה חזקה וכניעה לצווי האל. ואולם, ברבות השנים, הוא תלה את מבטחו בעוצמת מעמדו ובערים הבצורות שחיזק. אט אט החל להיכנע לחולשה שירש מהוריו, עד שלבסוף תלה את כל מבטחו באלילים, ככתוב: ״ויהי, כהכין מלכות רחבעם וכחזקתו, עזב את תורת יהוה, וכל ישראל עמו׳׳ (דהי׳׳ב י״ב 1).

כה מצערות, כה הרות משמעות הן המילים: ״וכל ישראל עימו!״ העם הנבחר, העם שה׳ בחר בו להיות אור לגויים, נטש את מקור עוצמתו וביקש להידמות לעמים שסבבו אותו. ההשפעה הרעה, הן של שלמה והן של רחבעם, עוררה רבים בעם לסטות מדרך הישר. בדומה להם, כך תהיה גם היום, במידה רבה יותר או פחותה יותר, השפעתו של כל אדם המתמסר לעשיית הרע - השפעת מעשיו הרעים אינה מוגבלת לו לבדו. איש אינו חי בד׳ אמותיו. איש אינו מת לבדו בחטאיו. כל חיים הם אור המאיר ומשמח את דרכם של אנשים אחרים, או כוח השפעה אפל ומדכא הנוטה לזרוע ייאוש והרס. אנו מובילים את הזולת אל פסגת האושר וחיי הנצח, או מורידים אותם שאולה אל תהומות הצער והמוות הנצחי. כאשר אנו מחזקים את כוחות הרוע של הסובבים אותנו בעזרת מעשינו או גורמים להם לעשות את הרע, אנו נוטלים חלק בחטאם.

אלוהים לא הניח לכפירתו של מלך יהודה שלא לבוא על עונשה: ׳׳ויהי בעשנה החמישית למלך רחבעם, עלה שישק מלך מצרים על ירושלים: כי מעלו ביהוה. באלף ומאתיים רכב, ובשישים אלף פרשים; ואין מספר לעם אשר באו עימו ממצרים... וילכוד את ערי המצורות, אשר ליהודה; ויבוא עד ירושלים.״

״ושמעיה הנביא בא אל רחבעם ושרי יהודה, אשר נאספו אל ירושלים מפני שישק; ויאמר להם: ׳כה אמר יהוה, אתם עזבתם אותי, ואף אני עזבתי אתכם ביד שישק.׳״ (פסוקים 5-2).

העם טרם הגיע לכפירה עמוקה כל כך שתגרום לו לבזות את משפטי ה׳. בני העם שזיהו את יד ההשגחה באבדות שספגו עקב פלישת שישק, נכנעו עתה לה׳ והכירו בצדיקותו במשך זמן מה: ״ויכנעו שרי ישראל והמלך; ויאמרו: ׳צדיק יהוה!״׳

״ובראות יהוה כי נכנעו, היה דבר יהוה אל שמעיה לאמור: ׳נכנעו לא אשחיתם; ונתתי להם כמעט לפליטה, ולא תיתך חמתי בירושלים ביד שישק. כי יהיו לו לעבדים; וידעו עבודתי ועבודת ממלכות הארצות.׳״

״ויעל שישק מלך מצרים על ירושלים, ויקח את אוצרות בית יהוה ואת אוצרות בית המלך, את הכל לקח; ויקח את מגני הזהב, אשר עשה שלמה. ויעש המלך רחבעם תחתיהם מגני נחושת; והפקיד על יד שרי הרצים, השומרים פתח בית המלך... ובהכנעו, שב ממנו אף יהוה, ולא להשחית לכלה; וגם ביהודה היה דברים טובים״ (פסוקים 12-6).

ואולם, כשחלפו הצרות שפקדו אותם והאומה שבה ושגשגה, רבים שכחו את פחדיהם ושבו לעבודת האלילים. ביניהם היה המלך רחבעם בכבודו ובעצמו. על אף שהושפל ונכנע לה׳ עקב האסון שפקד אותו, הוא לא הצליח להפוך את ההתנסות הזו לנקודת מפנה מכרעת בחייו. במהרה שכח את הלקח שה׳ ביקש ללמדו, חזר לסורו ושב לבצע את החטאים שהמיטו עונשים כבדים על האומה. מקץ מספר שנים מבישות, שבמהלכן עשה המלך את ״הרע, כי לא הכין ליבו לדרוש את יהוה... וישכב רחבעם עם אבותיו, ויקבר בעיר דויד, וימלוך אביה בנו תחתיו״ (פסוקים 14, 16).

עם התפלגות הממלכה בראשית מלכות רחבעם דעכה תהילת ישראל ולא שבה מעולם למלוא זוהרה. מפעם לפעם, במהלך הדורות הבאים, ישבו על כס דוד אנשים דגולים, בעלי מוסר וכושר הבחנה מרחיק ראות; תחת שלטונם של מלכים אלה, ברכות ה׳ שהורעפו על בני יהודה השפיעו על העמים השכנים. לעיתים, רומם שמו של יהוה מעל שמותיהם של אלילי השקר ותורתו זכתה ליראת כבוד. מעת לעת קמו נביאים רבי עוצמה, שחיזקו את ידי המלכים ועודדו את העם להתמיד במסירותו ונאמנותו לה׳. ואולם, זרעי הרוע שנבטו בשעה שרחבעם עלה לשלטון, לעולם לא ייעקרו מן השורש; לעתים, עמו הנבחר של ה׳ הידרדר לשפל המדרגה, לתהומות עמוקים כל כך, עד שהפך למשל ושנינה בקרב הגויים.

ואולם, חרף העיקשות והנלוזות של אותם אנשים שהתמכרו למנהגי עבודת האלילים, אלוהים בחסדו וברחמיו יעשה כל שביכולתו כדי להציל את הממלכה המפולגת מחורבן מוחלט. בחלוף השנים, כשדומה היה שתכליתו בעבור ישראל סוכלה לחלוטין באמצעות תחבולותיהם של אנשים שפעלו בהשראת כוחות שטניים, המשיך ה׳ להוציא לפועל את תוכניותיו הטובות בעבור עמו הנבחר בעזרת היציאה לגלות, השיבה לארץ ושיקום העם.

פילוג הממלכה היה אך ורק ראשיתה של היסטוריה נפלאה, שבמהלכה נחשפו אורך רוחו, רחמיו, חסדו ואהבתו של אלוהים. ה׳ ביקש לזקק ולטהר את האנשים הללו כדי לייצר לעצמו עם מיוחד, עם סגולה שיהיה קנאי למעשים טובים. לאחר שייחלצו מכור ההיתוך של הצרות והקשיים, שייאלצו לעבור בו משום שירשו וטיפחו את יצר הרע, הם יודו:

׳׳מאין כמוך, יהוה! גדול אתה וגדול שמך בגבורה! מי לא יראך מלך הגוים, כי לך יאתה: כי בכל חכמי הגוים ובכל מלכותם, מאין כמוך... ויהוה אלוהים אמת, הוא אלוהים וחיים ומלך עולם; מקצפו תרעוש הארץ, ולא יכלו גוים זעמו״ (ירמיה י׳ 6, 7, 10).

ואילו עובדי האלילים ילמדו לבסוף את הלקח, ויבינו כי האלילים חסרי אונים הם ואין בכוחם לרומם ולהושיע. ׳׳כדנה, תאמרון להום, אלהיא, די שמיא וארקא לא עבדו; יאבדו מארעא ומן תחות שמיא אלה״ (פס׳ 11). כלומר, האלוהים אשר לא עשו את השמיים והארץ, יאבדו מן הארץ ומתחת השמיים האלה. רק דרך שמירת אמונים לאלוהים חיים, בורא הכול וריבון על הכול, יוכל האדם למצוא מנוחה ושלום.

לבסוף, בני יהודה וישראל המיוסרים ומלאי החרטה יחדשו פה אחד את קשר הברית עם ה׳, אלוהים צבאות, אלוהי אבותיהם, ויכריזו על אודותיו: ״עושה ארץ בכוחו, מכין תבל בחוכמתו; ובתבונתו נטה שמים. לקול תיתו המון מים בשמים, ויעלה נשיאים מקצה ארץ (הארץ); ברקים למטר עשה, ויוצא רוח מאוצרותיו. נבער כל אדם מדעת, הביש כל צורף מפסל: כי שקר נסכו, ולא רוח בם.

״הבל המה, מעשה תעתועים; בעת פקודתם יאבדו. לא כאלה חלק יעקב, כי יוצר הכל הוא, וישראל שבט נחלתו: יהיה צבאות שמו״ (פסוקים 16-12).

ירבעם

ירבעם, עבד שלמה לשעבר, שעלה על כס המלכות ומלך על עשרת שבטי ישראל שמרדו בבית דוד, נמצא בעמדה שאפשרה לו לערוך תיקונים נבונים בענייני המדינה, הן האזרחיים והן הדתיים. כאשר שירת את שלמה, הוא הפגין כושר שכלי ושיפוט בריא; הידע שצבר במהלך שירותו הנאמן הכשיר אותו למשול על העם בתבונה ובשיקול דעת. ואולם, הוא לא השכיל לתלות את מבטחו באלוהים.

פחדו הגדול ביותר של ירבעם היה שבשלב כלשהו ייכבשו לבבות נתיניו בידי המלך שישב על כס דוד. הוא סבר שאילו יתיר לעשרת השבטים לעלות לעיתים קרובות לירושלים, בירת מלכות ישראל, בה נערכו טקסי הפולחן במקדש כפי שהיה בימי מלכות שלמה, רבים מנתיניו יחדשו את ברית האמונים שלהם עם הממשל בירושלים. לאחר שנועץ ביועציו נטל החלטה נועזת: למזער ככל האפשר את האפשרות של מרד בשלטונו. הוא האמין שהדבר יעלה בידו באמצעות יצירת שני מרכזי פולחן בממלכה החדשה שכונן, האחד בבית אל והשני בדן. עשרת השבטים יוזמנו להתכנס בשני מרכזים אלה כדי לעבוד את ה׳ במקום לעלות לירושלים.

דרך העתקת מרכז הפולחן למקומות הללו ביקש ירבעם להצית את דמיונם של בני ישראל בכך שהציב לפניהם מיצג מוחשי שסימל את נוכחותו של האל הסמוי מן העין. לשם כך יצר שני עגלי זהב שהוצבו בשני מרכזי הפולחן המיועדים. בניסיונו זה של ירבעם לייצג את האלוהות בדמות עגל זהב, הוא חילל את מצוותו המפורשת של ה׳: ״לא תעשה לך פסל וכל ותמונה... לא תשתחוה להם ולא תעבדם״ (שמות כ׳, 3, 4).

כה עזה היתה תשוקתו של ירבעם לנתק את עשרת השבטים מירושלים, שנבצר ממנו לראות את נקודת התורפה הבסיסית של תוכניתו. הוא לא לקח בחשבון את הסכנה הגדולה שאליה חשף את בני ישראל כשהציב לפניהם אליל, שסימל את האלוהות שאבות אבותיהם התוודעו אליה במהלך שעבוד מצרים. שהותו של ירבעם במצרים היתה אמורה ללמדו על האיוולת שבהצבת סמלי עבודה זרה בפני העדה. ואולם, החלטתו הנחושה לפתות את שבטי המלכות הצפונית לחדול מביקוריהם בעיר הקודש, גרמה לו לנקוט באמצעים הנמהרים ביותר. הוא האיץ בהם: ״׳רב לכם מעלות ירושלים, הנה אלוהיך ישראל, אשר העלוך מארץ מצרים״ (מלכים א׳ י״ב 28). וכך הם הוזמנו לכרוע ברך לפני צלמי זהב ולאמץ פולחן של עבודה זרה.

המלך ניסה לשכנע את בני לוי, שאחדים מהם חיו בתחומי ממלכתו, לשרת ככוהנים במרכזי הפולחן החדשים בבית אל ובדן; ואולם, ניסיונו לא צלח. משום כך הוא נאלץ למנות כוהנים מקרב ״קצות העם״ (פס׳ 31), כלומר, מכל שבטי העם ולא משבט לוי. רבים מיראי ה׳ ובכללם רבים מבני לוי שנבהלו מן המגמה הזו, נמלטו לירושלים, שם יוכלו לעבוד את אלוהים בהתאם לצווי ה׳. ״ויעש ירבעם חג בחודש השמיני בחמאשה עשר יום לחודש כחג אשר ביהודה, ויעל על המזבח, כן עשה בבית אל, לזבח לעגלים אשר עשה; והעמיד בבית אל את כוהני הבמות אשר עשה״ (פס׳ 32).

ה׳ לא יעבור בשתיקה על מריו הבוטה וחסר הבושה של המלך, שהתבטא בהתעלמותו המוחלטת מכללי הדת שייסד ה׳. בזמן שירבעם סגד לעגל הזהב והקטיר על המזבח בחנוכת המזבח אשר חנך במקדש בבית אל, בא אליו איש אלוהים מממלכת יהודה, שנשלח כדי לגנותו על שהתיימר להציג בפני עדת ישראל צורות פולחן חדשות ולהדיחם לעבודה זרה. הנביא קרא ״על המזבח בדבר יהוה, ויאמר: ׳מזבח מזבח, כה אמר יהוה: הנה בן נולד לבית דוד, יאשיהו שמו, וזבח עליך את כוהני הבמות המקטרים עליך, ועצמות אדם ישרפו עליך!

״ונתן ביום ההוא מופת, לאמור, זה המופת, אשר דבר יהוה: הנה המזבח נקרע, ונשפך הדשן אשר עליו׳... והמזבח נקרע וישפך הדשן מן המזבח: כמופת, אשר נתן איש האלוהים בדבר יהוה״ (מלכים א׳ י״ג 2, 3, 5).

כשירבעם חזה במו עיניו בהתגשמות הנבואה, הוא נמלא רוח מרי נגד ה׳ וניסה לתפוס את הנביא. ברוב זעמו, ״וישלח ירבעם את ידו מעל המזבח, לאמר תפשוהו.״ מעשהו הנמהר זכה לתוכחה מידית: ״ותיבש ידו אשר שלח עליו, ולא יכל להשיבה אליו״ (פס׳ 4). היד שהושטה נגד שליח ה׳ הפכה בין רגע חלושה ומשותקת, וירבעם לא יכול היה להניעה ולהשיבה אליו.

המלך מוכה האימה התחנן אל איש האלוהים לעתור בעבורו לפני ה׳: ״חל נא את פני יהוה אלהיך והתפלל בעדי, ותשב ידי אלי׳; ויחל איש האלוהים את פני יהוה, ותשב יד המלך אליו, ותהי כבראשנה״ (פס׳ 6).

מאמציו של ירבעם לערוך את טקס חנוכת מזבח העבודה הזרה לפי כל גינוני הטקס, היו יהירים; הכבוד שביקש לחלוק למזבח זה היה פוגע בכבוד פולחן ה׳ במקדש בירושלים. המסר של הנביא נועד לעורר את מלך ישראל לחזור בתשובה ולנטוש את זממו ותוכניותיו הרעות, שגרמו לעם לנטוש את עבודת האל האמיתית. ואולם, ירבעם הקשה את ליבו והיה נחוש ללכת בדרכו.

בזמן החג בבית אל, בני ישראל לא הקשו את ליבם לחלוטין. רבים מהם היו פתוחים להשפעת רוח הקודש. ה׳ תכנן שאותם אנשים שנסחפו לעבודה זרה, ייעצרו בדרכם לפני שיאחרו את המועד. הוא שלח את שליחו כדי לעצור את פולחן העבודה הזרה וכדי לחשוף בפני המלך והעם את תוצאותיה המרות של הכפירה. שבירת המזבח היוותה אות למורת רוחו של ה׳ מן התועבה שנעשתה בישראל.

ה׳ מבקש להושיע, לא להשמיד. הוא שש בגאולתם של החוטאים. ״חי אני נאום אדוני יהוה, אם אחפץ במות הרשע, כי אם בשוב רשע מדרכו, וחיה״ (יחזקאל ל״ג 11). באמצעות אזהרות והפצרות קורא ה׳ לסוררים לחדול ממעשיהם הרעים, לשוב אליו ולחיות. הוא מעניק לשליחיו הנבחרים עוז רוח רווי קדושה, כדי ששומעיהם יתמלאו יראה ופחד, יתחרטו על מעשיהם ויחזרו בתשובה. באיזו תקיפות הוכיח איש האלוהים את המלך! תקיפות זו היתה חיונית, שכן אין דרך אחרת לגנות את הרעות החולות הללו. ה׳ הפיח בעבדו אומץ רב כדי שיותיר רושם בל יימחה על שומעיו. על שליחי ה׳ לא לחשוש לעולם לעמוד בפני בני האדם; עליהם להתייצב תמיד ללא חת לצד הצדק. כל עוד הם תולים את מבטחם בה׳, אל להם לפחד כלל; שכן האל שהטיל עליהם את שליחותו, אף מעניק להם ודאות בהגנתו ובטיפולו המסור בהם.

לאחר שהעביר את המסר שהביא עמו, עמד הנביא לשוב על עקבותיו, אך המלך ירבעם הפציר בו: ״׳באה אתי הביתה וסעדה; ואתנה לך מתת.׳ ״ויאמר איש האלוהים אל המלך: ׳אם תתן לי את חצי ביתך, לא אבוא עמך; ולא אוכל לחם ולא אשתה מים במקום הזה. כי כן צווה אותי בדבר יהוה לאמור, לא תאכל לחם, ולא תשתה מים; ולא תשוב בדרך אשר הלכת״ (מל״א י״ג 9-7).

מוטב היה לנביא ה׳ לדבוק בתוכניתו לשוב ליהודה ללא דיחוי. בזמן שנסע חזרה לביתו בדרך אחרת, הוא נתקל באיש זקן שהתיימר להיות נביא והעביר לו מסר שקרי, בהכריזו: ״גם אני נביא כמוך, ומלאך דיבר אלי בדבר יהוה לאמור: ׳השבהו איתך ואל ביתך, ויאכל לחם וישת מים׳ - כיחש לו״ (פס׳ 18). הוא שב וחזר על השקר והאיץ באיש האלוהים לקבל את הזמנתו. לבסוף שוכנע איש האלוהים לשוב עמו לבית אל.

משום שנביא האמת הרשה לעצמו ללכת במסלול מנוגד לזה שהתווה לו תפקידו, ה׳ הניח לו לשאת בעונש על חטאו. כאשר איש האלוהים והנביא הזקן שהזמין אותו לשוב עמו לבית-אל הסבו לשולחן, רוח קודשו של האל הכביר נחה על נביא השקר שפנה לנביא האלוהים ואמר לו: ׳כה אמר יהוה: יען כני מרית כי יהוה ולא שמרת את המצווה, אשר ציווך יהוה אלוהיך...לא תבוא נבלתך אל קבר אבותיך׳״ (פסוקים 22-18).

נבואת האבדון עמדה להתגשם במהרה מילה במילה. ״ויהי אחרי אכלו לחם ואחרי שתותו; ויחבש לו החמור, לנביא אשר השיבו. וילך, וימצאהו אריה בדרך וימיתהו; ותהי נבלתו, מושלכת בדרך, והחמור עומד אצלה, והאריה עמד אצל הנבלה. והנה אנשים עוברים, ויראו זאת הנבלה מושלכת בדרך... ויבואו וידברו בעיר, אשר הנביא הזקן ישב בה. וישמע הנביא, אשר השיבו מן הדרך, ויאמר: ׳איש האלוהים הוא, אשר מרה זאת פי יהוה״ (פסוקים 26-23).

חומרת עונשו של איש האלוהים שהפר את צו ה׳, היתה עדות נוספת לאמיתות הנבואה שהוכרזה מעל המזבח בבית אל. אילו הורשה הנביא שהפר את פי ה׳ לשוב לביתו בבטחה, היה המלך משתמש בעובדה זו כדי לנסות להצדיק את מריו שלו בה׳. באותות ובמופתים של המזבח שנקרע, ביד שלקתה בשיתוק ובגורל המר שפקד את איש האלוהים שהעז להפר צו מפורש של ה׳, היה ירבעם אמור להבחין במורת רוחו של האל הפגוע. עונשים כבדים אלה היו אמורים להזהירו ולהרתיע אותו מלהמשיך במעשיו הרעים. אך במקום לחזור בתשובה, ״לא שב ירבעם מדרכו הרעה; וישב ויעש מקצות העם, כוהני במות, החפץ ימלא את ידו, ויהי כוהני במות׳׳ (פס׳ 33). וכך, לא רק שהגדיל ירבעם לעשות את הרע בעצמו, אלא אף ׳׳החטיא את ישראל.״ ככתוב: ״ויהי בדבר הזה, לחטאת בית ירבעם; ולהכחיד ולהשמיד מעל פני האדמה...״ (פס׳ 34; י״ד 16).

בסמוך לתום עשרים ושתיים שנות מלכות סוערות נחל ירבעם מפלה ניצחת במלחמה נגד אביהו, יורשו של רחבעם: ״ולא עצר כוח ידבעם עוד, בימי אביהו; ויגפהו יהוה, וימות״ (דברי הימים ב י״ג 20).

הכפירה שפשטה בעם בימי ירבעם הלכה והחריפה, והביאה לבסוף לחורבנה המוחלט של מלכות ישראל. אפילו לפני מותו של ירבעם הכריז אחיה (הנביא הזקן משילה, ששנים רבות קודם לכן ניבא על עלייתו של ירבעם לשלטון) את הדברים הבאים: ״והיכה יהוה את ישראל, כאשר ינוד הקנה במים ונתש את ישראל מעל האדמה הטובה הזאת אשר נתן לאבותיהם, וזרם מעבר לנהר: יען, אשר עשו זאת אשריהם, מכעיסים את יהוה. ויתן את ישראל, בגלל חטאות ירבעם, אשר חטא, ואשר החטיא את ישראל״ (מל״א י״ד 15, 16)

ואולם, ה׳ לא ויתר על עם ישראל בלי לעשות תחילה כמיטב יכולתו כדי להשיבו אליו ואל הברית שכרת עמו.

לאורך שנים ארוכות ואפלות, כשמנהיג אחר מנהיג מרדו בגלוי בשמיים ודרדרו את ישראל עמוק יותר ויותר לתוך האלילות, שלח אלוהים לעמו הסורר ששב לסורו מסר אחר מסר. באמצעות נביאיו הוא נתן לעמו שלל הזדמנויות לעצור את גל הכפירה ולשוב אליו. במהלך השנים שיבואו לאחר התפלגות הממלכה, יקומו אליהו ואלישע ויעמלו למען העם, והפצרותיהם הכואבות ומלאות האהבה של הושע, עמוס ועובדיה יישמעו בכל רחבי הארץ.

מלכות ישראל מעולם לא נותרה ללא עדות מרשימה לכוחו הכביר של ה׳ להושיע את עמו מחטאיו. גם בשעות האפלות ביותר יהיו אנשים יראי ה׳ שישמרו אמונים למלכם, מלך המלכים, ויחיו חיים ללא רבב ובצדק לפני האל הקדוש בקרב עבודת האלילים. חסידים נאמנים אלה נמנים על שארית הפליטה יראת האלוהים, שבאמצעותה תתגשם לבסוף תכליתו הנצחית.

כפירה לאומית

מאז מות ירבעם ועד להופעתו של אליהו לפני אחאב, הלכו והידרדרו בני ישראל מבחינה רוחנית. מכיוון שנשלטו בידי מלך שלא ירא את ה׳ ועודד פולחנים חדשים של עבודה זרה, שכחו רוב בני העם במהרה את מחויבותם לשרת את אלוהים חיים ואימצו לעצמם שלל מנהגים של עבודת אלילים.

נדב, בנו של ירבעם, ישב על כס המלכות בישראל חודשים ספורים בלבד. מלכות הרשע שלו נקטעה באיבה באמצעות קשר שרקם נגדו בעשא, אחד מקציניו שביקש לתפוס את השלטון. נדב נרצח יחד עם כל צאצאיו וכל שושלתו, ״כדבר יהוה, אשר דבר ביד עבדו אחיה השילוני: על חטאות ירבעם אשר חטא, ואשר החטיא את ישראל״ (מלכים א ט״ו 29, 30).

כך נכרתה שושלת בית ירבעם. עבודת האלילים שירבעם החדיר לישראל המיטה את עונשי השמיים על אלה שאשמו בה. ואף על פי כן, המלכים שקמו אחרי ירבעם - בעשא, אלה, זמרי ועומרי - המשיכו לפסוע באותה דרך רעה וקטלנית במשך כארבעים שנה.

במהלך מרבית תקופת הכפירה הזו במלכות ישראל מלך אסא על מלכות יהודה. במשך שנים רבות, ״ויעש אסא הטוב והישר, בעיני יהוה אלהיו. ויסר את מזבחות הנכר והבמות; וישבר את המצבות, ויגדע זאת האשרים. ויאמר ליהודה, לדרוש את יהוה אלוהי אבותיהם, ולעשות התורה והמצווה. ויסר מכל ערי יהודה את הבמות ואת החמנים [פסלים לפולחן השמש]; ותשקט הממלכה לפניו״ (דברי הימים ב׳ י״ד 4-1).

אמונתו של אסא עמדה למבחן קשה ביותר כאשר ״זרח הכושי, בחיל אלף אלפים, ומרכבות שלוש מאות,׳׳ פלש לממלכתו. ״ויצא אסא לפניו; ויערכו מלחמה...״ (פס׳ 9). במשבר זה, לא תלה אסא את מבטחו בערים הבצורות שבנה, שלהן ״חומה ומגדלים דלתיים ובריחים״, וגם לא ב״גיבורי החיל״ בצבאו החמוש והמאומן (פסוקים 8-6). אדרבה, המלך תלה את מבטחו בה׳ אלוהי צבאות, אשר חולל בעבר תשועות גדולות בעבור עם ישראל. לאחר שערך את צבאותיו למלחמה ביקש אסא את עזרת ה׳.

צבאות האויבים נערכו עתה זה מול זה. זו היתה שעת מבחן קשה למשרתי ה׳. האם הם הקפידו להתוודות על כל חטא וחטא? האם היה לאנשי יהודה אמון מלא בכוחו של ה׳ להושיעם? מחשבות כאלה חלפו במוחם של מנהיגי העם. מנקודת מבט אנושית, צבא הפולשים האדיר ממצרים יכבוש בסערה את כל הארץ וישמיד כל מי שיעמוד בדרכו. אך גם בעתות שלום לא התמכר אסא לתענוגות ושעשועים, אלא הכשיר את צבאו ועשה את כל ההכנות לשעת חירום. היה לו צבא מאומן ולמוד מלחמה, והוא עודד את בני עמו להתפייס עם ה׳. עתה, על אף שצבאו היה קטן יותר מצבא האויב, אמונתו באל האחד שבו תלה את מבטחו לא התערערה.

לאחר שביקש את עזרת ה׳ בימי השגשוג, יכול היה המלך להסתמך על אלוהים שיעזור לו בשעת צרה. תחינותיו העידו על כך שהכיר בגבורתו הכבירה והנפלאה של ה׳. הוא הפציר בה׳: ״יהוה אין עימך לעזור בין רב לאין כוח, עזרנו יהוה אלהינו, כי עליך נשענו ובשמך באנו על ההמון הזה. יהוה אלוהינו אתה, אל יעצר עימך אנוש״ (פס׳ 10).

תפילתו של אסא מתאימה לכל תלמיד של המשיח. אנו נתונים במלחמה, לא נגד בשר ודם, ״אלא עם רשיות וששרות, עם מושלי חשכת העולם הזה, עם כוחות רוחניים רעים בשמים״ (אל האפסים ו׳ 12). במהלך מאבקי החיים עלינו להתייצב מול נציגי הרוע, הנערכים לקרב נגד הטוב. איננו תולים את תקוותנו באדם, אלא באלוהים חיים. בהיותנו חדורי אמונה איתנה, עלינו לצפות שה׳ יאחד את כוחו הכול יכול עם מאמצי אנוש למען תהילת שמו. רק כך, חמושים בשריון צדקתו, יעלה בידינו לנחול ניצחון על כל אויב ואויב.

אמונתו של המלך אסא תוגמלה בגדול.

״ויגף יהוה את הכושים, לפני אסא ולפני יהודה; וינסו הכושים. וירדפם אסא והעם אשר עימו עד לגרר, ויפיל מכושים לאין להם מחיה, כי נשברו לפני יהוה ולפני מחנהו״ (דהי״ב י״ד 11, 12).

כאשר צבאות יהודה ובנימין המנצחים עשו את דרכם חזרה לירושלים, ״ועזריהו בין עודד, היתה עליו רוח אלהים. ויצא לפני אסא, ויאמר לו: ׳שמעוני אסא וכל יהודה ובנימין: יהוה עימכם בהיותכם עמו, ואם תדרשהו ימצא לכם, ואם תעזבהו יעזב אתכם ... ואתם חיזקו ואל ירפו ידיכם: כי יש שכר לפעולתכם׳״ (דהי״ב ט״ו 1, 2, 7).

אסא, שהתעודד מאוד מן המילים הללו, ערך במהרה תיקון דתי נוסף ביהודה. הוא ״התחזק ויעבר השקוצים מכל ארץ יהודה ובנימין, ומן הערים אשר לכד מהר אפרים; ויחדש, את מזבח יהוה, אשר לפני אולם יהוה.

״ויקבץ זאת כל יהודה ובנימין, והגרים עמהם, מאפרים ומנשה ומשמעון: כי נפלו עליו מישראל לרוב, בראותם כי יהוה אלהיו עימו. ויקבצו ירושלים, בחודש השלישי לשנת חמש עשרה למלכות אסא. ויזבחו ליהוה ביום ההוא, מן השלל הביאו: בקר שבע מאות, וצאן שבעת אלפים. ויבואו בברית, לדרוש את יהוה אלוהי אבותיהם בכל לבבם ובכל נפשם... ובכל רצונם ביקשוהו, וימצא להם; וינח יהוה להם מסביב״ (פסוקים 12-8, 15).

שירותו הנאמן והממושך של אסא הוכתם על ידי טעויות ספורות, אותן עשה כאשר לא בטח במלואו באלוהים. באחת הפעמים הללו, כשמלך ישראל פלש למלכות יהודה וכבש את רמה (עיר בצורה שמוקמה כ-8 קילומטרים בלבד מירושלים), ביקש אסא את עזרת בן הדד, מלך סוריה, וכרת עמו ברית. כישלונו זה של אסא לבטוח בה׳ בלבד בשעת צרה, זכה לתוכחה נוקבת מפיו של חמיה הנביא, שהתייצב לפניו ואמר לו:

״בהשענך על מלך ארם ולא נשענת על יהוה אלהיך, על כן נמלט חיל מלך ארם מידך. הלא הכושים והלובים היו לחיל לרוב לרכב ולפרשים להרבה מאוד; ובהשענך על יהוה, נתנם בידך. כי יהוה, עיניו משוטטות בכל הארץ להתחזק עם לבבם שלם אליו, נסכלת על זאת: כי מעתה יש עימך מלחמות״ (דהי״ב׳ ט״ז 9-7).

במקום להשפיל את עצמו ולהיכנע לה׳ עקב הטעות שביצע, ׳׳ויכעס אסא אל הרואה, ויתנהו בית המהפכת, כי בזעף עימו על זאת; וירצץ אסא מן העם בעת ההיא״ (פס׳ 10).

״ויחלא אסא בשנת שלושים ותשע למלכותו ברגליו, עד למעלה חליו; וגם בחליו לא דרש את יהוה, כי ברופאים״ (פס׳ 12). המלך אסא מת בשנת 41 למלכותו ועל כס השלטון עלה יהושפט בנו.

שנתיים לפני מות אסא החל אחאב למשול על מלכות ישראל. מראשית עלייתו לשלטון פשטה במלכותו כפירה נוראה. אביו, המלך עומרי, מייסדה של שומרון, עשה את ״הרע בעיני יהוה; וירע מכול אשר לפניו׳׳ (מל״א ט״ז 25); ואולם, אחאב הגדיל לעשות: חטאיו היו אפילו גדולים וחמורים יותר. ״ויוסף אחאב לעשות , להכעיס את יהוה אלוהי ישראל, מכול מלכי ישראל, אשר היו לפניו. ויהי הנקל לכתו בחטאות ירבעם בן נבט, ויקח אשה את איזבל... וילך ויעבוד את הבעל...״ (פסוקים 33, 31).

אחאב לא היה מרוצה מפולחני הדת שרווחו בבית אל ובדן, ולכן הוביל את העם ביד רמה לעבודת האלילים הגסה ביותר, והחליף את עבודת ה׳ בעבודת הבעל.

לאחר שנשא לאישה את ״בת אתבעל מלך צידנים״ וכוהן גדול של בעל, החל אחאב לעבוד ״את הבעל, וישתחו לו. ויקם מזבח לבעל, בית הבעל, אשר בנה בשומרון״ (פסוקים 31, 32).

אחאב לא רק החדיר את פולחן הבעל לעיר הבירה, אלא אף הקים בעידודה ובהנהגתה של איזבל, מזבחות לעבודה זרה ״על ההרים הרמים ועל הגבעות ותחת כל עץ רענן״. שם, בצל העצים, הפעילו כוהני הבעל וחבר מרעיהם שחברו לעבודת אלילים מפתה זו את כוח השפעתם הרעה, עד שכמעט כל עם ישראל הלך אחרי הבעל. ״רק לא היה כאחאב, אשר התמכר לעשות הרע בעיני יהוה, אשר הסתה אותו איזבל אשתו. ויתעב מאוד ללכת אחרי הגלולים, ככול אשר עשו האמורי, אשר הוריש יהוה מפני בני ישראל״(מל״א כ״א 25, 26).

אחאב היה חלש אופי מבחינה מוסרית. כניסתו בברית נישואים עם אישה עובדת אלילים דעתנית ונמרצת, הניבה אסון הן לעצמו והן לאומה. בהיותו חסר מצפון וחסר ערכי מוסר נעלים עוצב אופיו בקלות בידי רוחה הנחושה של איזבל. בשל אנוכיותה נבצר ממנה להבין ולהעריך את חסדי אלוהי ישראל ואת מחויבותו של בעלה לשמש מנהיג ומגן לעם הנבחר.

תחת ההשפעה המשחיתה של שלטון אחאב זנחו בני ישראל את אלוהים חיים, התרחקו ממנו והשחיתו את דרכם לפניו. במשך שנים רבות הם איבדו את הכבוד שרחשו לה׳ ואת יראת ה׳; עתה, דומה שאיש לא העז לסכן את חייו באמצעות התייצבות גלויה נגד הכפירה שפשתה בעם. צל הכפירה האפל כיסה את הארץ כולה. צלמים של בעל ואשתורת צצו בכל מקום בארץ. מקדשי עבודה זרה וחורשות שהוקדשו לאלילים, בהם סגדו בני העם לפסלים מעשי ידי אדם, הלכו והתרבו. אוויר הארץ זוהם בעשן הקורבנות שהועלו לאלילי השקר. בהרים ובעמקים הדהדו זעקות השכרות של כוהני העבודה הזרה, שהקריבו קורבנות לכבוד השמש, הירח והכוכבים.

דרך השפעתם הרעה של איזבל וכוהניה הרשעים למד העם שהאלילים שצלמיהם הוקמו בארץ היו אלים שמשלו באמצעות כוחם המיסטי על שלושת היסודות: אדמה, אש ומים. כל טוב השמיים - הנחלים הזורמים, נהרות המים החיים, הטל העדין, ממטרי הגשם שהרוו את האדמה ועוררו את השדות להצמיח שפע של צמחיה - כל אלה נזקפו לזכותם של בעל ואשתורת שהואילו ברוב טובם ובחסדם להעניקם לעם, במקום לזכותו של אלוהים, המעניק לנו כל מתנה טובה וכלילת שלמות. העם שכח שהגבעות והעמקים, הנחלים והמעיינות נתונים בלעדית בידיו של אלוהים חיים, אשר שולט בשמש, בענני השמיים ובכל איתני הטבע.

דרך שליחים נאמנים שלח ה׳ אזהרות חוזרות ונשנות אל המלך הכופר ועמו הסורר, אך דברי התוכחה של שליחי ה׳ נפלו על אוזניים ערלות. לשווא איששו שליחי ה׳, שדיברו אל העם בהשראת ה׳, את זכותו של ה׳ להיות האל היחיד בישראל; לשווא רוממו את החוקים שה׳ הפקיד בידי העם. מוקסמים מן התצוגה המרשימה של אלילי השקר ומקסמי מנהגי עבודת האלילים, הלכו בני העם בעקבות המלך וחצרו והתמכרו להנאות המשכרות והמחפירות של הסגידה הבהמית. ברוב איוולתם ועיוורונם הם בחרו למאוס באלוהים ובעבודת האל. האור שהוענק להם ברוב חסד דעך והפך לאפלה. הזהב הטהור הועם.

אבוי, כיצד גלה כבוד מישראל! עמו הנבחר של ה׳ טרם הידרדר לכפירה עמוקה כל כך. ״נביאי הבעל ארבע מאות וחמישים, ונביאי האשרה ארבע מאות...״ (מל״א י״ח 19). דבר זולת גבורת ה׳ המחוללת נסים ונפלאות לא יכול היה לשמור על האומה מחורבן מוחלט. ישראל התנתקה ביודעין ובכוונה תחילה מה׳, ועם זאת, ה׳ ברחמיו הרבים עדיין נכסף לאנשים הללו שהודחו לחטא, ועמד לשלוח אליהם את אחד הנביאים הגדולים ביותר שלו, באמצעותו רבים מהם יודרכו לשוב לברית עם אלוהי אבותיהם.

חלק ב׳: - נביאי מלכות ישראל הצפונית

״מי חכם ויבן אלה, נבון וידעם? כי ישרים דרכי יהוה, וצדיקים ילכו בם, ופשעים יכשלו בם״ (הושע י״ד 10).

אליהו התשבי

ביימי אחאב חי איש אמונה ותפילה בין הרי הגלעד, מזרחית לירדן; שליחותו של אליהו התשבי, שאותה ביצע ללא מורא, נועדה לעצור את התפשטותה המהירה של הכפירה בישראל. על אף שאליהו חי בריחוק רב מן הערים הגדולות ולא החזיק במשרה רמה או בתפקיד בכיר, הוא החל את שליחותו מתוך ביטחון מלא בתכליתו של ה׳ לסלול לפניו את דרכו ולהעניק לו הצלחה רבה. חמוש במילות אמונה וגבורה שנחו על שפתיו, הוא הקדיש את חייו למלאכת התיקון. קולו היה הקול שקרא במדבר על מנת לגנות את החטא ולעצור את גל הרשע הגואה. כאשר בא אל העם כמוכיח החטא, הוא הציע במסר שלו את צרי הגלעד לנשמות הנגועות במחלת החטא אשר ייחלו למזור.

בעודו צופה בהידרדרות ההולכת וגוברת של ישראל, אשר שקעה עמוק יותר ויותר בעבודת אלילים, נשמתו התייסרה וזעמו התעורר.

אלוהים חולל נסים ונפלאות כבירים בעבור עמו. הוא הוציא את בני ישראל מעבדות לחירות ונתן להם ׳׳ארצות גוים... בעבור ישמרו חוקיו תורותיו ינצרו״ (תהילים ק״ה 44, 45). ואולם, תוכניותיו הטובות של ה׳ כמעט נשתכחו מלב העם. במהרה, חוסר אמונתם ניתק אותם מה׳, מקור כוחם. בשעה שאליהו חזה בכפירה שפשתה בעם ממרום מושבו, במקום ההתבודדות שלו, צער רב גדש את ליבו. בייסורי נשמתו התחנן לאלוהים לעצור את העם, שבעבר נשא חן בעיני ה׳, מללכת בדרך הרעה, ואם יעלה הצורך אף לפקוד אותו במשפטיו כדי שיוכל לראות את התרחקותו מאלוהיו ונטישתו את השמיים. הוא השתוקק לראות את בני העם חוזרים בתשובה בטרם ישקעו ברשע גדול כל כך, שיעורר את חרון אפו של ה׳ ויגרום לו להשמידם כליל.

תפילתו של אליהו נענתה. הפצרות, תוכחות ואזהרות חוזרות ונשנות לא הצליחו להביא את ישראל לידי תשובה. הגיעה השעה שבה ה׳ ייאלץ לדבר אל העם דרך עונשיו. כיוון שעובדי הבעל טענו כי אוצרות השמיים - הטל והמטר - לא באו מיד ה׳ אלא מאתני הטבע המושלים בעולם, וכי רק בזכות אנרגיית היצירה של השמש שופעת האדמה ומניבה יבול רב, עמדה קללת ה׳ לפקוד את הארץ הטמאה במלוא חומרתה. שבטי ישראל הכופרים ייווכחו באיוולת שבביטחונם בכוחו של הבעל להרעיף עליהם ברכות חומריות. כל עוד יתמידו בסורם, לא יפנו לה׳ בחרטה ולא יכירו בו כמקור כל הברכות - טל ומטר לא יירדו על האדמה.

המשימה להביא את המסר האלוהי על משפטי ה׳ אל אחאב הוטלה על אליהו. אליהו לא ביקש להיות שליח ה׳; דבר ה׳ בא אליו. כמי שקינא לכבוד ה׳ ולמטרתו הנעלה הוא לא היסס לציית לצווי ה׳, על אף שציות כזה עלול היה להביא להשמדתו המידית בידי המלך הרשע. הנביא יצא מיד לדרך ונסע יום ולילה עד שהגיע לשומרון. עם הגיעו לארמון, הוא לא ביקש רשות כניסה ולא חיכה עד שיוצג בפני המלך. עטוי גלימות גסות, כלבוש הנביאים באותם ימים, עבר אליהו דרך השומרים, ככל הנראה בלי שאיש שם אליו לב, והתייצב בפני המלך הנדהם.

אליהו לא התנצל בפני המלך על הופעתו הפתאומית. מלך גדול וכביר יותר ממלך ישראל הורה לו לדבר; בהניפו את ידו לעבר השמיים הכריז אליהו חגיגית שמשפטי ה׳ עומדים לפקוד את ישראל: ״חי יהוה אלוהי ישראל אשר עמדתי לפניו, אם יהיה השנים האלה טל ומטר, כי אם לפי דברי!״ אליהו העביר את מסר ה׳ אך ורק בעזרת אמונה חזקה בכוחו הניצח של דבר ה׳. אלמלא בטח במלואו באל האחד שאותו עבד, לא היה מתייצב לפני אחאב. בזמן שעשה את דרכו לשומרון, הוא עבר דרך נחלי עד, הרים עטויי צמחייה ויערות מעתירים, שדומה שיד הבצורת לא נגעה בהם. כל דבר שנחו עליו עיניו היה מרהיב ביופיו. ייתכן שתהה בליבו כיצד זה שנחלים אלה שזרימתם לא פסקה מעולם יתייבשו לפתע, או שהעמקים וההרים המוריקים הללו יישרפו כליל בידי הבצורת. ואולם, הוא לא הניח לחוסר אמונה לחדור לליבו. הוא האמין בכל ליבו ומאודו שאלוהים יכניע את ישראל הכופרת ושבעזרת עונשיו יחזור העם בתשובה. צו ה׳ יצא מן השמיים; דבר ה׳ לא יכזיב; תוך סיכון חייו מילא אליהו את שליחותו ללא חת. בדומה לרעם המתגלגל בשמיים בהירים נפל מסר המשפט האלוהי הממשמש ובא על אוזני המלך הרשע; אך בטרם הצליח המלך המשתאה להתגבר על תדהמתו או לחשוב על תשובה, נעלם אליהו כלא היה באותה פתאומיות שבה הגיע, בלי להמתין כדי לחזות בתוצאות דבריו. ה׳ הלך לפניו כדי לסלול בעבורו את הדרך. הוא הורה לנביאו: ״לך מזה, ופנית לך קדמה; ונסתרת בנחל כרית, אשר על פני הירדן. והיה, מהנחל תישתה; ואת העורבים ציוויתי לכלכלך שם.״

המלך ערך חקירה יסודית, אך איש לא הצליח לאתר את הנביא. המלכה איזבל, שזעמה על המסר האלוהי שכלא את אוצרות השמיים, מיהרה להיוועץ בכוהני הבעל, שהטילו עמה פה אחד קללה על הנביא וזלזלו יחד איתה בזעמו של ה׳. ואולם, חרף תשוקתם העזה למצוא את האיש שהביא את המסר הארור, הם עמדו לנחול אכזבה. בעת ובעונה אחת, לא יכלו להסתיר מן העם את הידע על משפט ה׳ שהוכרז עליו עקב הכפירה שפשטה בקרבו. הבשורות על הוקעתו של אליהו את חטאי ישראל ועל נבואתו על העונש הממשמש ובא, התפשטו במהרה בכל רחבי הארץ. פחדיהם של אחדים מבני העם התעוררו, אך באופן כללי, המסר האלוהי התקבל בבוז ובלעג.

דברי הנביא התגשמו מידית. לאותם אנשים שלגלגו מלכתחילה על רעיון האסון, היתה במהרה הזדמנות לחשוב עליו בכובד ראש; שכן, מקץ חודשים ספורים, האדמה שלא רוותה טל או גשם הפכה חרבה והצמחייה כמלה. עם חלוף הזמן, מי המעיינות שלא יבשו מעולם החלו להתמעט והנחלים החלו להתייבש. ואולם, המנהיגים האיצו בעם לבטוח בכוחו של הבעל ולהתעלם מן הדברים הבטלים של נבואת אליהו. כוהני הבעל התעקשו על כך שהגשם עתיד לרדת באמצעות כוחו של הבעל. ״אל תפחדו מאלוהיו של אליהו ואל תרעדו מדבריו,״ האיצו בעם, ״שהרי הבעל הוא זה שמוציא מן האדמה את יבולה בעתו ומכלכל את בני האדם ובעלי החיים.״

המסר האלוהי שהעביר אליהו לאחאב העניק לאיזבל, לכוהניה ולכל חסידיהם של בעל ואשתורת הזדמנות לבחון את אליליהם, ואולי גם לנסות ולהוכיח שנבואת אליהו היתה נבואת שקר. נבואת אליהו עמדה יחידה מול אינספור הבטחות מפיהם של מאות כוהני העבודה הזרה. אם חרף הכרזתו של אליהו הנביא יצליח הבעל להמטיר טל ומטר על האדמה, לגרום למעיינות להמשיך לנבוע ולצמחייה לפרוח, אזי מלך ישראל יסגוד לו, והעם יכריז שהבעל הוא-הוא האלוהים.

נחושים בדעתם להמשיך להטעות את העם ולגרום להם לדבוק באלילים, המשיכו כוהני הבעל להעלות קורבנות לאליליהם וקראו להם השכם והערב להרוות את האדמה בגשמי ברכה. בעזרת קורבנות יקרי ערך ניסו הכוהנים לפייס את זעם אליליהם. בלהט, במסירות ובהתמדה, הראויים למושא סגידה נעלה יותר, הם התעכבו סביב מזבחות אליליהם והתפללו בכוונה רבה לגשמים. לילה אחרי לילה נשמעו זעקותיהם ותחינותיהם ברחבי הארץ שגורלה נחרץ. ואולם, אף ענן לא הופיע בשמיים בשעות היום כדי להסתיר את קרני השמש היוקדות. אף טל או מטר לא הרוו את האדמה הצחיחה. דבר ה׳ נותר בעינו; דבר ממה שעשו כוהני הבעל לא יכול היה לשנותו.

חלפה שנה, ועדיין אין גשם. האדמה הצחיחה יבשה וחרבה כאילו אוכלה באש. חומה היוקד של החמה כילה את הצמחייה המעטה ששרדה. המעיינות והנחלים יבשו כליל, ועדרי צאן ובקר גואים ופועים נדדו ממקום למקום במצוקה.

השדות המלבלבים הפכו לחולות מדבר לוהטים, למדבר שממה. עצי החורשות שהוקדשו לעבודת אלילים נותרו עירומים. עצי היער, שהפכו לשלדים כחושים של הטבע, חדלו להצל. האוויר הפך יבש ומחניק וסופות חול מעוורות עיניים כמעט עצרו את הנשימה. הערים המעטירות והכפרים המשגשגים הפכו לעיי חורבות של אבל ומספד. רעב וצמא נתנו את אותותיהם בבני האדם ובבעלי החיים וחיסלו אותם במהירות מבהילה. זו היתה בצורת קשה, על כל שלל זוועותיה.

ואולם, חרף הראיות החותכות הללו לגבורת ה׳, לא שבה ישראל בתשובה, ולא למדה את הלקח שה׳ ביקש ללמדה. נבצר ממנה לראות כי האל שברא את הטבע, השולט בחוקי הטבע, יכול להשתמש בהם כדי לברך או להמיט כיליון. חמושים בגאוותם ושקועים בעבודה זרה סרבו בני ישראל להיכנע לידו הכבירה של ה׳, ובמהרה החלו לחפש אחר גורם אחר לסבלותיהם.

איזבל סירבה לראות בבצורת עונש מאת ה׳. נחושה בהחלטתה לזלזל באלוהי השמיים היא הוקיעה פה אחד כמעט, עם כל עם ישראל, את אליהו, וראתה בו את האשם לאומללותם. האם לא היה זה הוא שדיבר בגנות פולחניהם? אילו רק ייפטרו ממנו, טענה המלכה, זעמם של האלים ישכך וצרותיהם יבואו לקצם.

בעידודה של המלכה ערך אחאב חיפוש קדחתני אחר מקום המסתור של הנביא. הוא שלח שליחים אל הארצות השכנות, הן הקרובות והן הרחוקות, בחיפוש אחר שנוא נפשו, שממנו אף פחד. בחרדתו הרבה הורה על חיפוש יסודי ביותר, ודרש משליטי הממלכות והאומות להישבע שאינם יודעים דבר וחצי דבר על מקום מסתורו של הנביא. אך החיפוש עלה בתוהו. ה׳ הגן על נביאו מפני זממו של המלך הרע, שחטאיו המיטו על הארץ את גינויו וקללותיו של אל פגוע.

לאחר שאיזבל כשלה במאמציה לתפוס את אליהו ולהענישו, היא היתה נחושה בדעתה להתנקם בו על ידי שחיטתם של כל עבדי ה׳ בישראל. איש מהם לא יישאר בחיים. המלכה חדורת הזעם הוציאה לפועל את זממה באמצעות טבח של רבים מעבדי ה׳. ואולם, לא הכול אבדו. עובדיה, שר בכיר שהופקד על ביתו של אחאב, היה איש ירא ה׳. ״ויהי בהכרית איזבל את נביאי יהוה, ויקח עבדיהו מאה נביאים, ויחביאם חמישים איש במערה, וכלכלם לחם ומים׳׳ (מלכים א׳ י״ח: 4).

שנת הבצורת השנייה חלפה ועדיין השמיים חסרי הרחמים לא נתנו שום סימן או אות לגשם ממשמש ובא. בצורת קשה ורעב כבד המשיכו לזרוע הרס וכיליון ברחבי הממלכה. הורים חסרי אונים, שלא עלה בידם להקל על סבלות ילדיהם, נאלצו לחזות במותם. ואף על פי כן סירבו בני ישראל הכופרים להכניע את ליבם לפני ה׳, והמשיכו להתמרמר נגד הנביא שדרך דברו הומטו עליהם עונשים נוראים אלה. דומה שנבצר מהם לזהות בסבל ובמצוקה קריאה לחזרה בתשובה, או התערבות מיד ההשגחה שנועדה להצילם מן הצעד הגורלי שירחיקם ממחילת השמיים.

הכפירה בישראל היתה אפילו נוראה יותר משלל הזוועות המחרידות שחוללה הבצורת בישראל. ה׳ ביקש לשחרר את בני עמו מאשליותיהם ולגרום להם להבין את מחויבותם אליו - האל לו הם חבים את חייהם וכל אשר להם. הוא ניסה לעוררם ולעזור להם למצוא את אמונתם שאבדה, ולכן נאלץ להביא עליהם צרה גדולה.

״החפץ אחפוץ מות רשע, נאום אדוני יהוה? הלוא בשובו מדרכיו, וחיה... השליכו מעליכם זאת כל פשעיכם אשר פשעתם בם, ועשו לכם לב חדש, ורוח חדשה; ולמה תמותו בית ישראל? כי לא אחפוץ במות המת, נאום אדוני יהוה: והשיבו, וחיו.׳׳

״אמור אליהם: חי אני נאום אדוני יהוה, אם אחפוץ במות הרשע, כי אם בשוב רשע מדרכו, וחיה: שובו שובו מדרכיכם הרעים, ולמה תמותו בית ישראל?״׳ (יחזקאל י״ח 23, 31, 32; ל״ג 11.)

ה׳ שלח את שליחיו לעם ישראל והפציר בו לשוב לברית שכרת עמו. אילו שמעו בני ישראל בקולם, הם היו נוטשים את הבעל ושבים לאלוהים חיים, ומסר המשפט של אליהו לא היה ניתן להם. ואולם, האזהרות שיכלו להציל חיים לא הועילו כדי להצילם. גאוותם נפצעה וכעסם התעורר על שליחי ה׳. עתה הם רחשו שנאה עזה לאליהו הנביא. אילו רק ייפול לידיהם הם ימסרוהו בשמחה לאיזבל, כאילו על ידי השתקת קולו יעלה בידם לעצור את התגשמות דבריו! חרף האסון הכבד שנחת עליהם, הם המשיכו לדבוק בעבודת האלילים. וכך הם הוסיפו חטא על הפשע שהמיט את משפטי ה׳ על הארץ.

לעם ישראל מוכה האסון היתה תרופה אחת בלבד - נטישת החטאים שהמיטו עליו את ידו המייסרת של ה׳, האל הכביר, ושיבה אליו בכל ליבו ומאודו. בעבר ה׳ נתן לעם את ההבטחה הבאה: ״הן אעצור השמים ולא יהיה מטר, והן אצוה על חגב לאכול הארץ; ואם אשלח דבר בעמי. ויכנעו עמי אשר נקרא שמי עליהם, ויתפללו ויבקשו פני, וישבו מדרכיהם הרעים, ואני אשמע מן השמים, ואסלח לחטאתם, וארפא את ארצם״ (דברי הימים ב ז׳ 13, 14). על מנת להביא את התוצאה המבורכת הזו המשיך ה׳ לעצור את הטל והמטר מלרדת על הארץ, עד שייערך בה תיקון נחרץ.

תוכחה נוקבת

לזזמן מה הסתתר אליהו בהרים על יד נחל כרית. במשך חודשים הגיע אליו מזונו בדרך נס. בשלב מאוחר יותר, כשהבצורת נמשכה והנחל יבש, הורה ה׳ לעבדו למצוא מקלט בארץ עובדת אלילים: ״קום לך צרפתה אשר לצידון, וישבת שם ; והנה ציוויתי שם אישה אלמנה לכלכלך״ (מלכים א י״ז 9). [״צרפת שבחבל צידון״ אוזכרה גם בברית החדשה בבשורת לוקס ד׳ 26.]

אישה זו לא היתה עבריה. היא לא נהנתה מעולם מן הברכות והזכויות שהורעפו על העם הנבחר; ואולם, היא האמינה באלוהי האמת והתהלכה באור האלוהי שזרח על דרכה. עתה, כשאליהו לא היה מוגן עוד בארץ ישראל, אלוהים שלח אותו אליה כדי למצוא מקלט בביתה.

״ויקם וילך צרפתה, ויבוא אל פתח העיר, והנה שם אשה אלמנה מקוששת עצים; ויקרא אליה ויאמר: ׳קחי נא לי מעט מים בכלי ואשתה.׳ !תלך לקחת; ויקרא אליה ויאמר: ׳לקחי נא לי פת לחם בידך.׳״

בבית מוכה עוני זה, שהבצורת החריפה את עוניו, עמד המזון הזעום להיגמר. ביאתו של אליהו בדיוק ביום בו חששה האלמנה שתיאלץ להרים ידיים במאבק על החיים, היוותה בעבורה מבחן אמונה קשה ביותר. אמונתה בכוחו של אלוהים-חיים לכלכלה, נבחנה במלואה. ואולם, אפילו בשעה קשה זו, כשהיא נתונה במצב קשה ומפחיד, היא הפגינה את אמונתה כאשר צייתה לבקשת הזר שהפציר בה לחלוק עימו את פירור המזון האחרון שלה.

בתגובה לבקשת אליהו לתת לו מעט לחם ומים, אמרה האלמנה: ״חי יהוה אלהיך אם יש לי מעוג, כי אם מלוא כף קמח בכד, ומעט שמן בצפחת; והנני מקוששת שניים עצים, ובאתי ועשיתיהו לי ולבני, ואכלנוהו ומתנו.״ אך אליהו אמר לה: ״אל תיראי, בואי עושי כדברך; אך עשי לי משם עוגה קטנה בראשונה, והוצאת לי, ולך ולבנך תעשי באחרונה. כי כה אמר יהוה אלוהי ישראל: ׳כד הקמח לא תכלה׳ וצפחת השמן לא תחסר עד יום ותת יהוה גשם על פני האדמה.׳״

לא יכול היה להידרש כאן מבחן אמונה גדול יותר. האלמנה נהגה בכל הזרים באדיבות ובנדיבות. כעת, בלי להתחשב בסבל שהיא ובנה ייאלצו לעבור, היא בטחה באלוהי ישראל שיספק לה את כל צורכה, ועמדה במבחן הכנסת האורחים העילאי הזה, בכך שעשתה ״כדבר אליהו.״

נפלאה היתה הכנסת האורחים שאישה צידונית זו הרעיפה על נביא ה׳, נפלאה היתה אמונתה ונפלא היה הגמול שקיבלה מאת ה׳ ביד רחבה. ״ותאכל היא והוא וביתו ימים. כד הקמח לא כלתה, וצפחת השמן לא חסר, כדבר יהוה, אשר דיבור ביד אליהו.״ ״ויהי אחר הדברים האלה, חלה בן האשה בעלת הבית; ויהי חליו חזק מאד, עד אשר לא נותרה בו נשמה. ותאמר אל אליהו: ׳מה ולי ולך איש האלוהים? באת אלי להזכיר את עוני ולהמית את בני?׳

״ויאמר אליה: ׳תני לי את בנך!׳ ויקחהו מחיקה, ויעלהו אל העליה אשר הוא ישב שם, וישכבהו על מיטתו... ויתמודד על הילד שלוש פעמים, ויקרא אל יהוה... וישמע יהוה בקול אליהו; ותשב נפש הילד על קירבו, ויחי.

״ויקח אליהו את הילד, ויורדהו מן העליה הביתה, ויתנהו לאמו; ויאמר אליהו: ׳ראי, חי בנך!׳ ותאמר האישה אל אליהו: ׳עתה זה ידעתי, כי איש אלוהים אתה; ודבר יהוה בפיך אמת.׳״

האלמנה מצרפת חלקה את פת לחמה האחרונה עם אליהו; בתמורה, חייה וחיי בנה ניצלו. אלוהים הבטיח ברכה גדולה לכל בני האדם, אשר בשעת צרה ומחסור יפגינו אהדה ויושיטו עזרה לנזקקים מהם. אלוהים לא השתנה. גבורתו הכבירה לא פחתה מאז ימי אליהו. ההבטחה שניתנה מפי מושיענו מהימנה היום בדיוק כפי שהיתה ביום שבו הכריז אותה: ״המקבל נביא משום היותו נביא שכר נביא יקבל״ (מתי י׳ 41).

״הכנסת אורחים אל תשכחו, כי יש אשר הכניסו אל ביתם מלאכים מבלי לדעת זאת״ (האיגרת אל העברים י״ג 2). מילים אלה לא איבדו מתוקפן עם חלוף הזמן. אבינו שבשמיים ממשיך להקרות בדרכם של בניו הזדמנויות הטומנות בחובן שלל ברכות; אלה שינצלו את ההזדמנויות הללו ימצאו אושר גדול. ״ותפק לרעב נפשך, ונפש נענה תשביע; וזרח בחושך אורך, ואפלתך כצהריים. ונחך יהוה תמיד, והשביע בצחצחות נפשך, ועצמותיך יחליץ; והיית כגן רווה וכמוצא מים, אשר לא יכזבו מימיו״ (ישעיה נ״ח 10, 11).

המשיח אומר היום למשרתיו הנאמנים: ״המקבל אתכם מקבל אותי, והמקבל אותי מקבל זאת אשר שלחני.״ אין אף מעשה חסד הנעשה בשמו, שלא יתוגמל. באותה רכות ואהבה כולל כאן המשיח גם את החלשים והפחותים ביותר במשפחת ה׳. הוא מכריז: ״וכל המשקה את אחד הקטנים האלה רק כוס מים קרים משום היותו תלמיד, אמן אומר אני לכם, לא יאבד שכרו״ (מתי י׳ 40, 42).

במהלך שנות הבצורת והרעב הממושכות התפלל אליהו בכוונה רבה וביקש שלבבות בני ישראל יסורו מעבודת האלילים, ישובו אל ה׳ וידבקו בו. באורך רוח המתין הנביא בשעה שיד ה׳ הכתה קשות את הארץ מוכת הבצורת. בזמן שחזה באינספור ראיות לסבל ולמחסור שהלכו והתרבו סביבו, נשבר ליבו מצער והוא כמה לכוח כדי לחולל תיקון במהרה. ואולם, אלוהים בכבודו ובעצמו הוציא לפועל את תוכניתו, והדבר היחיד שעבדו יכול היה לעשות התמצה בתפילה מתוך אמונה וציפייה לשעה שתקרא לצעדים נחרצים.

הכפירה שרווחה בעם בימי אחאב נבעה משנים רבות של מעשי עוול ורשע. צעד אחר צעד, שנה אחר שנה סטתה ישראל מדרך הישר. דור אחרי דור סירבו בני ישראל להיטיב את דרכם וללכת בדרך הישר, עד שלבסוף מרביתם נכנעו לשליטתם של כוחות האופל.

חלפו כמעט מאה שנים מאז שישראל, תחת הנהגת דוד המלך, הצטרפה בשמחה וברינה לשירת מזמורי השבח וההודיה לאל העליון, מתוך הכרה בתלותה המוחלטת בו על חסדיו שהורעפו עליה מדי יום. הקשיבו למילות הסגידה של בני ישראל, כשזימרו: ״אלוהי ישענו... מוצאי בקר וערב תרנין. פקדת הארץ ותשוקקה, רבת תעשרנה, פלג אלוהים, מלא מים; תכין דגנם, כי כן תכינה.

״תלמיה רוה, נחת גדודה; ברביבים תמוגגנה, צמחה תברך. עטרת שנת טובתך, ומעגליך ירעפון דשן. ירעפו נאות מדבר, וגיל גבעות תחגורנה. לבשו כרים הצאן, ועמקים יעטפו בר; יתרועעו, אף ישירו״ (תהילים ס״ה 6, 14-9).

ישראל הכירה בה׳ בתור האל ש״יסד ארץ על מכוניה.׳׳ כביטוי לאמונתם זימרו בני ישראל: ׳׳תהום כלבוש כסיתו; על הרים יעמדו מים. מן גערתך ינוסון; מן קול רעמך, יחפזון. יעלו הרים, ירדו בקעות אל מקום זה יסדת להם. גבול שמת, בל יעברון; בל יעזבון לכסות הארץ״ (תהילים ק״ד 9-5).

באמצעות גבורתו הכבירה של אלוהי צבאות - איתני הטבע על פני האדמה, בים ובשמיים אינם חורגים לעולם מגבולותיהם. ה׳ משתמש בכוחות הטבע כדי לשמח את ברואיו. ׳יפתח יהוה לך את אוצרו הטוב... לתת מטר ארצך בעיתו, ולברך את כל מעשה ידך׳׳ (דברים כ״ח 12). ״המשלח מעיינים בנחלים; בין הרים יהלכון. ישקו כל חיתו שדי; ישברו פראים צמאם. עליהם עוף השמים ישכון; מבין עפאים יתנו קול... מצמיח חציר לבהמה ועשב לעבודת האדם; להוציא לחם מן הארץ. ויין ישמח לבב אנוש, להצהיל פנים משמן; ולחם לבב אנוש יסעד....

״מה רבו מעשיך יהוה! כלים בחוכמה עשית! מלאה הארץ קניינך. זה הים גדול ורחב ידיים: שם רמש, ואין מספר חיות קטנות עם גדולות... כולם אליך ישברון, לתת אוכלם בעיתו. תיתן להם, ילקטון; תפתח ידך, ישבעון טוב׳׳ (תהילים ק״ד 15-10, 28-24).

לעם ישראל היו שפע של הזדמנויות לשמוח, כי ה׳ הביאם לארץ זבת חלב ודבש. בימי נדודיהם במדבר הבטיח להם כי ינחה אותם אל ארץ שבה לא יסבלו לעולם מחסור בגשם. כך אמר להם: ׳׳כי הארץ, אשר אתה בא שמה לרשתה, לא כארץ מצרים הוא, אשר יצאתם משם: אשר תזרע זאת זרעך, והשקית ברגלך כגן ירק. והארץ, אשר אתם עוברים שמה לרשתה, ארץ הרים ובקעות; למטר השמים, תשתה מים. ארץ, אשר יהוה אלוהיך דרש אותה: תמיד עיני יהוה אלוהיך בה, מרשית השנה ועד אחרית שנה.״

ההבטחה בדבר שפע של גשמי ברכה ניתנה לעם בתנאי שיציית. ה׳ הכריז:

״והיה, אם שמע תשמעו אל מצוותי, אשר אנוכי מצוה אתכם היום, לאהבה את יהוה אלהיכם, ולעבדו, בכל לבבכם ובכל נפשכם. ונתתי מטר ארצכם בעיתו, יורה ומלקוש; ואספת דגנך ותירשך ויצהרך. נתתי עשב בשדך לבהמתך; ואכלת ושבעת.״

ה׳ הזהיר את עמו: ״׳השמרו לכם, פן יפתה לבבכם; וסרתם ועבדתם אלוהים אחרים, והשתחויתם להם. וחרה אף יהוה בכם, ועצר את השמים ולא יהיה מטר, והאדמה לא תיתן את יבולה; ואבדתם מהרה מעל הארץ הטובה, אשר יהוה נותן לכם״ (דברים י״א 17-10).

בני ישראל הוזהרו: ״והיה, אם לא תשמע בקול יהוה אלוהיך, לשמור לעשות את כל מצוותיו וחוקותיו, אשר אנוכי מצווך היום... והיו שמיך אשר על ראשך, נחושת; והארץ אשר תחתיך, ברזל. יתן יהוה את מטר ארצך אבק ועפר: מן השמים ירד עליך עד השמדתך.״ (דברים כ״ח 15, 23, 24).

אלה היו מקצת מן העצות הנבונות שהשיא ה׳ לישראל הקדומה. ה׳ ציווה על העם הנבחר: ״ושמתם את דברי אלה, על לבבכם ועל נפשכם; וקשרתם אותם לאות על ידכם, ויהיו לטוטפת בין עיניכם. ולימדתם אותם את בניכם, לדבר בם, בשבתך בביתך ובלכתך בדרך, ובשכבך ובקומך״ (דברים י״א 18, 19). מפורשות וברורות היו ההוראות הללו. ואולם, בחלוף השנים, דור אחרי דור שכח את אמצעי הלוחמה שה׳ העניק לעמו כדי לחמשו למלחמתו הרוחנית. או אז, ההשפעות המזיקות של הכפירה איימו לסחוף ולהרוס כל מחסום שהוצב בעבור עם ישראל ביד ההשגחה.

וכך קרה שה׳ פקד עתה את עמו במשפטיו החמורים ביותר. נבואת אליהו התגשמה באופן הנורא ביותר. במשך שלוש שנים נערך מצוד אחר נביא החורבן. בצו אחאב תרו המחפשים עיר אחר עיר, ארץ אחרי ארץ. על פי דרישתו, מלכים רבים נשבעו בכבודם שהנביא המוזר אינו שוהה במחוזותיהם. ואולם, החיפוש נמשך, שכן איזבל ונביאי הבעל שנאו את אליהו שנאה עזה, ועשו כל מאמץ כדי לאתרו ולהביאו לתחומי שלטונם. ובינתיים, טרם ירד גשם.

לבסוף, ״ויהי ימים רבים, ודבר יהוה היה אל אליהו... לאמור: ׳לך הראה אל אחאב, ואתנה מטר על פני האדמה.׳״

בציות לצו ה׳, ״וילך אליהו, להראות אל אחאב.״ בערך בזמן שהנביא עשה את דרכו לשומרון, הציע אחאב לעובדיה, השר הממונה על ביתו, ששניהם יערכו חיפוש יסודי בכל הנחלים והמעיינות בתקווה למצוא מרעה לעדרי הצאן והבקר, פן יגוועו ברעב. הבצורת הממושכת נתנה את אותותיה גם בחצר המלכות. המלך שהודאג מאוד לגבי עתיד ביתו, החליט יחד עם שרו הנכבד לצאת לחיפוש אחר שדות מרעה ראויים. ״ויחלקו להם את הארץ, לעבר בה: אחאב הלך בדרך אחד לבדו, ועבדיהו הלך בדרך אחד לבדו.״

״ויהי עבדיהו בדרך, והנה אליהו לקראתו; ויכרהו, ויפול על פניו, ויאמר: ׳האתה זה אתה אדוני אליהו?׳״

בימי הכפירה בישראל המשיך עובדיה לדבוק בה׳. המלך, אדוניו, לא הצליח להדיחו לנטוש את אלוהים חיים. עתה חלק לו אליהו כבוד כשהטיל עליו את שליחותו. וכך הורה לו: ״לך אמור לאדוניך, הנה אליהו.״

אחוז אימה הכריז עובדיה באוזני הנביא: ״מה חטאתי, כי אתה נותן את עבדך ביד אחאב להמיתני?״ העברת מסר כזה למלך אחאב היוותה הסתכנות במוות ודאי. עובדיה הסביר לנביא את הסתייגותו: ״חי יהוה אלוהיך, אם יש גוי וממלכה אשר לא שלח אדוני שם לבקשך, ואמרו, אין; והשביע את הממלכה ואת הגוי, כי לא ימצאכה. ועתה, אתה אומר: ׳לך אמור לאדוניך, הנה אליהו.׳ והיה אני אלך מאיתך, ורוח יהוה ישאך על אשר לא אדע, ובאתי להגיד לאחאב ולא ימצאך, והרגני.״

עובדיה הפציר בנביא בכל ליבו שלא לדחוק בו ללכת לאחאב. הוא אמר: ״ועבדך ירא את יהוה, מנעורי. הלא הגד לאדוני את אשר עשיתי, בהרוג איזבל את נביאי יהוה, ואחבא מנביאי יהוה מאה איש, חמישים חמישים איש במערה, ואכלכלם לחם ומים? ועתה אתה אןמר: ׳לך אמור לאדוניך הנה אליהו,׳ והרגני.״

בשבועה רבת כבוד הבטיח אליהו לעובדיה שהשליחות שהטיל עליו לא תהיה לשווא. ״ויאמר אליהו: ׳חי יהוה צבאות, אשר עמדתי לפניו: כי היום אראה אליו.׳״ לאחר האישוש שקיבל, ״.וילך עבדיהו לקראת אחאב, ויגד לו.״

בתדהמה מהולה באימה הקשיב המלך למסר שהועבר אליו מן האיש שהיה שנוא נפשו ומקור פחדיו, אחריו ערך חיפושים נרחבים ללא ליאות. היטב ידע שאליהו לא יסכן את חייו רק כדי לפגוש אותו. האם ייתכן שהנביא עומד לשאת נבואת חורבן נוספת על ישראל? ליבו של המלך היה אחוז אימה. הוא נזכר בידו של ירבעם שהפכה נוקשה ומשותקת. הוא לא יכול היה שלא להיענות להזמנה שקיבל, אך עם זאת גם לא העז להרים יד נגד שליח ה׳. וכך, מלווה בחיל משמר, הלך המלך לפגוש את הנביא בחיל ורעד.

המלך והנביא ניצבו עתה פנים אל פנים. על אף שאחאב היה חדור שנאה, דומה שכוחו ניטל ממנו בנוכחות אליהו והוא עמד חסר אונים. בדברי הפקפוק הראשונים שלו, ״האתה זה עוכר ישראל?״ חשף אחאב מבלי דעת את רחשי ליבו הכמוסים ביותר. אחאב ידע שהשמיים הפכו חתומים כנחושת באמצעות דבר ה׳, ואף על פי כן ביקש להטיל על הנביא את האשמה על העונשים הכבדים שפקדו את הארץ.

אך טבעי הדבר שעושה הרע יטיל על שליחי ה׳ את האשם על האסונות שניחתו על הארץ כתגובה ישירה לנטישת דרך הישר. נבצר מן האנשים שנכנעו לכוחו של השטן לראות את הדברים לאשורם, כפי שאלוהים רואה אותם. כאשר מראת האמת מוצבת מולם, המחשבה על כך שיוכיחו אותם מעוררת את זעמם. בעיוורונם עקב החטא, הם מסרבים לחזור בתשובה; הם סבורים שעבדי ה׳ פנו נגדם ושהם ראויים לביקורת הנוקבת ביותר.

בעומדו בתום לב לפני אחאב, אליהו אינו מנסה להצדיק את עצמו או להתחנף אל המלך. הוא אף אינו מנסה להתחמק מזעמו של המלך בעזרת בישור הבשורות הטובות על תום הבצורת הממשמש ובא. אין בפיו שום התנצלות. זועם וקנאי לכבוד ה׳, הוא מטיל חזרה את האשמה על אחאב, ומכריז ללא חת באוזני המלך שחטאיו וחטאי אבותיו הם שהמיטו על ישראל את הרעה הנוראה הזו. ״לא עכרתי את ישראל,״ מכריז אליהו בעוז רוח, וממשיך :׳׳כי אם אתה, ובית אביך, בעזבכם את מצות יהוה, ותלך אחרי הבעלים.׳׳

גם בימינו דרושה תוכחה נוקבת, שכן חטאים כבדים גרמו לנתק בין בני האדם לאלוהים. בגידה וחוסר נאמנות הפכו לצו השעה. רבבות בני אדם מכריזים: ׳איננו רוצים שזה ימלוך עלינו.׳ (לוקס י״ט 14). הדרשות החלקלקות הנישאות לעיתים קרובות אינן מותירות במאזיניהן רושם ארוך טווח; החצוצרה אינה משמיעה תרועת התראה. האמיתות המפורשות, החותכות של דבר ה׳, אינן מפלחות את ליבם של בני האדם.

ישנם אנשים רבים המתיימרים להיות תלמידי המשיח, אך אם הם יביעו את רגשותיהם האמיתיים, הם ישאלו: בשביל מה צריך לדבר בצורה מפורשת כל כך? מדוע גינה יוחנן המטביל את הפרושים כשהוכיח אותם: ׳׳ילדי צפעונים, מי הורה אתכם להימלט מן החרון הבא?״ (לוקס ג׳ 7)? לשם מה היה עליו לעורר את זעמה של הורודיה כשאמר להורדוס שהתורה אוסרת עליו לחיות עם אשת אחיו? הרי המבשר שבישר את בוא המשיח איבד את חייו עקב תוכחה מפורשת שהביע במו פיו. מדוע לא יכול היה לפעול מבלי לעורר את מורת רוחם של האנשים שחיו בחטא?

טענות כאלה נשמעות מפיהם של אנשים שהיו אמורים להתייצב כשומריה הנאמנים של תורת ה׳, אך הניחו למדיניות לתפוס את מקומה של נאמנות ולחטא להימשך ללא תוכחה. מתי יישמע שוב בקהילת המשיח קול התוכחה הנאמן?

״אתה האיש!״ (שמואל ב י״ב 7). מילים מפורשות כמו אלו שאמר נתן הנביא לדוד נשמעות לעיתים רחוקות מאוד בדרשות הנישאות בקהילות, וכמעט שאינן מופיעות כלל בעיתונות. אלמלא היו נדירות כל כך, היינו חוזים בגבורת ה׳ במידה רבה יותר בקרב בני האדם. אל לשליחי ה׳ להתלונן שמאמציהם אינם נושאים פרי, עד שיתחרטו על חיבתם היתרה לאישור והסכמה מבני האדם ועל תשוקתם לשאת חן בעיני הזולת, המובילות אותם להסתיר את האמת.

אותם כוהני דת המבקשים להשביע את רצון בני האדם, אשר מכריזים ״שלום, שלום,״ כשאלוהים לא דיבר שלום, מוטב להם שיכניעו את ליבם לפני ה׳ ויבקשו סליחה על חוסר כנותם ועל היעדר אומץ מוסרי. לא מתוך אהבה לרעיהם הם מרככים את המסר שהופקד בידיהם, אלא דווקא מתוך אהבה עצמית, התמסרות לתענוגות ואהבת הנוחות. אהבת אמת חותרת בראש וראשונה לכבד את ה׳ ולהשיג את גאולת הנשמות. מי שניחנו באהבה כזו לא יתחמקו מן האמת כדי להציל את עצמם מן התוצאות הבלתי נעימות של תוכחה מפורשת. כאשר נשמות נתונות בסכנה, שליחי ה׳ אינם מתחשבים בעצמם, אלא מדברים את דבר ה׳ שניתן להם, ומסרבים לתרץ את הרוע או להפחית מחומרתו.

הלוואי שכל מנהיג קהילה ייווכח בקדושת משרתו ומלאכתו, ויפגין את האומץ שהפגין אליהו! רועים המשמשים כשליחי ה׳ מחזיקים במחויבות נוראה. הם נדרשים להוכיח, לגעור ולהפציר, ״וזאת בכל אורך רוח״ (האיגרת השנייה אל טימותיאוס ד׳ 2)

כנציגיו הנאמנים של המשיח שרזי השמיים הופקדו בידיהם, עליהם להמשיך במלאכתו ולעמול קשה כדי לעודד את יראי ה׳ ולהזהיר את הסוררים. אל להם לתת משקל לחוכמת העולם הזה. אל להם לסטות לעולם מן הנתיב שישוע הורה להם לצעוד בו. עליהם לצעוד קדימה באמונה, תוך שהם זוכרים כי הם מוקפים ענן עדים. אל להם להביע את מילותיהם שלהם, אלא את המילים שצוו להכריז בידי האל העליון, הכביר יותר מכל שליטי הארץ. המסר שעליהם להעביר אמור להיות: ״כה אמר ה׳...״ אלוהים קורא לאנשים כדוגמת אליהו, נתן ויוחנן המטביל שיישאו את דברו בנאמנות, יהיו אשר יהיו התוצאות; אנשים שידברו את האמת באומץ, על אף שיהיה עליהם להקריב הכול לשם כך.

אלוהים אינו יכול להשתמש באנשים שבשעת סכנה, כשהכול נדרשים להפגין עוצמה, תעוזה וכוח השפעה, חוששים לעמוד איתנים לצד האמת. הוא קורא לבני האדם לצאת למלחמת חורמה נגד הרוע, ולהילחם עם ״רשויות ושירות, עם מושלי חשכת העולם הזה, עם כוחות רוחניים רעים בשמים.״ לאנשים כאלה הוא יאמר: ׳יפה, עבד טוב ונאמן! ... בוא אל שמחת אדונך׳ (מתי כ״ה 23).

על הר הכרמל

בעומדו לפני אחאב דרש אליהו לקבץ את כל עם ישראל ונביאי הבעל והאשרה ולהיפגש עימו על הר הכרמל. הוא הורה למלך: ״ועתה, שלח קבוץ אלי את כל ישראל אל הר הכרמל; ואת נביאי הבעל ארבע מאות וחמישים, ונביאי האשרה ארבע מאות, אוכלי שולחן איזבל״ (מלכים א י״ח 19).

הצו הוכרז מפיו של אדם שעמד לפני ה׳ בכבודו ובעצמו. אחאב ציית מיד כאילו היה הנביא מלך ישראל, ואילו הוא, המלך, אחד מנתיניו. רצים נשלחו לכל רחבי הממלכה ובידם צו שהורה לעם להתייצב במקום המפגש עם אליהו ונביאי הבעל והאשרה. בכל עיר וכפר נערכו הכנות כדי להגיע למקום הכינוס בשעה היעודה. כשבני העם עשו את דרכם אל הכרמל, לבבותיהם של רבים נמלאו תחושה מבשרת רעות. אירוע בלתי רגיל עמד להתרחש; אחרת, מדוע הוזעקו להתאסף על הר הכרמל? איזה אסון מתרגש עליהם ועל ארצם?

לפני הבצורת היה הר הכרמל אתר טבע יפהפה שנחליו ניזונו ממעיינות עד ומדרונותיו הפוריים כוסו בשלל פרחים מרהיבים וחורשות משגשגות. אולם עתה, תחת קללת הבצורת המצמיתה, הוא איבד מיופיו. המזבחות שהוקמו עליו לשם עבודת הבעל ועשתורת ניצבו עתה בחורשותיו העירומות. מנגד, על פסגת אחד הרכסים הגבוהים ביותר ניצב מזבח ה׳ שחרב.

הר הכרמל חלש על חבל ארץ רחב ופסגותיו נגלו לעין במקומות רבים בממלכת ישראל. לרגלי הכרמל היו נקודות תצפית מהן ניתן היה להשקיף על ההר. עבודת האלילים שנערכה בחסות חורשותיו המעטירות פגעה בכבודו של ה׳. אליהו בחר במקום רם זה כדי להפגין את גבורת ה׳ ולהגן על כבוד שמו.

השכם בבוקר היום המיועד נאספו בסמוך לפסגת ההר רבבות אנשים מישראל הכופרת, כשליבם גדוש ציפייה נלהבת. נביאי הבעל צעדו בתהלוכה מרשימה. ברוב הדר כיאה למלך הגיע אחאב ותפס את מקומו בראשם; עובדי האלילים צעקו לעברו ברכות שלום. ואולם, פחד אחז בלבבותיהם של נביאי הבעל בשעה שנזכרו כי בדבר נביא ה׳ פקדה בצורת את ארץ ישראל ושללה ממנה טל ומטר במשך שלוש וחצי שנים. הם היו בטוחים שמשבר נוראי ממשמש ובא עליהם. האלים שבטחו בהם לא הצליחו להוכיח שאליהו הוא נביא שקר. האלילים שסגדו להם הפגינו אדישות מוחלטת לזעקות הטירוף שלהם, לתחינותיהם, לדמעותיהם, לכניעתם, לטקסיהם המבחילים ולקורבנותיהם יקרי הערך, שהעלו לכבודם ללא הרף.

ואילו אליהו, מוקף ברבבות בני ישראל, ניצב לפני המלך אחאב ונביאי השקר. הוא היה האדם היחיד שהגיע למפגש כדי להגן על כבוד ה׳. נדמה היה שהאיש שהממלכה כולה הטילה עליו את האשם לצרותיה, עומד כעת חסר אונים בנוכחות מלך ישראל, נביאי הבעל, אנשי הצבא ורבבות בני ישראל שסבבוהו. ואולם אליהו אינו לבד. מעליו וסביבו נצבו צבאות השמיים המגוננים; מלאכים שהצטיינו בגבורתם אפפוהו.

במצח נחושה וללא חת ניצב הנביא בקרב ההמונים, מוכן ומזומן לבצע את משימתו ולהוציא לפועל את צו ה׳. ארשת פניו הפיקה יראת כבוד ״נוראה״. בציפייה דרוכה ציפה העם למוצא פיו. בהביטו תחילה על מזבח ה׳ ההרוס ואחר כך על המוני העם, זעק אליהו בקול רם וברור: ״עד מתי אתם פוסחים על שתי הסעיפים? אם יהוה האלוהים לכו אחריו, ואם הבעל לכו אחריו.״

אך העם החריש. איש לא פצה פה. איש בקרב הקהל העצום הזה לא העז להביע נאמנות לה׳. כענן כבד אפפו התעיה ועיוורון את עם ישראל. לא בין רגע פשטה הכפירה הקטלנית הזו בקרב העם, אלא בהדרגה, בכל פעם שמיאן לשמוע את מילות התוכחה והאזהרה שנשלחו אליו מאת ה׳. כל סטייה מדרך הישר, כל סירוב לחזור בתשובה, העמיקו את אשמתו והרחיקוהו יותר ויותר מן השמיים. ועתה, בשעת משבר זו, העם היה נחוש בדעתו לסרב לעמוד לצד ה׳.

ה׳ מתעב אדישות וחוסר נאמנות בשעות משבר במהלך ביצוע מלאכתו. היקום כולו צופה בעניין רב בקרב האחרון שבעימות הגדול בין הטוב לרע. חסידי ה׳ הולכים וקרבים לגבולות עולם הנצח; מה יכול להיות חשוב יותר בעיניהם מאשר לשמור אמונים לאלוהי השמיים? בכל הדורות היו לאלוהים אנשי מוסר מופתיים, וישנם כאלה גם היום - אנשים כדוגמת יוסף, אליהו ודניאל, שאינם מתביישים להודות שהם משתייכים אל עמו המיוחד של ה׳. ברכותיו המיוחדות מורעפות על אנשי מעשה, אנשים שלא יסטו לעולם מדרך הישר של חובתם, אלא ידרשו בעזרת גבורת ה׳: ״מי ליהוה אלי!״ (שמות ל״ב 26); אנשים שלא יסתפקו בדרישה זו, אלא ידרשו ממי שמזדהים עם עם ה׳ לצעוד קדימה ולהפגין את נאמנותם למלך מלכי המלכים ואדון האדונים. אנשים כאלה מכפיפים את רצונם ואת תוכניותיהם לה׳ ולתורתו. באהבתם אליו, חייהם אינם יקרים בעיניהם. מלאכתם היא ללכוד את האור מדבר ה׳ ולהניח לו להאיר את העולם בקרניים בהירות ובנות קיימא. נאמנות לה׳ היא המוטו שלהם.

כאשר עם ישראל פסח על שתי הסעיפים, היסס ופקפק על הר הכרמל, פילח שוב קולו של אליהו את הדממה: ״אני נותרתי נביא ליהוה, לבדי; ונביאי הבעל, ארבע מאות וחמישים איש. ויתנו לנו שנים פרים, ויבחרו להם הפר האחד וינתחהו וישימו על העצים, ואש לא ישימו; ואני אעשה את הפר האחד, ונתתי על העצים, ואש לא אשים. וקראתם בשם אלוהיכם , ואני אקרא בשם יהוה, והיה האלוהים אשר יענה באש, הוא האלוהים!״

הצעתו של אליהו נשמעת הגיונית כל כך, עד שהעם אינו מסוגל לדחותה על הסף ומוצא את האומץ להכריז: ״טוב הדבר!״ נביאי הבעל אינם מעזים לפצות פה ולהביע חוסר הסכמה. אליהו פונה אליהם ומורה להם: ״בחרו לכם הפר האחד ועשו ראשונה, כי אתם הרבים; וקראו בשם אלוהיכם, ואש לא תשימו.״

למראית עין נביאי הבעל נועזים ונחושים, אך בעוד פחד אוחז בלבבותיהם מלאי האשמה, הם מכינים את מזבח הבעל, עורכים עליו את העצים ואת הקורבן ופוצחים בלחשיהם וכישופיהם. קולותיהם הצורמניים מהדהדים שוב ושוב בין היערות והפסגות האופפים אותם, בזמן שהם שבים וקוראים בשם אלוהיהם: ״הבעל עננו!״ הם עומדים סביב המזבח, מדלגים, מתפתלים וצווחים, תולשים את שערותיהם, שורטים את עורם וקורעים את בשרם - כך הם מפצירים באלוהיהם לעזור להם.

הבוקר חלף ושעת הצהריים הגיעה, ועדיין אין שום ראיה שהבעל שומע את זעקות חסידיו השוגים באשליות. אין קול ואין עונה, אין מענה לתפילותיהם הקדחתניות. קורבנם נותר על המזבח בעינו, בלי שאוכל באש.

בזמן שכוהני הבעל מתמידים בתפילותיהם המשולהבות, הם ממשיכים ברוב ערמומיותם להמציא תחבולות כדי למצוא דרך להצית אש על המזבח ולגרום לעם להאמין שהאש ירדה ישירות מן הבעל. אליהו עוקב בדריכות אחר כל צעד שלהם, אך חרף הסיכוי האפסי מייחלים כוהני הבעל להזדמנות כלשהי להוליך את העם שולל, וממשיכים בטקסיהם חסרי השחר.

״ויהי בצהרים ויהתל ויוזם אליהו, ויאמר: ׳קראו בקול גדול כי אלהים הוא, כי שיח וכי שיג לו, וכי דרך לו; אולי ישן הוא, ויקץ.׳ תקראו בקול גדול, ויתגודדו כמשפטם, בחרבות וברמחים עד שפך דם עליהם. ויהי כעבור הצהריים, ויתנבאו עד לעלות המנחה; ואין קול ואין עונה, ואין קשב.״

השטן היה שש לחוש לעזרתם של האנשים שהצליח להוליך שולל, שהיו מסורים לשירותו בכל ליבם ומאודם. הוא היה שמח לשלוח להם ברק שיצית אש על מזבחם ויאכל את קורבנם. ואולם, ה׳ כונן גבולות לשטן וריסן את כוחו, לכן כל תחבולות האויב לא הועילו כדי להצית ולו ניצוץ אחד על מזבח הבעל.

לבסוף, כשקולותיהם צרודים מרוב צעקות ובגדיהם מוכתמים מדם השריטות והפצעים שהטילו בגופם, הפכו כוהני הבעל נואשים. במלוא עוצמת הטירוף שאחז בהם הם מוסיפים לתחינותיהם קללות נוראות על אל השמש שלהם. אליהו ממשיך לצפות בהם בדריכות; הוא יודע שאם יצליחו בעזרת תחבולה כלשהי להצית אש על מזבחם, ההמונים יקרעו אותו מיד לגזרים.

הערב יורד. נביאי הבעל עייפים, חלשים ומבולבלים. אחד מעלה הצעה, אחר מעלה הצעה אחרת,עד שלבסוף הם מרימים ידיים וחדלים ממאמציהם. צווחותיהם, זעקותיהם וקללותיהם אינן מהדהדות עוד על הכרמל. בייאוש הם פורשים מן התחרות.

במשך יום שלם חזו בני העם במעשיהם של כוהני הבעל הנבוכים. הם צפו בריקודיהם הפרועים סביב המזבח, כאילו יעלה בידי הכוהנים לאחוז בקרני השמש השורפות ולרתום אותן לשירותם. הם הביטו באימה על המחזה הנורא של השחתת הגוף בידי כוהני הבעל, והיתה להם הזדמנות להרהר באיוולת של עבודת האלילים. רבים מהמוני העם עייפו מהפגנות שטניות אלה; עתה הם ממתינים בדריכות ועוקבים בעניין רב אחר פעולותיו של אליהו.

הגיעה שעת מנחת הערב. אליהו מפציר בעם: ״גשו אלי.״ בזמן שבני העם מתקרבים אליו בחיל ורעד, הוא פונה אל מזבח ה׳ ההרוס, בו סגדו לפנים בני האדם לאלוהי השמיים, ומקים אותו מחדש. ערימת האבנים השבורות הזו יקרה בעיניו יותר מכל המזבחות המפוארים של עבודת האלילים.

במעשה הבנייה מחדש של מזבח עתיק זה חשף אליהו את הכבוד שרחש לברית שכרת ה׳ עם בני ישראל בשעה שחצו את הירדן ונכנסו לארץ המובטחת. לאחר שבחר ״שתיים עשרה אבנים, כמספר שבטי בני יעקב... ויבנה את האבנים מזבח, בשם יהוה.״

נביאי הבעל המאוכזבים, התשושים ממאמציהם שעלו בתוהו, מחכים לראות מה יעשה אליהו. הם שונאים את נביא ה׳ על שהציע לערוך תחרות, שבסופו של דבר חשפה את חולשתם ואת אוזלת ידם של אלוהיהם; בעת ובעונה אחת, הם פוחדים מכוחו. העם, שאף הוא פוחד, שנשימתו כמעט נעתקה מרוב ציפייה, צופה באליהו הממשיך בהכנותיו. התנהגותו השלווה של הנביא שונה תכלית שינוי מן הטירוף הפנטי חסר השחר שאחז בחסידי הבעל.

הקמת המזבח הסתיימה. הנביא חופר תעלה סביבו, עורך עליו את העצים ומכין את הפר. הוא מניח את העולה על המזבח ומורה לעם להציף את העולה ואת העצים שעל המזבח במים. הוא מצווה עליהם: ״׳מלאו ארבעה כדים מים!׳ ויצקו על העלה ועל העצים; יאמר: ׳שנו!׳ וישנו, ויאמר: ׳שלשו!׳ וישלשו. וילכו המים סביב למזבח; וגם את התעלה מילא מים.״

בהזכירו לעם את הכפירה הממושכת שעוררה את חרון אפו של ה׳, קורא אליהו לבני עמו להכניע את לבבם ולפנות לאלוהי אבותיהם, על מנת שתוסר קללת הבצורת מן הארץ. ואז, בעודו משתחווה ביראת כבוד לאל הסמוי מן העין, הוא נושא את ידיו אל על ונושא תפילה פשוטה.

כוהני הבעל צרחו בטירוף, קיפצו, דילגו ושרטו את עורם מבוקר עד ערב, אך כשאליהו מתפלל, לא מהדהדות שום צווחות מטורפות בהר הכרמל. הוא מתפלל מתוך ידיעה שה׳ נמצא שם, רואה את המתרחש ושומע את תחינתו. נביאי הבעל התפללו בפראות, טירוף ובלבול. אליהו מתפלל בפשטות ובלהט. הוא מבקש מאלוהים להפגין את עליונותו על הבעל, וזאת כדי שישראל תשוב אל ה׳.

הנביא מפציר בה׳: ״יהוה אלוהי אברהם יצחק וישראל, היום יודע כי אתה אלוהים בישראל ואני עבדך; ובדברך עשיתי את כל הדברים האלה. ענני יהוה, ענני, וידעו העם הזה, כי אתה יהוה האלוהים; ואתה הסבת את לבם אחורנית.״

דומייה מעיקה וחדורת יראת כבוד נופלת על כל הנוכחים. נביאי הבעל רועדים מאימה. מודעים לאשמתם, הם מצפים לעונש מהיר ומיידי.

ברגע שתפילת אליהו מסתיימת, יורדות מן השמיים להבות אש כהבזקי ברק בוהקים ונחות על מזבח ה׳ שהוקם מחדש, מאכלות את העולה, לוחכות את המים שבתעלה ומאכלות אפילו את אבני המזבח. זוהר הלהבות מאיר את רכסי ההרים ומסנוור את עיני ההמונים. בעמקים, לרגלי ההר, ממתינים רבים מבני העם בציפייה דרוכה. הם עוקבים אחר ההתרחשויות על ההר ולמראה האש היורדת מן השמיים, הכול משתאים. האש סימלה את עמוד האש שחצץ בים סוף בין בני ישראל לצבא מצרים שדלק אחריהם.

בני העם הניצבים על ההר משתחווים ביראת כבוד לפני האל הבלתי נראה. הם אינם מעזים להמשיך להביט באש שירדה מן השמיים. הם חוששים שמא הם עצמם יאוכלו באש. משוכנעים בחובתם להכיר באלוהי אליהו כאלוהי אבותיהם ולשמור לו אמונים, הם זועקים פה אחד: ״יהוה הוא האלוהים! יהוה הוא האלוהים!״ ברורות ומפורשות מהדהדות זעקותיהם בהרים ובעמקים. סוף סוף התעוררה ישראל לאחר שעיניה נפקחו לאמת וליבה נמלא חרטה. סוף סוף מבין העם את גודל הקלון המחפיר שהמיט על אלוהים. עתה נחשפה במלואה טיבה של עבודה הבעל, העומדת בניגוד חד לעבודת האל שצוותה מפי אלוהי האמת. העם מכיר בצדקו ובחסדו של ה׳ שמנע מן הארץ טל ומטר, עד שעמו יכיר בו ויכריז את שמו. עתה בני ישראל מוכנים ומזומנים להודות שאלוהיו של אליהו עליון על כל האלילים.

כוהני הבעל חוזים בתדהמה מהולה בחרדה בהתגלות המופלאה של גבורת ה׳. ואולם, חרף הבלבול והמבוכה שאחזו בהם, ועל אף שנמצאו בנוכחות כבוד ה׳, הם מסרבים לחזור בתשובה ולסור מדרכם הרעה. הם נחושים בדעתם להמשיך לכהן כנביאי הבעל. כך הם מוכיחים שהם ראויים ובשלים לחורבן. ה׳ מצווה על אליהו להשמיד את נביאי השקר, וזאת כדי להגן על ישראל ששבה בתשובה מפני פיתוייהם של אלה שהדיחו אותה לעבודת הבעל. זעמם של בני העם התעורר עתה על מנהיגי הרשע האלה. בזמן שאליהו נותן את הפקודה: ״תיפשו את נביאי הבעל, איש אל ימלט מהם,״ הם מוכנים ומזומנים לציית לפקודה. הם תופסים את הכוהנים וגוררים אותם לנחל קישון, ושם, לפני תום היום המסמן את ראשיתו של תיקון נחרץ בקרב עם ישראל, נשחטים כוהני הבעל. איש מהם לא נותר בחיים.

מעמק יזרעאל להר חורב

עם שחיטת נביאי הבעל נסללה הדרך לעריכת תיקון רוחני כביר בקרב עשרת שבטי ממלכת ישראל הצפונית. אליהו עימת את בני העם עם כפירתם, וקרא להם להכניע את ליבם ולשוב לה׳. משפטי השמיים פקדו את הארץ; בני העם התוודו על חטאיהם והכירו באלוהי אבותיהם כאלוהים חיים; עתה תוסר קללת השמיים וברכות החיים ישובו ויורעפו על עם ישראל. הארץ תרווה גשמי ברכה. ׳עלה, אכול ושתה!׳׳ אומר אליהו לאחאב, ״כי קול המון הגשם.׳׳ או אז מעפיל הנביא לראש ההר כדי להתפלל. לא על סמך ראיה חיצונית לגשם ציווה אליהו בביטחון רב כל כך על אחאב להתכונן לרדת הגשם. הנביא אינו רואה אף ענן בשמיים; הוא אינו שומע קולות רעמים. הוא פשוט דיבר את דבר ה׳ שהניעה אותו רוח ה׳ לומר, כמענה לאמונתו החזקה. במהלך היום הוא קיים בדבקות את רצון ה׳, וחשף את ביטחונו המלא בנבואות שניתנו בדבר ה׳. עתה, לאחר שעשה כל שהיה בכוחו לעשות, הוא ידע שאלוהי השמיים ירעיף בחסדו את הברכות שנובאו מראש. ה׳ ששלח את הבצורת הבטיח שפע של גשם כגמול על עשיית הטוב; עתה המתין אליהו לגשמי הברכה המובטחים. ברוב ענווה, ׳׳ויגהר ארצה, וישם פניו בין ברכיו,״ והתחנן אל ה׳ למען עם ישראל ששב בתשובה.

פעם אחר פעם שלח אליהו את נערו אל אתר הצופה אל הים התיכון, כדי לבדוק אם נראה בשמיים אות המעיד שה׳ שמע את תפילתו. פעם אחר פעם שב אליו נערו ובפיו הבשורה: ׳׳אין מאומה.׳׳ ואולם, סבלנותו של הנביא לא פקעה ואמונתו לא התערערה; הוא המשיך בתפילותיו היוקדות. שש פעמים חזר הנער והכריז כי אין בשמי הנחושת שום אות לגשם ממשמש ובא.

ללא חת שלח אליהו את נערו פעם נוספת. הפעם שב הנער עם הבשורה: ׳׳הנה עב קטנה ככף איש, עולה מים.׳

די היה בכך. אליהו לא חיכה שהשמיים יתקדרו. בענן פעוט זה הוא חזה באמונה בגשמי ברכה. הוא פעל על פי אמונתו ושלח מיד את נערו אל אחאב ובפיו הפקודה: ״אסור ורד, ולא יעצרכה הגשם.׳׳

אליהו היה איש בעל אמונה גדולה ולכן יכול היה ה׳ להשתמש בו בשעת משבר חמורה זו בתולדות ישראל. כאשר הנביא התפלל, אחזה אמונתו בהבטחות השמיים, והוא התמיד בתפילתו עד שתחינותיו נענו. הוא לא חיכה להוכחה חותכת לכך שאלוהים שמע אותו, אלא ניאות להסתפק באות הקלוש ביותר של חסד האל. את מה שעלה בידי הנביא לבצע בהנחיית ה׳, יכולים כולנו לעשות בתחומי פעילותנו בשירות ה׳, שכן על הנביא מהרי הגלעד נאמר: ״אליהו היה אדם אנושי כמונו; הוא התפלל בחוזקה שלא יהיה מטר, ולא ירד מטר על הארץ שלוש שנים ו שישה חדשים״ (איגרת יעקב ה׳ 17).

אמונה כזו נחוצה בעולם בימינו - אמונה איתנה האוחזת בחוזקה בהבטחות דבר ה׳ ומסרבת להרים ידיים עד שהשמיים ישמעו וייעתרו. אמונה כזו מחברת אותנו לשמיים ומחזקת אותנו בהתמודדותנו עם כוחות האופל. על ידי אמונה, ילדי האלוהים ״הכניעו ממלכות, פעלו צדק, השיגו הבטחות, סגרו פי אריות, כבו להבות אש, נמלטו מפי חרב, התחזקו מחולשה, עשו חיל במלחמה והביסו צבאות זרים״ (האיגרת אל העברים י״א 33, 34). על ידי אמונה, עלינו להעפיל היום אל פסגות תכליתו של אלוהים בעבורנו, כנאמר: ״הכל אפשרי למאמין!״ (מרקוס ט׳ 23).

אמונה היא מרכיב חיוני בתפילה המשיגה את תכליתה. ״כל הקרב אל אלהים צריך להאמין שהוא קיים והוא נותן גמול לדורשיו״ (האיגרת אל העברים י״א 6). ״ובטחוננו בו שאם נבקש דבר כרצונו ישמע אותנו. ואם יודעים אנו שהוא שומע אותנו בכל אשר נבקש, יודעים אנו כי המשאלות שבקשנו ממנו ניתנות לנו״ (איגרת יוחנן הראשונה ה׳ 14, 15). בעזרת אמונה מתמידה כמו זו של יעקב והתעקשות איתנה כמו זו של אליהו, עלינו לשטוח את תחינותינו באוזני אבינו שבשמיים ולתבוע חזקה על מה שהבטיח לנו; שהרי אם לא יתגשמו דבריו, כבוד כס מלכותו יהיה נתון בסכנה.

צללי הלילה ירדו על הכרמל בשעה שאחאב התכונן לרדת מן ההר. ״השמים התקדרו עבים ורוח, ויהי גשם גדול; וירכב אחאב, וילך יזרעאלה.״ בזמן שאחאב נסע אל העיר המלכותית בחושך ובגשם השוטף, נבצר ממנו לראות את הדרך שלפניו. אליהו, שבתפקידו כנביא ה׳ השפיל את אחאב ביום הזה לפני נתיניו ושחט את נביאי הבעל שלו, עדיין הכיר בו כמלך ישראל. עתה, כמחווה למלך, רץ הנביא בעודו אזור בגבורת ה׳ לפני מרכבת המלך והנחה אותו כל הדרך עד לשערי העיר.

במחוות חסד זו שהפגין שליח ה׳ כלפי המלך הרשע, טמון לקח חשוב לכל המתיימרים להיות משרתי ה׳, אך מרוממים ומהללים רק את עצמם. ישנם אנשים הסבורים שאין זה מכבודם לבצע מלאכות הנראות בזויות בעיניהם. הם מהססים לבצע אפילו שירות נחוץ, מחשש שמא יימצאו מבצעים מלאכה של משרת. אנשים כאלה יכולים ללמוד רבות מן המופת של אליהו. דרך דברו נחתמו אוצרות השמיים וטל ומטר לא ירדו על הארץ במשך שלוש שנים; הוא זכה לכבוד רב מאת ה׳ כאשר במענה לתפילתו על הכרמל ירדה אש כברק מן השמיים ואיכלה את העולה; ידו הוציאה אל הפועל את משפטי ה׳ בשחיטת נביאי הבעל ותחינתו לגשם נענתה. ואף על פי כן, לאחר הניצחונות המרשימים שה׳ ראה לנכון להעניק לו כדי לרומם את שירותו הציבורי, הוא היה מוכן ומזומן לבצע מלאכת שירות כמשרת.

בשערי יזרעאל נפרדו דרכיהם של אליהו ואחאב. הנביא שבחר להישאר מחוץ לחומות העיר, התעטף בגלימתו ונשכב על האדמה כדי לישון. המלך שנכנס אל העיר הגיע במהרה לארמונו וסיפר לאשתו על אירועי היום הנפלאים ועל ההתגלות המופלאה של גבורת ה׳, שהוכיחה לישראל כי ה׳ הוא אלוהי האמת ואליהו הוא נביאו הנבחר. בזמן שאחאב סיפר למלכה על שחיטתם של נביאי הבעל, איזבל הסוררת וקשת הלב נמלאה חמת זעם. היא סירבה לזהות באירועים שהתחוללו על הכרמל את יד ההשגחה העליונה השלטת, ובעודה מתקוממת נגד ה׳ הכריזה בהתרסה ובעזות מצח כי אליהו חייב למות.

בלילה הזה עורר שליח המלכה את הנביא התשוש והעביר לו מסר מאת איזבל: ״כה יעשון אלוהים וכה יוספון, כי כעת מחר אשים את נפשך, כנפש אחד מהם.״

דומה היה שאחרי שאליהו הפגין אומץ לב ותעוזה שכאלה, אחרי שהשיג ניצחון מוחץ על המלך, על נביאי הבעל ועל העם הכופר, הוא לא יוכל עוד להרשות לעצמו לשקוע בדיכאון או לנהוג בביישנות. ואולם, האיש שהתברך בשלל ראיות לאהבתו ולחסדו של אלוהים, לא התעלה מעל חולשות אנוש, ובשעה קודרת זו התפוגג אומץ ליבו.

הנביא הקיץ בבהלה מתנומתו. גשם כבד ירד מן השמיים ואפלה כבדה אפפה אותו. בעודו שוכח כי שלוש שנים קודם לכן הנחה אותו ה׳ אל מקום מפלט משנאתה של איזבל ומחיפושיו של אחאב, נס עתה הנביא על נפשו. כשהגיע לבאר שבע, ״וינח את נערו שם. והוא הלך במדבר, דרך יום.״

אליהו לא היה צריך לברוח מתפקידו. היה עליו להתמודד עם האיום של איזבל דרך בקשת עזרה והגנה מאלוהים, שהטיל עליו את המשימה להוכיח את צדקתו ולשמור על כבודו. היה עליו לומר לשליח המלכה כי אלוהים יגן עליו משנאתה. שעות ספורות בלבד חלפו מאז שהיה עד להתגלויות המופלאות של גבורת ה׳, דבר שהיה אמור לנסוך בו ביטחון שהוא לא ייעזב עכשיו לנפשו. אילו היה נשאר במקומו, אילו היה מוצא בה׳ את מקום המפלט שלו ואת מקור כוחו, אילו דבק באמת, ה׳ היה מעניק לו מחסה ומגן מכל רע. הוא היה מעניק לו אות ניצחון נוסף בכך שהיה פוקד את איזבל במשפטיו; הרושם שיכול היה להיות לכך על המלך ועל העם היה מחולל בקרבם תיקון כביר.

אליהו ציפה לגדולות ונצורות מן הנס שהתחולל על הכרמל. הוא קיווה שלאחר הפגנה כבירה זו של גבורת ה׳, איזבל לא תוכל עוד להשפיע על דעתו של אחאב, וכתוצאה מכך ייערך תיקון מהיר ברחבי ישראל. במשך כל היום על הכרמל עשה אליהו את מלאכתו מבלי שאכל דבר. ואף על פי כן, כאשר רץ לפני מרכבת אחאב והתווה לפניו את הדרך מן הכרמל בואכה שערי יזרעאל, אומץ ליבו לא עזבהו, חרף המאמץ הפיזי הרב.

ואולם, אותה תחושה קשה המתעוררת לפעמים בעקבות הפגנת אמונה חזקה והצלחה מזהירה, הציפה עכשיו את אליהו. הוא חשש פן התיקון שהחל על הכרמל, לא יאריך ימים. במהרה שקע הנביא בדיכאון. ממרומי הפסגה שאליה רומם נפל עתה אל עמק הבכא. כאשר פעל בהשראת האל הכול יכול עמד אליהו במבחן האמונה הקשה ביותר. אך בשעה קשה זו, כשייאוש אוחז בליבו ואיומה של איזבל מהדהד באוזניו, כשנדמה לו שידו של השטן על העליונה בזכות הקשר שקשרה נגדו אישה מרשעת זו, איבד הנביא את אחיזתו באלוהים. לאחר שרומם מעל ומעבר לכל מידה, עתה היתה נפילתו קשה ומטלטלת. בעודו שוכח את אלוהים המשיך אליהו במנוסתו, עד שמצא את עצמו במדבר שומם וקודר, כשהוא לבד לגמרי. עייף ונטול כוחות התיישב אליהו תחת שיח רותם. בעודו יושב שם ביקש את נפשו למות. ״ויאמר: ׳רב עתה יהוה קח נפשי, כי לא טוב אנוכי מאבותי.״׳ אליהו היה עתה פליט המרוחק מרחק רב מכל מקום יישוב. רוחו נשברה בשל אכזבתו המרה, והוא לא רצה לשוב ולהביט בפניהם של בני האדם. לבסוף, ברוב תשישותו, נשכב הנביא על האדמה ונרדם.

כל בני האדם חווים תקופות של אכזבה מרה וייאוש מוחלט, ימים שבהם הצער הוא מנת חלקם והם מתקשים להאמין שאלוהים עדיין מטפל במסירות בילדיו עלי אדמות; ימים שבהם הצרות מעיקות כל כך על הנשמה, עד שהמוות נראה עדיף על פני החיים. בתקופות כאלה, אנשים רבים מאבדים את ביטחונם באלוהים ומשתעבדים לספקות וחוסר אמונה. אילו הצלחנו בזמנים כאלה לזכות בתובנה רוחנית ולהבחין ביד ה׳ הפועלת למעננו, היינו חוזים במלאכים המנסים להצילנו מעצמנו ומתאמצים לנטוע את רגלינו על קרקע איתנה יותר מאדמת הררי הנצח. או אז, אמונה חדשה היתה ניצתת בליבנו וחיים חדשים היו מלבלבים בקרבנו.

איוב ירא האלוהים הכריז בשעה הקשה והאפלה שפקדה אותו: ׳׳יאבד יום אולד בו.... לו שקול ישקל כעשי ; והורתי, במאזנים ישאו יחד!״ ״מי יתן ותבוא שאלתי; ותקוותי יתן אלוה. ויאל אלוה וידכאני; :יתר ידו, ויבצעני. ותהי עוד נחמתי... גם אני לא אחשוך פי: אדברה בצר רוחי; אשיחה במר נפשי.׳׳ ׳׳ותבחר מחנק נפשי; מות מעצמותי. מאסתי, לא לעולם אחיה; חדל ממני, כי הבל ימי.׳׳ (איוב ג׳ 3; ו׳ 2, 10-8; ז׳ 11, 15, 16.)

על אף שאיוב חש מותש מחייו וביקש את נפשו למות, ה׳ לא הניח לו למות. הוא הצביע לפניו על העתיד הנפלא המצפה לו, והעניק לו מסר של תקווה: ׳׳והיית מוצק, ולא תירא. כי אתה עמל תשכח; כמים עברו תזכור. ומצהריים יקום חלד; תעופה, כבקר תהיה. ובטחת, כי יש תקוה... לבטח תשכב. ורבצת ואין מחריד; וחלו פניך רבים. ועיני רשעים תכלינה: ומנוס אבד מנהם; ותקותם מפח נפש.׳׳ (איוב י׳א 20-15).

מתהומות הייאוש והדיכאון העפיל איוב לפסגות של אמונה שלמה בחסדו ובכוחו המושיע של אלוהים. הוא הכריז בניצחון:

״הן יקטלני, לו איחל... גם הוא לי לישועה.״
׳ואוי ידעתי, גאלי חי; ואחרון, על עפר יקום.
ואחר עורי, נקפו זאת; ומבשרי, אחזה אלוה.
אשר אני, אחזה לי, ועיני ראו ולא זר.״

(איוב י״ג 15, 16; י״ט 27-25)

ה׳ השיב לעבדו ״מן הסערה״ (איוב ל״ח 1), וחשף בפניו את עוצמת גבורתו. כאשר איוב זכה למבט חטוף על בוראו, הוא תיעב את עצמו ושב בתשובה בשק ואפר. או-אז יכול היה ה׳ להרעיף עליו ברכות רבות ולהפוך את שנותיו האחרונות לשנים הטובות ביותר בחייו.

תקווה ואומץ חיוניים לשירות מופתי של אלוהים; הם מהווים פרי של אמונה. דכדוך הוא חטא ואין בו היגיון. אלוהים יכול ורוצה להעניק למשרתיו ״ביתר תקף״ (אל העברים ו׳ 17) את הכוח שהם נזקקים לו כדי לעמוד בניסיונות ובמבחנים. תוכניותיהם של אויבי ה׳ הזוממים לחבל במלאכתו הן אולי מבוססות ומחושבות, אך בכוחו של ה׳ להרוס את התוכנית הטובה ביותר שלהם. הוא עושה זאת בדרכו ובעתו, כשהוא רואה שאמונת חסידיו נבחנה דיה.

למיואשים בינינו ישנה תרופה בדוקה - אמונה, תפילה, עבודה. אמונה ועשייה יינסכו בליבם ביטחון וסיפוק שילכו ויגדלו מיום ליום. האם גם אתם מתפתים להיכנע לתחושת חרדה מבשרת רעות או לדכדוך מוחלט? בימים האפלים ביותר, כשהכול נראה מאיים ומפחיד, אל תיראו. האמינו באלוהים. הוא יודע את צורכיכם. הוא כל יכול. אהבתו היא אינסופית ואין קץ לרחמיו. אל תחששו שמא ה׳ לא יקיים את הבטחתו. אלוהים הוא התגלמות האמת הנצחית. הוא לא ישנה לעולם את הברית שכרת עם חסידיו ואוהביו. הוא יעניק למשרתיו הנאמנים את מידת היעילות הנדרשת להם לביצוע מטלותיהם. שאול השליח העיד: ״אך הוא אמר לי: ״די לך חסדי, כי בחולשה תושלם גבורתי... על כן בשמחה רבה אתגאה בחולשותי, כדי שתשרה עלי גבורת המשיח. משום כך מרוצה אני בחולשות, בחרפות, במצוקות מחסור, ברדיפות ובצרות הבאות עלי למען המשיח; כי כאשר אני חלש, דוקא אז

חזק אני״ (האיגרת השנייה אל הקורינתיים י״ב 9, 10).

האם נטש ה׳ את אליהו בשעת המבחן הקשה שהתנסה בו? חס וחלילה! אלוהים אהב את עבדו באותה המידה גם כשאליהו חש עצמו זנוח, נטוש בידי אלוהים ואדם כאחד, עד אשר תפילתו נענתה כשניצתה אש בשמיים והאירה את פסגת ההר. עתה, בזמן שישן, מגע עדין וקול נעים העירוהו. הוא קם בבהלה וכמעט עמד לנוס על נפשו מחשש שהאויב מצא אותו. אך הפנים מלאות הרחמים שרכנו מעליו לא היו פניו של אויב, אלא של ידיד. אלוהים שלח מלאך מן השמיים שהביא מזון לעבדו. ״׳קום אכול!״׳ אמר המלאך. ׳׳ויבט [אליהו], והנה מראשתיו עוגת רצפים וצפחת מים.׳׳ לאחר שאכל את הארוחה הקלה שהוגשה לו, נרדם אליהו שוב. פעם נוספת נשלח אליו מלאך ה׳. המלאך נגע בנביא התשוש ואמר לו ברחמים וברוך: ״קום אכול: כי רב ממך הדרך.׳׳״ויקם, ויאכל וישתה; וילך בכוח האכילה ההיא, ארבעים יום וארבעים לילה, עד הר האלוהים, חורב,׳׳ שם מצא מקלט במערה.

״מה לך פה?״

על אף שמקום המסתור של אליהו על הר חורב נסתר מעיני אדם, הוא לא נסתר מעיניו של אלוהים; הנביא התשוש והמיואש לא נותר עזוב לנפשו כדי להיאבק לבד בכוחות החושך שסגרו עליו. בפתח המערה שבה מצא מפלט, פגש אותו ה׳ באמצעות מלאך רב עוצמה שנשלח אליו כדי לברר את צרכיו ולהבהיר לו מפורשות את תכליתו של ה׳ בעבור ישראל. רק לאחר שאליהו למד לבטוח באלוהים לחלוטין, עלה בידו להשלים את מלאכתו בקרב בני העם שהודחו לעבודת הבעל. הניצחון המרשים שהושג על פסגת הכרמל סלל את הדרך לניצחונות כבירים יותר. ואולם, בשל האיום של איזבל סטה אליהו מן הדרך שנפתחה בפניו וטמנה בחובה שלל הזדמנויות נפלאות. איש האלוהים חייב היה להבין את נקודת התורפה במצבו הנוכחי, בהשוואה לעמדת היתרון שה׳ חפץ להעניק לו.

ה׳ פגש את עבדו המותש והציג לפניו שאלה: ״מה לך פה אליהו?״ במילים אחרות: שלחתי אותך לנחל כרית, ואחר כך לאלמנה מצרפת; הטלתי עליך את השליחות לשוב לישראל ולהתייצב לפני כוהני הבעל על הכרמל; אזרתי אותך בכוח כדי שתוכל להנחות את מרכבת המלך עד שערי יזרעאל. אז מי הורה לך להימלט בחופזה אל המדבר? איזו שליחות עליך למלא כאן?

במר ליבו שטח אליהו את תלונתו באוזני ה׳: ״קנא קנאתי ליהוה אלוהי צבאות, כי עזבו בריתך בני ישראל, ואת מזבחותיך הרסו, ואת נביאיך יהרגו בחרב; ואוותר אני לבדי, תבקשו את נפשי לקחתה.״

מלאך ה׳ קרא לנביא לעזוב את המערה, והורה לו להתייצב לפני ה׳ על ההר ולהקשיב לדברו. ״והנה יהוה עבר ורוח גדולה וחזק מפרק הרים ומשבר סלעים לפני יהוה, לא ברוח יהוה; ואחר הרוח רעש, לא ברעש יהוה. ואחר הרעש אש, לא באש יהוה; ואחר האש, קול דממה דקה. ויהי כשמע אליהו, וילט פניו באדרתו. ויצא, ויעמוד פתח המערה.״

לא בהתגלות עוצמתית של גבורת ה׳, אלא דווקא ב׳׳קול דממה דקה״ בחר ה׳ להתגלות לפני עבדו. הוא חפץ ללמד את אליהו שלא תמיד הפגנת עוצמה כבירה היא הדרך הטובה ביותר למילוי משימה. בזמן שאליהו המתין להתגלות ה׳, התחוללה סערה עזה: רוח שיברה הרים, רעמים רעמו, ברקים ברקו ואש מאכלת חלפה ביעף בשמיים; אך ה׳ לא נגלה - לא ברוח, לא ברעש ולא באש. ואז נשמע קול דממה דקה. הנביא כיסה את פניו בגלימתו כאשר הבין שהוא עומד בנוכחות ה׳. קוצר רוחו שכך ורוחו התרככה ונכנעה כליל לה׳. עכשיו ידע לבטח כי בשעת צרה יימצאו לו ביטחון מוחלט ואמון איתן באלוהים, אשר יחזקוהו ויעזרו לו.

לא תמיד הצגת האמת האלוהית בדרך המלומדת ביותר משכנעת את הנשמה ומעוררת אותה לחזרה בתשובה. לא היגיון או כושר התבטאות רוכשים את לבבות הבריות, אלא השפעתה והשראתה הנעימות והמתוקות של רוח הקודש, הפועלת בדממה אך בבטחה בעודה מחוללת שינוי בלב האדם ובונה את אופיו. קול הדממה הדקה של רוח האלוהים הוא זה שבכוחו לשנות את הלב.

״מה לך פה אליהו?״ שאל קול, ושוב השיב הנביא: ״קנא קנאתי ליהוה אלוהי צבאות, כי עזבו בריתך בני ישראל, את מזבחותיך הרסו, ואת נביאיך הרגו בחרב; ואוותר אני לבדי, ויבקשו את נפשי לקחתה.״

ה׳ השיב לאליהו ואמר שהרשעים בישראל לא יחמקו מעונש. הוא יבחר בקפידה אנשים שימלאו את מטרתו: הענשת הממלכה האלילית הכופרת. מלאכה קשה וקפדנית עומדת לפניהם, וזאת על מנת שהכול יקבלו הזדמנות לשוב ולצדד באלוהי האמת. אליהו עצמו אמור לשוב לישראל ולחלוק עם אנשים נוספים את העול הכרוך בעריכת תיקון בקרב העם.

״לך שוב לדרכך מדברה דמשק!״ ציווה ה׳ על אליהו, ״ובאת, ומשחת את חזאל למלך על ארם. ואת יהוא בן נמשי, תמשוח למלך על ישראל; ואת אלישע בן שפט מאבל מחולה, תמשוח לנביא תחתיך. והיה הנמלט מחרב חזאל ימית יהוא; והנמלט מחרב יהוא, ימית אלישע.״

אליהו חשב שהוא החסיד היחיד בישראל של אלוהי האמת. אך ה׳, היודע את צפונות ליבם של כל בני האדם, גילה לנביא שהיו בקרב העם אנשים רבים אחרים, שנותרו נאמנים לו חרף שנות הכפירה הממושכות. ה׳ הכריז: ״והשארתי בישראל שבעה אלפים: כל הברכיים, אשר לא כרעו לבעל, וכל הפה, אשר לא נשק לו.״

ניתן להפיק לקחים רבים מחווייתו של אליהו באותם ימים של ייאוש ותבוסה, לקחים חשובים שאין ערוך להם בעבור משרתי ה׳ בדורנו, דור שבו אנשים רבים סוטים מדרך הישר.

הכפירה הרווחת בימינו זהה לזו שרווחה בישראל בימיו של אליהו הנביא. רבבות בני אדם בימינו עובדים את הבעל בכך שהם מרוממים את האדם מעל אלוהים, מהללים מנהיגים נערצים, סוגדים לממון, ומציבים את תורת המדע מעל לאמיתות שנחשפו בהתגלות האלוהית. ספקות וחוסר אמונה משפיעים לרעה על מוחם וליבם של בני האדם, ואנשים רבים מחליפים את דבר ה׳ בתיאוריות מעשי ידי אדם. מלמדים את הציבור שהגענו לעידן שבו יש לרומם את ההיגיון האנושי מעל לתורות ולאמיתות הטמונות בדבר ה׳. ואילו תורת ה׳, המופת האלוהי של הצדקה, נחשבת חסרת שחר. אויב האמת פועל בעזרת כוח ההטעיה שלו כדי להוליך שולל את בני האדם ולגרום להם להציב חוקים ומנהגים אנושיים במקומו של אלוהים, ולשכוח את החוקה שה׳ חוקק למען אושרה וגאולתה של האנושות.

ואולם, כפירה זו שהפכה רווחת כל כך, אינה חובקת עולם. לא כל בני האדם בעולם הם רעים וחטאים; לא כל בני האדם מצדדים באויב. לאלוהים יש אלפים בדור הזה שלא כרעו ולא השתחוו לבעל, רבבות בני אדם הכמהים להעמיק ללמוד על המשיח ועל התורה, המייחלים שישוע יבוא במהרה כדי לבטל אחת ולתמיד את שלטון החטא והמוות. בנוסף, אנשים רבים עובדים את הבעל מבלי דעת, אך רוח הקודש עדיין נאבקת עליהם.

אנשים אלה זקוקים לעזרתם של חסידי ה׳ שהתוודעו לאלוהים ולמדו להכיר אותו ואת העוצמה הטמונה בדברו. בעת כמו שלנו, חייב כל אחד ואחד מילדי האל לפעול לעזרת הזולת. בזמן שאלה שזכו לתובנות על אמיתות מכתבי הקודש מחפשים אחר גברים ונשים העורגים לאור, מלאכי ה׳ ילוו אותם וישרתו אותם. למקום שאליו הולכים מלאכים, איש אינו צריך לחשוש להגיע. כתוצאה ממאמציהם המסורים של עובדים מקודשים אלה, אנשים רבים יעזבו את עבודת האלילים ויסגדו לאלוהים חיים. אנשים רבים יחדלו לחלוק כבוד לחוקים ולמנהגים מעשי ידי אדם, ויתייצבו ללא מורא לצד אלוהים ותורתו.

דברים רבים תלויים בפועלם של חסידי ה׳ הנאמנים, העושים את מלאכתם ללא הרף. מסיבה זו, השטן עושה כל מאמץ כדי לסכל את התכלית האלוהית המתגשמת בעזרת יראי ה׳. הוא גורם לחלקם לשכוח את משימתם הנעלה והקדושה, ולהסתפק בתענוגות החיים בעולם הזה. הוא מסייע להם להשתקע בחיים נוחים ומבוססים או לעזוב מקומות שבהם יוכלו להשפיע לטובה, לטובת רווחים חומריים גדולים יותר. לאחרים הוא מסייע להימלט בייאוש מחובתם בעקבות התנגדות או רדיפות. ואולם, השמיים צופים באנשים כאלה ברחמים רבים. לכל ילד של אלוהים, שהשטן הצליח להשתיק את קולו, מופנית השאלה: ״מה לך פה?״ הרי שלחתיך אל כל קצווי תבל עם המשימה לבשר את הבשורה ולהכשיר את לבבות בני האדם לקראת יום ה׳. לכן, מדוע אתה כאן? מי שלח אותך?

השמחה שהוענקה למשיח, שגדשה והזינה את ליבו בזמן שסבל והקריב את עצמו, נבעה מכך שחזה בעיני רוחו בחוטאים השבים בתשובה ונושעים. שמחה זו אמורה להיות נחלתו של כל תלמיד של המשיח והתמריץ של שאפתנותו. משיחיים המבינים, גם אם לא באופן מלא, את משמעות הגאולה מבחינתם ומבחינת אחיהם בני האדם, ישכילו להבין במידת מה את צרכיה העצומים של האנושות. לבבותיהם ימלאו רחמים בזמן שיחזו בעוני המוסרי והרוחני של אלפי בני אדם הנתונים תחת צלו הקודר של גורל מר ממוות, של אבדון איום ונורא, שבהשוואה אליו סבל פיזי מתפוגג והופך לשום-כלום.

השאלה: ׳׳מה לך פה?״ מופנית גם למשפחות, לא רק ליחידים. בקהילות רבות ישנן משפחות המעוגנות באמיתות של דבר ה׳, אשר בכוחן להרחיב את מעגל השפעתן אילו יעקרו למקומות הזקוקים לשירות שביכולתן להעניק. אלוהים קורא למשפחות משיחיות ללכת אל המקומות האפלים בעולם הזה ולעבוד בתבונה, מסירות והתמדה למען אנשים שאבדון רוחני אופף אותם. הקרבה עצמית נחוצה כדי להיענות לקריאה זו. בזמן שמשיחיים רבים מחכים עד שכל המכשולים יוסרו מדרכם - נשמות גוועות ללא תקווה וללא אלוהים. אנשים רבים מוכנים לנסוע למקומות מוכי מגפות ולסבול קשיים ומחסור למען השגת רווח ארצי או רכישת ידע מדעי. אז היכן הם האנשים המוכנים לעשות את אותם מאמצים כדי לבשר לבני האדם על המושיע?

כאשר אנשים שניחנו בכוחות רוחניים כורעים תחת נסיבות קשות, מתייאשים ולפעמים אפילו אינם מוצאים עוד שום טעם בחיים, אין בכך שום דבר מוזר או חדש. טוב יעשו אנשים כאלה אם ייזכרו באליהו, אחד מגדולי הנביאים, שנס על חייו בעקבות התפרצות זעם של מלכה חמת מזג. כפליט תשוש, שעייף מנדודיו ונחל אכזבות מרות שריסקו את רוחו, אומץ ליבו ונחישותו, ביקש הנביא את נפשו למות. ואולם, דווקא כשאפסה תקוותו ומפעל חייו עמד להסתיים בתבוסה, הוא למד את אחד הלקחים החשובים ביותר בחייו. בשעת החולשה הגדולה ביותר שלו, הוא למד שצריך ואפשר לבטוח באלוהים גם בנסיבות הקשות ביותר. אלה המפנים את מרצם ומשאביהם למלאכתם מתוך הקרבה עצמית אך מתפתים להיכנע לדיכאון וחוסר אמון, עשויים להפיק עידוד ואומץ מחווייתו של אליהו. אהבתו, חסדו, דאגתו המתמדת וגבורתו של ה׳ מתגלים במיוחד בעבור משרתיו הזוכים לאי הבנה או אי הערכה, כאשר עצותיהם ותוכחותיהם זוכות לזלזול, ומאמציהם לעריכת תיקון רוחני מתקבלים בעוינות והתנגדות.

דווקא בשעת החולשה הגדולה ביותר תוקף השטן את הנשמה עם פיתוייו העזים ביותר. כך ציפה לגבור על בן האלוהים, שכן בעזרת התנהגות זו הוא נחל ניצחונות רבים על האדם. כשכוח הרצון נחלש והאמונה מתערערת, אנשים שהתייצבו לאורך זמן בגבורה ובאומץ לצד האמת נכנעים לפיתוי. משה שעייף מקץ ארבעים שנות נדודים בחברת עמו חסר האמונה, איבד לרגע את אחיזתו בגבורת האלוהים הכול יכולה. הוא נכשל ממש על גבולות הארץ המובטחת. כך קרה גם לאליהו. האיש שתלה את מבטחו בה׳ בשנות הבצורת והרעב הממושכות, שהתייצב ללא מורא לפני אחאב, שניצב יום שלם במהלך העימות הקשה על הר הכרמל לפני עם ישראל כולו בתור עד יחיד של אלוהי האמת - אותו איש הניח ברגע של עייפות וחולשה לפחד מן המוות לגבור על אמונתו באלוהים.

דבר דומה קורה גם כיום, כאשר אנו אפופים ספקות, נבוכים ואובדי עצות לנוכח נסיבות קשות, או סובלים מחסור או מצוקה. או-אז השטן מנסה לערער את ביטחוננו בה׳. כשאנו נתונים במצב כזה, השטן מציג בפנינו את טעויותינו ומדיח אותנו לא לתת אמון באלוהים ולפקפק באהבתו. הוא מקווה לרפות את ידיה של הנשמה ולשבור את אחיזתנו באלוהים.

אנשים הניצבים בחזית המאבק, המונעים בידי רוח הקודש ומבצעים מלאכה מיוחדת בשירות האל, יחושו לעיתים קרובות דכדוך דווקא כשהלחץ יוסר. דיכאון עלול לזעזע ולערער את האמונה האמיצה ביותר ולהחליש את כוח הרצון החזק ביותר. ואולם, אלוהים מבין. הוא ממשיך לרחם על חסידיו ולאהוב אותם. הוא יודע את מניעי הלב הכמוסים ואת מטרותיו. להמתין באורך רוח, לבטוח באלוהים כשהכול נראה אפל - זה הלקח שהמנהיגים בשירות ה׳ צריכים ללמוד. השמיים לא יכזיבו אותם בעת צרה. דבר אינו נראה לכאורה חסר אונים יותר, ועם זאת בלתי מנוצח יותר, מאשר נשמה החשה באפסותה ותולה את מבטחה באלוהים בלבד. הלקח מחווייתו של אליהו, אשר מלמדנו כיצד ללמוד לבטוח מחדש בה׳ בשעת מבחן, לא נועד אך ורק לאנשים בכירים בעלי מחויבות רבה. האל שאזר את אליהו בגבורתו, חזק דיו כדי לתמוך בכל אחד מילדיו הנלחמים במערכה, חלשים ככל שיהיו. ה׳ מצפה מכל אחד מהם לשמור לו אמונים, ואוזר כל אחד מהם בכוח בהתאם לצורכו. בכוחות עצמו, האדם הוא חסר אונים; אך בעזרת גבורת ה׳ ביכולתו לגבור על הרע ולעזור לזולת לנצח את הרע. ידו של השטן לא תוכל לעולם להיות על העליונה אצל אדם התולה את מבטחו באלוהים. ״אך ביהוה לי אמר, צדקות ועוז.״ (ישעיה מ״ה 24).

אחיי המשיחיים, השטן יודע את נקודות התורפה שלכם; לכן, דבקו בישוע. אם תחסו באהבת האל, תוכלו לעמוד בכל ניסיון. די בצדקת המשיח כדי לאזור אתכם בכוח שיאפשר לכם לעצור את גלי הרוע הסוחף את העולם. החדירו אמונה לחייכם. אמונה מקלה על כל עול, משככת כל עייפות. הדרכים שבהן פועלת ההשגחה, הנראות לכם כתעלומה, יתבהרו דרך דבקות מתמדת בה׳ וביטחון בו. צעדו באמונה בדרך שה׳ מתווה לפניכם. מבחנים וקשיים בוא יבואו, אך אנא, המשיכו לצעוד קדימה. הדבר יחזק את אמונתכם ויכשיר אתכם לשירות. דפי ההיסטוריה המקראית נכתבו לא רק כדי שנקרא אותם ונתפעם, אלא כדי שאותה אמונה שפיעמה בליבם של עבדי ה׳ בימי קדם, תפעל גם בליבנו. ה׳ יפעל כיום בדרך לא פחות כבירה, בכל מקום שבו לבבות הפועמים באמונה ישמשו ערוצים לגבורתו.

נאמר לנו, כשם שנאמר לשמעון כיפא: ״הנה דרש השטן לטלטל אתכם כחיטים בכברה. אבל אני התפללתי בעדך שלא תכלה אמונתך״ (לוקס כ״ב 31, 32). המשיח לא ייטוש לעולם את אלה שלמענם מת. אנו עלולים לעזוב אותו ולהכנע לפיתויים , אך המשיח לעולם לא יפנה עורף לאלה שהוא שילם בחייו כופר בעבורם. אילו ייפקחו עינינו הרוחניות, נוכל לחזות בנשמות מעונות הכורעות תחת עול השעבוד, כשמשא כבד של צער ויגון מעיק עליהן כמשא החיטים על עגלה, והן מוכנות ומזומנות למות בייאוש. נוכל לחזות במלאכים המתעופפים ביעף, חשים לעזרת הנשמות המפותות, הודפים לאחור את צבאות הרוע האופפים אותן, ומציבים את רגליהן על קרקע איתנה. המלחמות הנערכות בין שני הצבאות, הן ממשיות בדיוק כמו מערכות הנערכות בין צבאות העולם הזה; גורלות נצחיים תלויים בתוצאות המאבק הרוחני הזה. בחזון שקיבל הנביא יחזקאל נראתה יד מתחת לכנפי הכרובים. הדבר בא ללמד את עבד האלוהים כי גבורת ה׳ היא זו שמעניקה הצלחה וניצחון. אל לאנשים שמונו בידי ה׳ לשליחיו לחוש שמלאכתו תלויה בהם. בני האדם לא נעזבו לנפשם כדי לבצע לבד את המחויבות הקשה הזו. ה׳, האל שאינו ישן ואינו נם, פועל ללא הרף להגשמת תוכניותיו ומקדם את מלאכתו. הוא ישים לאל את תוכניותיהם ומטרותיהם של הרשעים, ויבלבל את עצתם של האנשים הזוממים רעה נגד חסידיו. ה׳ אלוהים, מלך מלכי המלכים, אדון האדונים, יושב הכרובים - שומר על ילדיו מכל משמר בעיצומם של המהומות, המלחמות והסכסוכים המתחוללים בין העמים. כשמעוזי המלכים יישברו, כשחיצי הזעם יחדרו ללבבותיהם של אויבי ה׳, יהיו חסידיו בטוחים ומוגנים בכפות ידיו.

״ברוח אליהו וגבורתו״

במהלך הדורות הארוכים שחלפו מאז ימי אליהו, עורר תיעוד חייו ופועלו השראה רבה והפיח אומץ בליבם של האנשים שנקראו לעמוד לצד הצדק בעיצומה של כפירה. לתיעוד הזה נודעת חשיבות מיוחדת מבחינתנו, ״אנחנו אשר קיצי העולמים הגיעו אלינו״ (האיגרת הראשונה אל הקורינתיים י׳ 11). ההיסטוריה חוזרת על עצמה. העולם בימינו גדוש אנשים כדוגמת אחאב ואיזבל. דורנו רווי עבודת אלילים, בדיוק כפי שהיה בימיו של אליהו. ייתכן שעבודת האלילים אינה מתבצעת במקדשים גלויים לעין; ייתכן ששום צלם או פסל אינו לוכד את מבטנו; ואולם, אלפים הולכים בעקבות אלוהי העולם הזה -נוהים אחר ממון, פרסום, תענוגות ואגדות נעימות לאוזן, המעניקות לאדם היתר למלא את תאוות ליבו שטרם שב בתשובה והתחדש. רבבות בני אדם מחזיקים בתפיסה מוטעית על אלוהים ותכונותיו. למעשה, הם עובדים אלילי שקר בדיוק כמו חסידיו של הבעל. לדאבוננו, רבים מן האנשים המתיימרים להיות משיחיים חוברים למוסדות ולגורמים בעלי השפעה הפועלים נגד אלוהים ואמיתותיו באופן נחרץ וחסר תקנה. הדבר גורם להם להפנות עורף לאלוהים ולרומם את האנוש.

הרוח השוררת בימינו היא רוח של בגידה וכפירה - היא מוכרזת כרוח של הארה, שכן היא מחזיקה בידע של האמת, אך למעשה זוהי רוח של יומרה עיוורת ועזות מצח.

תיאוריות מעשי ידי אדם מהוללות, נישאות על נס ומחליפות את אלוהים ותורתו. השטן מפתה את בני האדם להמרות את פי ה׳ בעזרת ההבטחה שאי ציות ינחילם חירות וחופש, ואז הם יהיו כאלים. מדובר ברוח היוצאת נגד דבר ה׳ המפורש, ומרוממת את חוכמת בני האנוש מעל להתגלות האלוהית. בני האדם גרמו למוחם להפוך חשוך ומבולבל בכך שהושפעו מן העולם והתנהגו בהתאם למקובל בו. דומה שהם איבדו את כושר ההבחנה בין אור לחושך, בין אמת לשקר. סטייתם מדרך הישר גדולה כל כך, שהם מחזיקים בדעותיהם של קומץ ״פילוסופים״, ומחשיבים אותן אמינות יותר מאמיתות כתבי הקודש. ההפצרות וההבטחות הטמונות בדבר ה׳, התוכחות והאיומים כנגד אי ציות ועבודת אלילים - דומה שכל אלה לא הועילו כדי לרכך ולהמס את ליבם. הם רואים באמונה כמו זו שהיתה לשאול השליח, לכיפא וליוחנן, דבר עלום שאבד עליו הכלח, שאינו ראוי שהם, הוגי הדעות המודרניים, יתנו עליו את הדעת.

מבראשית נתן ה׳ את תורתו לאנושות כאמצעי להשגת אושר וחיי נצח. תקוותו היחידה של השטן בסיכול תכליתו של אלוהים היא להדיח את בני האדם להפר את תורת ה׳; השטן עושה כל מאמץ כדי להציג את תורת ה׳ בצורה מסולפת ולהמעיט מחשיבותה. המאמץ הכביר ביותר שלו מתבטא בניסיון לשנות את התורה עצמה, וזאת כדי להדיח את בני האדם לחלל את מצוותיה בעודם מכריזים על ציותם לה.

מחבר אחד המשיל את הניסיון לשנות את התורה לתעלול זדוני עתיק יומין, המתבטא בהזזת ציון דרך המוצב בצומת המחברת בין שתי דרכים, לכיוון הנגדי. הבלבול והקושי שחולל תעלול כזה היה עצום ורב.

ה׳ הציב ציון דרך למען בני האדם העושים את דרכם בעולם הזה. זרוע אחת בו הצביעה על ציות לבורא מרצון בתור הדרך לאושר ולחיים; הזרוע השנייה הצביעה על אי ציות בתור הדרך לאומללות ולמוות. הדרך לאושר הוגדרה מפורשות, בדיוק כשם שהדרך לעיר המקלט הוגדרה בבירור בתורת ישראל. אך לרוע מזלה של האנושות, הסיט האויב המושבע של הצדק והטוב את ציון הדרך הזה לכיוון הנגדי, והמוני בני אדם טעו בדרכם.

דרך תורת משה הורה ה׳ לבני ישראל: ״את שבתותי תשמרו: כי אות הוא ביני וביניכם, לדורותיכם; לדעת כי אני יהוה מקדושכם . ושמרתם את השבת, כי קודש הוא לכם; מחלליה מות יומת, כי כל העשה בה מלאכה, ונכרתה הנפש ההוא מקרב עמיה. ששת ימים יעשה מלאכה, וביום השביעי שבת שבתון קדש ליהוה; כל העשה מלאכה ביום השבת, מות יומת. ושימרו בני ישראל את השבת, לעשות את השבת לדורותם, ברית עולם. ביני ובין בני ישראל, אות הוא לעולם: כי ששת ימים עשה יהוה את השמים ואת הארץ, וביום השביעי שבת וינפש״ (שמות ל״א 17-13).

במילים אלה הגדיר ה׳ מפורשות את הציות בתור הדרך לעיר האלוהים; אך השטן הסיט את ציון הדרך, וגרם לו להצביע אל הכיוון הנגדי. הוא כונן שבת שקרית וגרם לבני האדם לחשוב שכאשר הם שובתים ממלאכתם ונחים בה, הם מצייתים לצו הבורא.

אלוהים הכריז שהיום השביעי הוא יום קודש, שבת לה׳. בתום מעשה הבריאה כונן ה׳ את יום השבת ורומם אותו כתזכורת למעשה הבריאה. ״ויכלו השמים והארץ וכל צבאם. ויכל אלוהים ביום השביעי מלאכתו אשר עשה; וישבות ביום השביעי מכל מלאכתו אשר עשה. ויברך אלוהים את יום השביעי, ויקדש אותו...״ (בראשית ב׳ 3-1).

לאחר יציאת ישראל ממצרים זכתה השבת לשוב לעטרתה ולחשיבותה בעיני עם ה׳. בזמן שעבודם, הנוגשים שהעבידו את בני ישראל בפרך ניסו לאלצם לעבוד בשבת בכך שהגדילו את מכסת העבודה השבועית. שוב ושוב הוחרפו תנאי העבודה ונעשו מתישים יותר ויותר, ודרישות העבודה נעשו תובעניות יותר ויותר. ואולם, בני ישראל יצאו משעבוד מצרים לחירות והובלו למקום שבו יוכלו לציית ללא הפרעה לכל מצוות ה׳. תורת ה׳ הוכרזה בהר סיני; בד בבד, היא נכתבה על שני לוחות אבן ״כתובים באצבע אלוהים״ ונמסרה למשה (שמות ל״א 18). כמעט במהלך כל ארבעים שנות נדודיהם במדבר קיבלו בני ישראל תזכורת מתמדת על יום המנוחה שכונן ה׳, וזאת כאשר המן לא ירד מן השמיים בשבת, ואילו המנה הכפולה שירדה ביום שישי, בזמן ההכנות לשבת, נשמרה בדרך נס טרייה וראויה למאכל ביום השבת.

לפני כניסתם לארץ המובטחת הורה משה לבני ישראל: ״שמור את יום השבת, לקודשו״ (דברים ה׳ 11). ה׳ יעד שבאמצעות שמירה קפדנית של מצוות השבת, יקבלו בני ישראל תזכורת מתמדת על נשיאתם באחריות ויבינו שעליהם למסור דין וחשבון לה׳, בוראם וגואלם. אילו ישמרו את השבת כהלכה וברוח נכונה, לא יהיה בה מקום לעבודת אלילים. ואולם, אם יזלזלו בדיבר זה שבעשרת הדיברות עד שלא ייחשב עוד מחייב, אזי הבורא יישכח מלב כול, ובני האדם יעבדו אלים אחרים. ה׳ הכריז: ״וגם את שבתותי נתתי להם, להיות לאות ביני וביניהם, לדעת, כי אני יהוה מקדשם....״ אך הם, ״במשפטי מאסו ואת חוקותי לא הלכו בהם, ואת שבתותי חיללו: כי אחרי גלוליהם ליבם הולך.״ כשהפציר בהם לשוב אליו, שב ה׳ והסב את תשומת ליבם לחשיבות שמירת השבת הקדושה. הוא אמר: ״אני יהוה אלוהיכם, בחוקותי לכו; ואת משפטי שימרו, ועשו אותם. ואת שבתותי, קדשו; והיו לאות ביני וביניכם, לדעת, כי אני יהוה אלוהיכם״ (יחזקאל כ׳ 12, 16, 19, 20).

כשאלוהים הסב את תשומת ליבם של אנשי יהודה לחטאים שהמיטו עליהם את גלות בבל, הוא הכריז: ״קדשי, בזית; ואת שבתתי, חיללת.... ואשפוך עליהם זעמי, באש עברתי כליתים; דרכם בראשם נתתי, נאום אדוני יהוה״ (יחזקאל כ״ב 8, 31).

בימי נחמיה, בעת בנייתה מחדש של ירושלים, חילול השבת זכה לתוכחה נוקבת: ״הלוא כה עשו אבותיכם, ויבא אלוהינו עלינו את כל הרעה הזאת, ועל העיר הזאת; ואתם מוסיפים חרון על ישראל, לחלל זאת השבת״ (נחמיה י״ג 18).

במהלך שירותו עלי אדמות שב המשיח והדגיש את חובת שמירת השבת. בכל תורתו ומשנתו הביע יראת כבוד ליום קדוש זה, שהוא כונן בכבודו ובעצמו. בימיו הפכה שמירת השבת מעוותת ומסולפת כל כך, ששמירתה שיקפה את אופיים האנוכי והשתלטן של בני האדם במקום את אופיו של אלוהים. המשיח דחה על הסף את תורות השקר ששימשו בידי אנשים שהתיימרו להכיר את ה׳ על מנת להציגו באור מסולף. על אף שהמשיח זכה ליחס של עוינות חסרת רחמים מצד הרבנים, הוא מעולם לא ציית להלכותיהם, ונהג לשמור את השבת על פי תורת ה׳.

המשיח הביע מפורשות את הערכתו לתורת ה׳. כך אמר: ״אל תחשבו שבאתי לבטל את התורה או את הנביאים; לא באתי לבטל כי אם לקיים. אמן אומר אני לכם, עד אשר יעברו השמים והארץ אף יוד אחת או תג אחד לא יעברו מן התקרה בטרם יתקיים הכל. לכן, כל המפר אחת מן המצוות הקטנות האלה ומלמד כך את הבריות, קטון ייקרא במלכות השמים. אבל כל העושה ומלמד, הוא גדול יקרא במלכות השמים״ (מתי ה׳ 19-17).

במהלך עידן הקהילה המשיחית, האויב הגדול שבא לגזול מן האדם את אושרו הפך את השבת שעליה צווינו בדיבר הרביעי, מושא למתקפה מיוחדת. השטן מכריז: ״אפעל כדי למלא מטרות המנוגדות לאלו של אלוהים. אסמיך את כוחם של חסידיי לבטל את השבת הנחגגת ביום השביעי ומשמשת תזכורת לאלוהים. כך אראה לעולם שהיום שבורך וקודש בידי ה׳, השתנה. ליום הזה לא יישאר זכר במוחם של בני האדם, כי אני אמחק אותו מזיכרונם. במקומו אכונן יום מנוחה אחר שלא ייזקף לזכותו של אלוהים, יום חול שאינו יכול לשמש אות בין ה׳ לבין עמו. או-אז אדריך את בני האדם שיקבלו את היום שכוננתי, לייחס אליו את הקדושה שייחס אלוהים ליום השביעי.

״ארומם את עצמי בעזרת נציגיי עלי אדמות. יום ראשון יהולל, והעולם הפרוטסטנטי יקבל את השבת המזויפת הזו בתור השבת האמיתית. דרך חילול השבת שכונן אלוהים, אמיט ביזיון על תורתו. ארתום את המילים שאמר ה׳: ׳כי אות הוא ביני וביניכם, לדורותיכם׳ לשירותה של השבת שכוננתי.

״כך יהפוך העולם לשלי. אהיה שליט העולם, שר העולם. אשלוט במידה רבה כל כך במוחם של בני האדם הנתונים תחת שליטתי, עד שהשבת שכונן אלוהים תהפוך מושא ללעג מיוחד. אות? אדרבה, אהפוך את שמירת השבת ביום השביעי אות לבגידה ברשויות. חוקי האדם יהפכו קפדניים כל כך, שבני האדם לא יעזו לשמור את השבת ביום השביעי. פחד מפני מחסור במזון או ביגוד יגרום להם לחבור אל העולם בחילול תורת ה׳. העולם כולו יימצא תחת שליטתי.״

דרך כינון שבת מזויפת ביקש האויב לשנות את המועדים ואת החוקים שכונן ה׳.

אך האם הצליח באמת לשנות את תורת ה׳? המילים שתועדו בפרק ל״ג בספר שמות הן התשובה לכך. האלוהים שאינו משתנה, ״הוא הוא - אתמול, היום ולעולמים,״ הכריז לגבי השבת הנחגגת ביום השביעי: ״אות הוא ביני וביניכם, לדורותיכם... אות הוא, לעולם״ (שמות ל״א 13, 17 ). ציון הדרך שהוסט ממקומו מכוון אל הדרך הלא נכונה, אך אלוהים הוא עדיין האל הכביר של ישראל. ״הן גוים ככור מדלי, וכשחק מאזניים נחשבו; הן איים, כדק יטול. ולבנון, איו די בער; וחיתו, אין די, עולה. כל הגוים, כאין נגדו; מאפס ותוהו, נחשבו לו.״ (ישעיה מ׳ 17-15). ה׳ קנאי לתורתו היום בדיוק כפי שהיה בימי אחאב ואליהו.

אך התורה זוכה להתעלמות גורפת! הביטו בעולם כיום, השרוי במרי גלוי נגד ה׳. למעשה, זהו דור מושחת ומורד, דור רווי כפיות תודה, טקסיות, חוסר כנות, גאווה וכפירה. בני האדם מתעלמים מכתבי הקודש ושונאים את האמת. ישוע חוזה בתורתו הנפסלת על הסף, באהבתו הזוכה לבוז ובשגריריו הזוכים להתעלמות. הוא מדבר אלינו דרך חסדיו ורחמיו, אך הם אינם זוכים להערכה הראויה; הוא מדבר אלינו דרך אזהרותיו, אך הן זוכות להתעלמות. חצרות ההיכל בנשמת האדם הפכו להיות למקומות בהן מתקיימות תכונות שאינן מאלוהים. אנוכיות, קנאה, גאווה ורשע מושלים בכיפה וזוכים להערכה רבה. אנשים רבים אינם מהססים ללגלג על דבר ה׳, ואילו המאמינים בדבר ה׳ כלשונו וככתבו זוכים ללעג. חוק וסדר זוכים לבוז הולך וגובר, המתקשר ישירות לחילול מצוותיו המפורשות של ה׳. אלימות ופשע הם פרי הבאושים של סטייה מדרך הישר. הביטו במצבם המחפיר ובאומללותם של המוני בני אדם הסוגדים לאלילים במקדשיהם ומחפשים לשווא אחר אושר ושלווה. הביטו בהתעלמות האוניברסלית הכמעט גורפת מן הדיבר על השבת. הביטו גם בחוסר יראת השמיים ובחוצפתם של אלה המחוקקים חוקים כדי לשמור על קדושתו כביכול של היום הראשון בשבוע, ובעת ובעונה אחת מחוקקים חוקים המתירים סחר במשקאות חריפים. בעודם מתנשאים מעל הכתוב ומאמינים שהם חכמים יותר, הם מנסים לכופף את מצפונם של בני האדם ולכפות עליהם את תקנותיהם, ובעת ובעונה אחת נותנים תוקף לרעה חולה אשר הורסת את צלם ה׳ באדם. השטן בכבודו ובעצמו הוא זה שמשמש השראה לחקיקה כזו. הוא יודע היטב כי קללת ה׳ תחול על כל מי שירוממו את החוקה האנושית מעל חוקת האל, והוא עושה כמיטב יכולתו כדי להוביל את בני האדם בדרך הרחבה המובילה לאבדון.

מזה זמן רב כל כך מכבדים בני האדם השקפות אנושיות וסוגדים למוסדות שכוננו ביד אדם, עד שכמעט העולם כולו נוהה אחרי אלילים. השטן המתאמץ לשנות את תורת ה׳, משתמש בכל תחבולה והונאה כדי לפתות את בני האדם להיערך נגד ה׳ ונגד האות המסמן את הצדיקים. ואולם, ה׳ לא ירשה לנצח שתורתו תחולל ותבוזה ללא הסתכנות בעונש. יבוא יום בו ״עיני גבהות אדם, שפל ושח, רום אנשים; ונשגב יהוה לבדו, ביום ההוא״ (ישעיה ב׳ 11). רוח הספקנות אינה מתייחסת ברצינות למצוות תורת ה׳, והיא לועגת להן או מתכחשת אליהן. רוח הגשמיות מטמאת אנשים רבים ושולטת בחלק מהם. התכלית של אלוהים תעמוד איתן אך ורק בזכות מאמץ רב וקורבן מתמשך, אך לבסוף תנחל ניצחון מזהיר.

במלאכה האחרונה שישלים ה׳ עלי אדמות תשוב תורת המוסר של ה׳ לרוממותה. ייתכן שדתות שקר עדיין יהיו רווחות, שהחטא יגבר, שאהבתם של רבים תתקרר, שקורבן המשיח יישכח, שהחושך יכסה את העולם במעטה כבד; ייתכן שהלך הרוח הרווח בעולם ייצא נגד האמת; ייתכן שיירקמו מזימות רבות כדי לפגוע בחסידי ה׳ ולהביא לקיצם; ואולם, בשעת הסכנה הגדולה ביותר יקים אלוהים בני אדם שיישאו מסר נוקב שאיש לא יוכל להשתיקו. בערים הגדולות ובמקומות שבהם ייצאו אנשים מגדרם כדי לדבר נגד האל עליון, יישמע קולה של תוכחה נוקבת. האנשים שה׳ ימנה למשימה זו יוקיעו במצח נחושה את האחדות בין הכנסייה לבין העולם.

הם יקראו בלהט לבני האדם לחדול לשמור את יום המנוחה שכונן ביד אדם, ולהתחיל לשמור על קדושת השבת האמיתית. הם יכריזו באוזני כל אומה: ״יראו את אלהים ותנו לו כבוד, כי באה עת משפטו. השתחוו לעושה השמים והארץ והים ומעיינות המים.״ כל המשתחווה לחיה ולצלמה ומקבל תו על מצחו או על ידו, גם הוא ישתה מיין חרון אלוהים המזוג בכוס זעמו ואיננו מהול״ (ההתגלות י״ד 10-7).

אלוהים לא יפר את בריתו ולא ישנה את מוצא פיו. דברו יעמוד איתן לנצח. אין הוא ניתן לשינוי בדיוק כמו כס מלכותו שיעמוד לנצח. ביום הדין תוצג הברית הזו, שנכתבה מפורשות באצבע אלוהים, והעולם יועמד לדין לפני כס המשפט הנצחי כדי לקבל את גזר דינו.

בימינו, כמו בימי אליהו, הקו החוצץ המפריד בין שומרי מצוות ה׳ לחסידי אלילי השקר משוך בבירור רב. אליהו פנה אל העם וזעק: ״עד מתי אתם פוסחים על שתי הסעיפים? אם יהוה האלוהים לכו אחריו, ואם הבעל לכו אחריו״ (מלכים א י״ח 21). המסר לימינו הוא: ״נפלה נפלה בבל הגדולה... צאו ממנה עמי, פן תשתתפו בחטאתיה ופן תקבלו ממכותיה, כי הגיעו חטאתיה עד השמים וזכר אלוהים את פשעיה״ (ההתגלות י״ח 2, 4, 5).

לא רחוק היום שבו כל נשמה ונשמה תעמוד למבחן. שמירת השבת השקרית תודגש בפנינו. העימות שיכריע את הכף ייערך בין חוקי ה׳ לחוקי האדם. כל אלה שנכנעו בהדרגה לדרישות החומריות ונהגו על פי מנהגי העולם, ייכנעו לכוחות השולטים בהם במקום להניח לעצמם להפוך מושא ללעג, בוז ועלבון ולעמוד בפני מאסר ומוות. בעת הזו יופרד הזהב מן הסיגים. ניתן יהיה להבחין בבירור בין יראת ה׳ אמיתית לבין מראית עין של יראת ה׳ או יראת ה׳ מזויפת. רבים מן הכוכבים שהערצנו בזכות זוהרם יכבו ויואפלו. מי שיעטו על עצמם בגדי קודש אך לא יעטו את צדקת המשיח, ייחשפו למרבה בושתם במלוא ערוותם.

אך בקרב תושבי התבל המפוזרים בכל רחבי העולם ישנם אנשים שלא כרעו ברך ולא השתחוו לבעל. ככוכבי השמיים המאירים בלילה בלבד, יזרחו חסידים מסורים אלה בשעה שעלטה כבדה תכסה את העולם וחושך מצרים יאפוף את בני האדם. בארצות האליליות באפריקה, במדינות הקתוליות באירופה, בדרום אמריקה, בסין, בהודו, בכל האיים ובכל במקומות הנידחים השרויים באפלה בכל קצווי תבל, יש לאלוהים ״מלאי״ של נבחרים שיזרחו ויאירו את החשכה, ובתוך כך יחשפו בבירור בפני העולם הכופר את כוחו המחולל שינוי של ציות לתורת ה׳. כבר עכשיו הם מתגלים בכל אומה, עם ולשון. ובשעת הכפירה האפלה והעמוקה ביותר, כשמאמציו העילאיים של השטן יכותרו בהצלחה לכשיגרום ״לכך שהכל, הקטנים והגדולים, העשירים והעניים, החופשיים והעבדים,״ יקבלו תחת איום מוות את האות שיסמל את הדבקות ביום השבת השקרי, או אז אותם חסידים נאמנים, ״נקיים מאשם וטהורים, בנים לאלוהים אין דופי בהם,״ יזרחו ״כמאורות בעולם,״ בקרב ״דור עיקש ופתלתל״ (ההתגלות י״ג 16; אל הפיליפים ב׳ 15). ככל שהלילה יהיה חשוך יותר, כך יזרחו חסידי ה׳ בבוהק רב יותר.

איזו מלאכה משונה היה מבצע אליהו אילו מנה את מספרם של בני ישראל בזמן שמשפטי ה׳ פקדו את עמו ששב לסורו! למעשה, עלה בידי אליהו למנות אדם אחד בלבד המצדד בה׳. אך כאשר אמר לאלוהים: ״ואוותר אני לבדי, ויבקשו את נפשי לקחתה,״ דבר ה׳ אליו הפתיע אותו: ״והשארתי בישראל שבעת אלפים: כל הברכיים, אשר לא כרעו לבעל״.״ (מל״א י״ט 14, 18).

לכן, בל ינסה איש למנות את מספרם של חסידי ה׳ כיום; הלוואי שכל אדם יהיה בעל לב רחום וחנון, לב שבדומה לליבו של המשיח, יושיט יד למען ישועת העולם האובד.

יהושפט

עד שנקרא לעלות לכס המלוכה בגיל שלושים וחמש, חזה יהושפט במופת של אביו אסא, המלך הטוב שכמעט בכל משבר עשה ״הישר בעיני יהוה״ (מלכים א׳ ט״ו 11). בתקופת מלכותו המשגשגת שארכה עשרים וחמש שנים, השתדל יהושפט להתהלך בדרכי אביו, ככתוב: ״וילך בכל דרך אסא אביו, לא סר ממנו: לעשות הישר בעיני יהוה״(מל״א כ״ב 43).

במאמציו למשול על העם בתבונה השתדל יהושפט לשכנע את נתיניו לנקוט עמדה תקיפה נגד מנהגי עבודת האלילים. לדאבונו, רבים מבני העם בתחומי ממלכתו היו ״מזבחים ומקטרים, בבמות״ (מל״א כ״ב 44). המלך לא הרס מידית את המקדשים הללו, ואולם, מראשית דרכו ניסה לגונן על יהודה מפני החטאים שאפיינו את המלכות הצפונית תחת שלטון אחאב, אשר מלך שנים רבות במקביל למלכות יהושפט. יהושפט דבק בה׳ ונותר נאמן לו. הוא ״לא דרש לבעלים, כי לאלוהי אביו דרש, ובמצוותיו הלך; ולא כמעשה ישראל.״ בזכות יושרו, ״ויהי יהוה עם יהושפט: כי הלך בדרכי דויד אביו הראשונים... ויכן יהוה את הממלכה בידו...״ (דברי הימים ב י״ז 5-3).

״ויתנו כל יהודה כמנוחה ליהושפט; ויהי לו עושר וכבוד לרוב, ויגבה לבו בדרכי יהוה.״ במרוצת הזמן, לאחר שנערכו תיקונים, המלך ״הסיר את הבמות ואת האשורים מיהודה״ ( פס׳ 5, 6). הוא אף גירש את הקדשים שנותרו ביהודה מתקופת מלכות אביו: ״ויתר הקודש, אשר נשאר בימי אסא אביו, בער מן הארץ״ (מל״א כ״ב 47). כך נחלצו אט אט תושבי יהודה מרוב הסכנות שאיימו לפגוע קשות בחייהם הרוחניים ולעצור את התפתחותם הרוחנית. בכל רחבי הממלכה נזקקו בני העם להדרכה בתורת ה׳. הבנת התורה היוותה בעיניהם ערובה לביטחונם; בכך שיחיו על פי דרישות התורה, הם ישמרו אמונים הן לאלוהים והן לבני אדם. ביודעו זאת נקט יהושפט מספר צעדים כדי להבטיח שעמו יקבל הוראה יסודית בכתובים. השרים שפיקחו על האזורים השונים בממלכתו הונחו למצוא כוהנים-מורים שירביצו תורה בעם. בזכות מינויים של מורים אלה בידי חצר המלכות ועבודתם תחת פיקוחם הישיר של שרי המלך, ״וילמדו ביהודה, ועמהם ספר תורת יהוה; ויסבו בכל ערי יהודה, וילמדו בעם״ (דהי״ב י״ז 9-7). רבים מבני העם התעמקו בתורה כדי להבין את מצוות ה׳ ועשו כל מאמץ לזנוח את החטא. או-אז התחוללה תחייה ביהודה.

ניתן לזקוף את השגשוג וההצלחה שהמלך יהושפט זכה להם לדרך הנבונה שבה השכיל למלא את צרכיהם הרוחניים של נתיניו, בהעניקו להם הכשרה בכתובים. ציות לדבר ה׳ טומן בחובו רווח רב. חיים על פי צווי ה׳ טומנים בחובם כוח מחולל שינוי, אשר מביא שלום ומפיח רצון טוב בקרב בני האדם. אילו תורת ה׳ תהפוך לכוח המשפיע בחייו של כל אדם, אילו יוכנעו הלב והמוח תחת כוחו המרסן של דבר ה׳, הרעות החולות הרווחות בימינו בחיים החברתיים והלאומיים לא היו קיימות. מכל בית ובית היתה נובעת השפעה מבורכת שהיתה מעצימה את בני האדם, מעמיקה את תובנותיהם הרוחניות ומחזקת את כוחם המוסרי, וכך היו זוכים עמים ויחידים בעמדת יתרון.

שנים רבות חי יהושפט בשלום ללא הפרעה מן העמים השכנים. ״ויהי פחד יהוה על כל ממלכות הארצות, אשר סביבות יהודה; ולא נלחמו עם יהושפט״ (פסוק 10). פלשת העלתה לו מס, מנחות ומתנות; מהעמים הערביים העלו לו עדרי צאן רבים. ״ויהי יהושפט הלך וגדל ועד למעלה; ויבן ביהודה בירניות וערי מסכנות... ואנשי מלחמה גיבורי חיל בירושלים... המשרתים את המלך, מלבד אשר נתן המלך בערי המבצר בכל יהודה״ (פסוקים 19-12).

משום שיהושפט התברך ב״עושר וכבוד לרב,״ עלה בידו להשפיע רבות על נתיניו למען האמת והצדקה (דהי״ב י״ח 1).

שנים ספורות לאחר עלייתו של יהושפט לשלטון, כשהגיע לשיא פריחתו, תפארתו ועושרו, הוא ניאות לחתן את בנו יהורם עם עתליה, בתם של איזבל ואחאב. דרך איחוד זה נכרתה ברית בין שתי הממלכות. ואולם, ברית זו לא נשאה חן בעיני ה׳, ואף המיטה אסון על המלך ועל רבים מנתיניו בשעת המשבר שפקדה את הממלכה.

במהלך ביקורו של יהושפט אצל מלך ישראל בשומרון, הורעף כבוד מיוחד על האורח המלכותי מירושלים. לפני תום ביקורו השתכנע יהושפט לחבור למלך ישראל במלחמתו נגד ארם. אחאב קיווה שדרך איחוד הכוחות בין מלכות ישראל ומלכות יהודה, יעלה בידו לכבוש את רמות, אחת מערי המקלט העתיקות שלדעתו היתה שייכת בצדק למלכות ישראל.

על אף שברגע של חולשה ופזיזות מיהר יהושפט להבטיח למלך ישראל שיילחם עימו נגד ארם, הוא ידע היטב שעליו לחפש אחר רצון ה׳ לגבי מבצע צבאי זה. לכן הוא הציע לאחאב: ״דרש נא כיום את דבר יהוה.״ בתגובה זימן אליו אחאב ארבע מאות נביאי שקר מן השומרון, ושאל אותם: ״הנלך אל רמות גלעד למלחמה, אם אחדל?״ הם השיבו: ״עלה, ויתן האלוהים ביד המלך״ (פסוקים 4, 5).

יהושפט שלא היה שבע רצון מתשובתם של נביאי השקר, ביקש לקבל אישוש לגבי רצון ה׳. הוא שאל: ״האין פה נביא ליהוה עוד ונדרשה מאותו?״ (פס׳ 6). אחאב השיב: ״עוד איש אחד לדרש יהוה מאותו ואני שנאתיו, כי לא יתנבא עלי טוב כי אם רע - מיכיהו בן ימלה״ (מל״א כ״ב 8). יהושפט, שהיה נחוש בדעתו להיוועץ באיש האלוהים, דרש בתקיפות לזמן את מיכיהו. כאשר איש האלוהים הופיע לפניהם, הפציר בו אחאב והשביעו לומר ״רק אמת בשם יהוה.״ מיכיהו השיב ואמר: ״ראיתי את כל ישראל נפוצים אל ההרים, כצאן, אשר אין להם רעה; ויאמר יהוה: ׳לא אדונים לאלה, ישובו איש לביתו בשלום׳״ (פסוקים 16, 17).

די היה בדברי הנביא כדי להראות לשני המלכים שהמבצע הצבאי שתכננו לא נשא חן בעיני ה׳, אך איש מהם לא שעה לדבריו. אחאב החליט לצאת למבצע והיה נחוש בדעתו להוציא את תוכניתו אל הפועל. יהושפט נתן לו מילת כבוד: ״כמוני כמוך וכעמך עמי, ועמך, במלחמה״ (דהי״ב י״ח 3). לכן, לאחר שנתן הבטחה כזו, הוא לא שש לסגת עם כוחותיו. ״ויעל מלך ישראל ויהושפט מלך יהודה, ,רמות גלעד״(מל״א כ״ב 29).

במהלך הקרב נורה אחאב בחץ ומת בו בערב: ״ויעבור הרינה במחנה, כבא השמש לאמור: איש אל עירו, ואיש אל ארצו!״ (פס׳ 36). נבואת הנביא התגשמה.

בתום קרב הדמים הרה האסון שב יהושפט לירושלים. כשהתקרב לעיר פגש את הנביא יהוא, שפנה אליו ובפיו תוכחה: ״הלרשע לעזור ולשונאי יהוה תאהב? ובזאת עליך קצף מלפני יהוה. אבל, דברים טובים נמצאו עמך: כי בערת האשורות מן הארץ, והכינות לבבך לדרוש האלהים״ (דהי״ב י״ט 2, 3).

את שנותיו האחרונות על כס המלכות הקדיש יהושפט לחיזוק אמונת העם ולביצור מעוזיה הרוחניים של יהודה. ״וישב ויצא בעם, מבאר שבע עד הר אפרים, וישיבם אל יהוה אלוהי אבותיהם״ (פס׳ 4).

אחד הצעדים החשובים שנקט המלך היה הקמתם, מימונם ואחזקתם של בתי משפט יעילים. הוא הציב שופטים ״בכל ערי יהודה הבצרות, לעיר ועיר.״ בצוו שהוציא לשופטים שמינה, הוא התרה בהם: ״ראו מה אתם עושים, כי לא לאדם תשפטו, כי ליהוה; ועימכם, בדבר משפט. ועתה, יהי פחד יהוה עליכם: שמרו ועשו - כי אין עם יהוה אלוהינו עולה ומשא פנים ומיקח שוחד״ (פסוקים 7-5).

מערכת המשפט השתכללה בימיו בזכות הקמת בית דין לערעורים בירושלים. יהושפט הציב בו שופטים ״מן הלוים והכוהנים, ומראשי האבות לישראל, למשפט יהוה, ולריב״ (פס׳ 8).

המלך הפציר בשופטים שמינה לנהוג בנאמנות, יושר וצדק. ״ויצו עליהם, לאמור: ׳כה תעשון ביראת יהוה, באמונה ובלבב שלם. וכל ריב אשר יבוא עליכם מאחיכם היושבים בעריהם, בין דם לדם, בין תורה למצווה, לחוקים ולמשפטים, והזהרתם אותם, ולא יאשמו ליהוה והיה קצף עליכם ועל אחיכם. כה תעשון, ולא תאשמו. ״והנה אמריהו כוהן הראש עליכם לכל דבר יהוה, וזבדיהו בן ישמעא הנגיד לבית יהודה לכל דבר המלך, ושוטרים הלוים, לפניכם. חזקו ועשו, ויהי יהוה עם הטוב״ (פסוקים 11-9).

יהושפט דאג להגן על חירותם וזכויותיהם של כל נתיניו. בכך הוא הדגיש את הדאגה וההתחשבות שכל חבר במשפחת האדם זוכה להן מאת אלוהי הצדק, השולט על הכול. ״אלוהים ניצב בעדת אל; בקרב אלוהים ישפט.״ האנשים שהתמנו כשופטים מטעמו של ה׳ ונתונים תחת פיקוחו נקראים להגן על העניים והיתומים. הם מצווים: ׳׳שיפטו דל ויתום; עני ורש הצדיקו. פלטו דל ואביון; מייד רשעים הצילו״ (תהילים פ״ב 1, 3, 4).

בסמוך לתום שלטון יהושפט על מלכות יהודה, נכבשה הממלכה בידי צבא עז שהטיל את חיתתו על תושבי הארץ. ׳׳ויהי אחרי כן באו בני מואב ובני עמון ועמהם מהעמונים, על יהושפט למלחמה״ (דהי׳׳ב כ׳ 1). הבשורות המרות על הפלישה הגיעו למלך באמצעות שליח, אשר הופיע לפני יהושפט ובפיו המסר המזעזע: ״בא עליך המון רב מעבר לים, מארם; והנם בחצצון תמר, היא עין גדי׳׳ (דהי׳׳ב כ׳ 1, 2).

יהושפט היה מלך אמיץ ובעל עוז רוח. במשך שנים הוא חיזק את צבאו ואת עריו הבצורות. הוא התכונן היטב לקראת כל אויב כמעט; אך בשעת משבר זו, הוא לא בטח בכוח הזרוע. לא בעזרת צבא ממושמע ומאומן, לא בעזרת ערים בצורות, אלא רק בעזרת אמונה שלמה באלוהי ישראל יעלה בידו, כך קיווה, לנחול ניצחון על הגויים האלה שהתרברבו בכוחם להשפיל את יהודה לעיני העמים.

״וירא, ויתן יהושפט את פניו לדרוש ליהוה; ויקרא צום על כל יהודה. ויקבצו יהודה, לבקש מיהוה; גם מכל ערי יהודה באו לבקש את יהוה.״

בעומדו בחצר המקדש לפני עמו שפך יהושפט את ליבו לפני ה׳ בתפילה, והפציר בו למלא את הבטחותיו. הוא הודה בחוסר האונים של ישראל, והתחנן לה׳: ״יהוה אלוהי ואביתינו הלא אתה הוא אלוהים בשמים, ואתה מושל בכל ממלכות הגוים; ובידך כוח וגבורה, ואין עימך להתייצב. הלא אתה אלוהינו, הורשת את יושבי הארץ הזאת מלפני עמך ישראל; ותתנה לזרע אברהם אוהבך, לעולם. וישבו בה; ויבנו לך בה מקדש לשמך לאמור: ׳ואם תבוא עלינו רעה, חרב שפוט ודבר ורעב, נעמדה לפני הבית הזה ולפניך, (כי שמך בבית הזה) ונזעק אליך מצרתנו, ותשמע ותושיע.׳

״ועתה הנה בני עמון ומואב והר שעיר, אשר לא נתתה לישראל לבוא בהם בבואם מארץ מצרים: כי סרו מעליהם ולא השמידום. והנה הם גמלים עלינו: לבוא לגרשנו מירושתך , אשר הורשתנו. אלוהינו, הלא תשפוט בם? כי אין בנו כוח, לפני ההמון הרב הזה הבא עלינו; ואנחנו לא נדע מה נעשה, כי עליך עיננו״ (פסוקים 12-3).

בביטחון מלא אמר יהושפט לה׳: ״כי עליך עיננו.״ במשך שנים הוא לימד את העם לתלות את מבטחו באלוהי ישראל, אשר בימי קדם שב והתערב כדי להציל את עמו הנבחר מחורבן מוחלט. ועתה, כשהממלכה נתונה בסכנה, יהושפט לא ניצב לבד במערכה; ״וכל יהודה עומדים לפני יהוה; גם טפם, נשיהם ובניהם״ (פס׳ 13). בלב אחד צמו יחדיו והתפללו פה אחד. פה אחד הפצירו בה׳ לשלוח בלבול בקרב אויביהם, כדי ששמו של ה׳ ירומם ויזכה לתהילה.

״אלוהים, אל דמי לך; אל תחרש ואל תשקט אל. כי הנה
אויביך יהמיון; ומשונאיך, נשאו ראש. על עמך יערימו סוד; ויתיעצו על
צפוניך. אמרו: ״לכו ונכחידם מגוי, ולא יזכר שם ישראל עוד.״ כי נועצו
לב יחדיו; עליך ברית יכרתו. אהלי אדום וישמעאלים; מואב והגרים.
גבל ועמון ועמלק... עשה להם כמדין; כסיסרא כיבין, בנחל קישון...
יבשו ויבהלו עדי עד; ויחפרו ויאבדו. וידעו, כי אתה שמך יהוה
לבדך: עליון על כל הארץ״

(תהילים פ״ג).

כאשר בני העם חברו למלכם, השפילו את עצמם לפני ה׳ וביקשו את עזרתו, נחה רוח הקודש על יחזיאל, ״הלוי מן בני אסף,״ והוא הכריז: ״הקשיבו כל יהודה ויושבי ירושלים והמלך יהושפט: ׳כה אמר יהוה לכם: אתם אל תיראו ואל תחתו מפני ההמון הרב הזה, כי לא לכם המלחמה, כי לאלוהים. מחר רדו עליהם, הנם עולים במעלה הציץ; ומצאתם אותם בסוף הנחל, פני מדבר ירואל.. לא לכם להלחם בזאת: התייצבו, עימדו וראו את ישועת יהוה עימכם יהודה וירושלים! אל תיראו ואל ונחתו - מחר צאו לפניהם, ויהוה עימכם.׳״

״ויקוד יהושפט אפיים ארצה; וכל יהודה ויושבי ירושלים נפלו לפני יהוה להשתחות ליהוה. ויקומו הלוים מן בני הקהתים, ומן בני הקרחים להלל ליהוה אלוהי ישראל, בקול גדול למעלה.״

השכם בבוקר הם קמו ויצאו למדבר תקוע. בזמן שנערכו לקרב אמר יהושפט: ״שמעוני יהודה ויושבי ירושלים, האמינו ביהוה אלוהיכם ותאמנו, האמינו בנביאיו והצליחו.״ ״ויועץ אל העם, יעמוד משוררים ליהוה, ומהללים להדרת קודש״ (דהי״ב כ׳ 21-14). משוררים אלה יצאו בראש הצבא, זימרו בקול רם בשבח ה׳ והיללוהו על הבטחתו להנחילם את הניצחון.

זו היתה דרך יוצאת דופן של יציאה לקרב מול צבא אויב. בשירת הלל ושבח לה׳ צעדו צבאות יהודה בעודם מרוממים ומהללים את אלוהי ישראל. מזמור ההלל היה שיר המלחמה שלהם. שירת ההלל שיוותה להם חן, הדר ותפארת של קדושה. אילו נשמעו בימינו שירי הלל לה׳, אזי התקווה, האומץ והאמונה היו מתחזקים ומתגברים בהתמדה. האם הדבר לא היה מחזק את ידי הלוחמים האמיצים הניצבים כשומרי האמת?

״ובעת החלו ברינה ותהילה, נתן יהוה מארבים על בני עמון מואב והר שעיר הבאים ליהודה, וינגפו. ויעמדו בני עמון ומואב על יושבי הר שעיר, להחרים ולהשמיד; וככלותם ביושבי שעיר, עזרו איש ברעהו למשחית.

״ויהודה בא על המצפה למדבר; ויפנו אל ההמון, והנם פגרים נופלים ארצה, ואין פליטה״ (פסוקים 24-22).

אלוהים היה משענתה וכוחה של יהודה במשבר זה; אלוהים הוא משענתם וכוחם של חסידיו כיום. בל נבטח במלכים, בל נציב את האדם במקומו של אלוהים. עלינו לזכור שבני האדם עלולים לשגות, ושאלוהים הכול יכול ורב הגבורה הוא מעוזנו - מגדל השמירה המבוצר שלנו. בכל מאבק, בכל שעת חירום, עלינו לדעת שהקרב הוא שלו. אין גבול לכוחו ולמשאביו. לפיכך, הקשיים הבלתי אפשריים שייערמו בדרכנו יהפכו את הניצחון כביר יותר.

״אימרו: הושיענו אלוהי ישענו, וקבצנו והצילנו מן הגוים: להדות לשם
קדשך, ולהשתבח בתהילתך״

(דהי״א ט״ז 35).

עמוסי שלל שבו צבאות יהודה ״אל ירושלים בשמחה, כי שמחם יהוה מאויביהם. ויבואו ירושלים בנבלים ובכינורות, ובחצוצרות אל בית יהוה״ (דהי׳׳ב כ׳ 27, 28). נפלאה היתה הסיבה לשמחתם. כאשר צייתו לצו ה׳ שהורה להם: ״התייצבו, עימדו וראו זאת ישועת יהוה... אל תיראו ואל תחתו״, הם תלו את מבטחם בה׳ באמונה שלמה, וה׳ הוכיח את עצמו כמעוזם ומושיעם (פס׳ 17). עתה יכלו לשיר בהזדהות ובהבנה את מזמורי דוד שנכתבו בהשראת רוח הקודש:

״אלוהים לנו מחסה ועוז; עזרה בצרות, נמצא מאוד... קשת ישבר וקיצץ
חנית; עגלות ישרוף באז. הרפו ודעו כי אנוכי אלוהים; ארום בגוים,
ארום בארץ. יהוה צבאות עימנו; משגב לנו אלוהי יעקב״

(תהילים מ״ו).

״כשמך אלוהים, כן תהילתך על קצוי ארץ; צדק מלאה ימינך. ישמח
הר ציון, תגלנה בנות יהודה: למען משפטיך... ״כי זה אלוהים אלוהינו
עולם ועד; הוא ינהגנו על מות״

(תהילים מ״ח-11,12,15).

בזכות אמונתם של מלך יהודה וצבאו, ״ויהי פחד אלוהים על כל ממלכות הארצות, בשומעם כי נלחם יהוה עם אויבי ישראל. ותשקוט מלכות יהושפט; וינח לו אלוהיו, מסביב״ (דהי״ב כ׳ 29, 30).

מפלת בית אחאב

ההשפעה הרעה שהיתה לאיזבל על אחאב מראשית דרכם המשותפת, נמשכה בשנות חייו האחרונות והניבה פרי באושים של מעשי עוול וחמס שכמעט אין להם אח ורע בהיסטוריה המקראית. ״לא היה כאחאב, אשר התמכר לעשות הרע בעיני יהוה, אשר הסתה אותו איזבל אשתו.״

אחאב החמדן, שקיבל מאשתו איזבל תמיכה ועידוד למעשיו הרעים, נכנע לפיתויים ולתאוות ליבו, עד שנשלט לחלוטין בידי רוח של אנוכיות. הוא לא היה מסוגל לשאת סירוב לבקשותיו או למנוע מעצמו דבר שחמד אותו. הוא חש שכל מה שליבו חפץ בו חייב להיות שלו בזכות ובצדק.

תכונת האופי הבולטת של אחאב, שהשפיעה מרות על עושרה של הממלכה תחת שלטון המלכים שקמו אחריו, נחשפת באירוע שהתרחש בזמן שאליהו היה עדיין נביא בישראל. בצמידות לארמון המלך היה כרם בבעלותו של נבות היזרעאלי. אחאב שחמד את הכרם הציע לבעליו לרכוש אותו ממנו או להחליפו בנחלה אחרת. הוא אמר לנבות: ״תנה לי את כרמך ויהי לי לגן ירק, כי הוא קרוב אצל ביתי, ואתנה לך תחתיו כרם טוב ממנו; אם טוב בעיניך, אתנה לך כסף מחיר זה.״

נבות, שייחס חשיבות רבה לכרם שקיבל בירושה מאבות אבותיו, סירב לוותר עליו. ״ויאמר נבות אל אחאב: ׳חלילה לי מיהוה, מתתי את נחלת אבותי לך.״ על פי תורת ה׳, נחלה לא יכלה לעבור לצמיתות לידיים אחרות בדרך של מכירה או החלפה בנחלה אחרת; כל אחד ואחד מבני ישראל נדרש להחזיק בנחלתו, ככתוב: ״ולא תסוב נחלה לבני ישראל ממטה אל מטה: כי איש בנחלת מטה אביתיו ידבקו...״ (במדבר ל״ו 7).

סירובו של נבות הכעיס את המלך האנוכי וגרם לו ליפול למשכב. ״ויבא אחאב אל ביתו סר וזעף, על הדבר אשר דיבר אליו נבות היזרעאלי... וישכב על מטתו, ויסב את פניו, ולא אכל לחם.״

איזבל שלמדה במהרה מפי בעלה את פרטי המקרה, זעמה על כך שמישהו העז לסרב לבקשת המלך. היא הבטיחה לאחאב לפעול בעניין והכריזה שאל לו להתעצב עוד: ״אתה, עתה תעשה מלוכה על ישראל; קום, אכול לחם, ויטב לבך, אני אתן לך את כרם נבות היזרעאלי.״

לאחאב לא היה אכפת באילו אמצעים תשיג אשתו את מושא תשוקתו, ואיזבל מיהרה לבצע את זממה. היא כתבה איגרות בשם המלך, חתמה בחותם המלך ושלחה אותן אל זקני ושרי העיר שבה התגורר נבות. וכך הורתה להם: ״קראו צום, והשיבו את נבות בראש העם, והושיבו שניים אנשים בני בליעל נגדו, ויעדהו לאמור, ברכת אלוהים ומלך; הוציאהו וסקלהו, ומת.״

נכבדי העיר צייתו לצו המלכה. ״ויעשו אנשי עירו הזקנים והחורים... כאשר כתוב בספרים, אשר שלחה אליהם.״ ואז באה איזבל אל המלך והפצירה בו לקום ולרשת את הכרם. אחאב, שזלזל בהשלכות של מעשהו, ציית בעיוורון לעצת אשתו, וירד אל הכרם כדי לרשת את הנחלה שחמד לעצמו.

ה׳ לא הניח למלך ליהנות מן השלל שהשיג במרמה ובשפיכות דמים, אלא הוכיח אותו קשות. ״ויהי דבר יהוה אל אליהו התשבי, לאמור: ׳קום רד לקראת אחאב מלך ישראל, אשר בשומרון; הנה בכרם נבות, אשר ירד שם לרשתו. ודיברת אליו לאמור: ׳כה אמר יהוה, הרצחת וגם ירשת?׳״ בנוסף, הורה ה׳ לאליהו להכריז באוזני אחאב את העונש הנורא שנגזר עליו.

הנביא מיהר לבצע את צו ה׳. כאשר המלך החוטא נפגש פנים אל פנים עם שליח ה׳ הקפדן, הוא ביטא את פחדו הנורא במילים: ״המצאתני אויבי?״

ללא היסוס השיב שליח ה׳: ״מצאתי, יען התמכרך לעשות הרע בעיני יהוה. הנני מבי אליך רעה, וביערתי אחריך; הכרתי לאחאב משתין בקיר, ועצור ועזוב בישראל.״ אחאב לא יזכה לשום רחמים. שושלת אחאב תושמד לצמיתות. ״ונתתי את ביתך כבית ירבעם בן נבט וכבית בעשא בו אחיה: אל הכעס אשר הכעסת, ותחטא את ישראל.״ אלה היו הדברים שהכריז ה׳ באוזני אחאב באמצעות עבדו.

על איזבל אמר ה׳: ״הכלבים יאכלו זאת איזבל בחל יזרעאל. המת לאחאב בעיר יאכלו הכלבים; והמת בשדה יאכלו עוף השמים.״

כששמע המלך את המסר הנורא, ״ויקרע בגדיו, וישם שק על בשרו, ויצום; וישכב בשק, ויהלך אט.״

״ויהי דבר יהוה אל אליהו התשבי, לאמור: ׳הראית כי נכנע אחאב מלפני? יען כי נכנע מפני, לא אבי הרעה בימיו; בימי בנו אביא הרעה על ביתו.״׳

בתוך פחות משלוש שנים מצא אחאב את מותו במלחמה עם צבא ארם. אחזיהו, יורש העצר, ״ויעש הרע בעיני יהוה; וילך בדרך אביו ובדרך אמו, ובדרך ירבעם בן נבט... ויעבוד את הבעל וישתחווה לו; ויכעס את יהוה אלוהי ישראל, ככל אשר עשה [אחאב] אביו״ (מלכים א כ״ב 53, 54). ואולם, עונשי ה׳ הומטו בקפדנות על המלך הסורר בגין חטאיו. מלחמה עקובה מדם עם מואב, ומאוחר יותר תאונה שסיכנה את חייו - כל אלה העידו על חרון אפו של ה׳ עליו.

לאחר שאחזיהו נפל ״בעד השכבה בעלייתו אשר בשומרון״ ונפצע קשה, הוא חשש מתוצאות התאונה, ולכן שלח כמה משריו לברר אצל בעל זבוב, אלוהי עקרון, האם יחלים, אם לאו. אלוהי עקרון היה אמור למסור מידע על העתיד דרך כוהניו. אנשים רבים נהרו אליו כדי להיוועץ בו ולדעת את העתיד, אך הנבואות שהוכרזו באוזניהם והמידע שנמסר להם נבעו משר האופל.

בדרכם פגשו שרי אחזיה איש אלוהים, שהורה להם לשוב אל המלך ולמסור לו את המסר הבא: ״כה אמר יהוה: ׳המבלי אין אלוהים בישראל אתה שולח לדרוש בבעל זבוב אלוהי עקרון? לכן המיטה אשר עלית שם, לא ותרד ממנה, כי מות ותמות.׳״ לאחר שמסר את דבריו הלך הנביא לדרכו. השרים הנדהמים מיהרו לשוב אל המלך וחזרו באוזניו על דבריו של איש האלוהים. המלך שאל: ״מה משפט האיש, אשר עלה לקראתכם וידבר אליכם את הדברים האלה?״ הם השיבו: ״איש בעל שער, ואזור עור אזור במותניו.״ המלך הכריז: ״אליה התשבי הוא!״ הוא ידע שאם הזר שפגשו שריו אכן היה אליהו הנביא, אין ספק שדבריו יתגשמו. מתוך פחד ורצון למנוע את העונש הנוראי שנגזר עליו, הוא החליט לשלוח את אנשיו כדי להביא אליו את הנביא.

פעמיים שלח אחזיהו משלחת צבאית כדי להפחיד את הנביא ולאלצו לבוא אליו; פעמיים הומט על המשלחות חרון אפו של ה׳. חברי המשלחת השלישית נכנעו לפני ה׳, ובזמן שמפקדם ניגש אל שליח ה׳, ״ויכרע על ברכיו לנגד אליהו, ויתחנן אליו וידבר אליו: ׳איש האלוהים, תיקר נא נפשי ונפש עבדיך אלה חמישים בעיניך.׳״

״וידבר מלאך יהוה אל אליהו: ׳רד אותו, אל תירא מפניו.׳ ויקם וירד אותו אל המלך. וידבר אליו: ׳כה אמר יהוה, יען אשר שלחת מלאכים לדרוש בבעל זבוב אלוהי עקרון, המבלי אין אלוהים בישראל לדרוש בדברו? לכן המיטה אשר עלית שם, לא תרד ממנה, כי מות ותמות.׳״

בימי מלכות אביו חזה אחזיהו בניסים ונפלאות שחולל האל העליון. הוא חזה בראיות הנוראות שנתן ה׳ לישראל הכופרת, שהעידו על יחסו של ה׳ לאנשים המתעלמים מחוקי תורתו המחייבים. אחזיהו הקל ראש בראיות חמורות אלה, כאילו לא היו אלא סיפורי בדים. במקום להכניע את ליבו לפני ה׳, הוא הלך אחרי הבעל, ולבסוף ביצע את מעשה הכפירה הנועז ביותר שלו. בשיא מריו וסירובו לחזור בתשובה, מת אחזיהו, ככתוב: ״וימת כדבר יהוה אשר דיבר אליהו.״ תולדות חטאו ועונשו של אחזיהו טומנים בחובם אזהרה חמורה שאיש אינו יכול להתעלם ממנה ללא חשש מעונש. בני האדם בימינו אולי אינם מכבדים את אליליהם של עובדי האלילים, ואולם, אלפים סוגדים במקדש השטן בדיוק כפי שעשה מלך ישראל. רוח האלילות רווחת בעולם, על אף שבחסות המדע וההשכלה היא עוטה צורות מעודנות ומושכות יותר מאשר בימים שבהם חילה אחזיהו את פניו של אלוהי עקרון. כל יום בתורו תורם את הראיות העגומות שלו, המוכיחות שהאמונה בנבואות האמת הולכת ופוחתת, ואת מקומה תופסים אמונות תפלות ומעשי כישוף שטניים, אשר קוסמים לליבם של רבים ולוכדים את מוחם.

כיום, פולחני המסתורין של עבודת האלילים הוחלפו בטקסים סודיים, בסיאנסים ובמעשי ניסים ונפלאות המתבצעים בידי מדיומים, המתקשרים עם רוחות. הגילויים שחושפים מדיומים ומתקשרים אלה מתקבלים בשקיקה בידי רבבות בני אדם, אשר מסרבים לקבל את אור האלוהים דרך דברו או רוח קודשו. האנשים שמאמינים בספיריטיזם )האמונה שניתן להעלות את רוחות המתים ולתקשר איתן), לועגים אולי למכשפי ימי קדם, אך השטן, המתעה הכביר, צוחק בניצחון בזמן שהם נכנעים לכשפיו שלבשו צורה אחרת.

אנשים רבים נרתעים באימה מן המחשבה על התייעצות במתקשרים ובחוזי עתידות, אך הם מוקסמים מצורות מתוחכמות, מעודנות יותר של ספיריטיזם. בנוסף, ישנם אנשים ההולכים שולל אחר תורות של כתות שונות, כגון, המדע הנוצרי, תורת המסתורין של התיאוסופיה ותורות הנסתר של דתות המזרח.

מבשריהם של כמעט כל שיטות הספיריטיזם טוענים כי הם ניחנו בכוחות ריפוי. הם מייחסים את כוח הריפוי שלהם לחשמל, לכוח המשיכה (מגנטיות), או לכוחות על טבעיים רדומים האצורים במוח האדם. ישנם לא מעט אנשים, אפילו בעידן המשיחי של ימינו, הפונים למרפאים כאלה, במקום לבטוח בכוחו של אלוהים חיים ובמיומנותם של רופאים מוסמכים. האם היושבת לצד מיטת חוליו של בנה, מכריזה: ״אינני יכולה עוד לעשות דבר. האם אין אף רופא שיוכל להביא מזור לבני?״ היא שומעת על נסי ריפוי מופלאים שחולל ״צדיק בעל נס״ או מרפא ״בעל ידי חשמל״, ואז היא מפקידה את אוצרה היקר בידיו של אדם כזה כדי שיטפל בו. אך למעשה היא מפקידה את בנה בידיו של השטן בכבודו ובעצמו, כאילו עמד הוא לצדה. במקרים רבים, עתידו של ילד כזה נשלט בידי כוח שטני, שדומה שבלתי אפשרי לשוברו.

לאלוהים היתה סיבה טובה לחוש מורת רוח מכפירתו של אחזיהו. מה לא עשה ה׳ כדי לזכות בליבם של בני ישראל ולעורר בהם ביטחון בו? במשך דורות הרעיף ה׳ על עמו אינספור גילויי אהבה וחמלה, שאין להם אח ורע בתולדות האנושות. מבראשית שש ה׳ והתענג על בני האדם, ככתוב: ״ושעשעי זאת בני אדם״ (משלי ח׳ 31). הוא היה לעזר לכל אלה שחיפשו אחריו בכל ליבם. ואולם, עתה, מלך ישראל שנטש את ה׳ כדי לבקש עזרה מאחד מאויביה המושבעים של ישראל, העז להכריז באוזני עובדי האלילים כי הוא בוטח יותר באליליהם מאשר באלוהי השמיים. בדומה מחללים בני האדם את כבודו של ה׳ כאשר הם מפנים עורף למקור הגבורה והחוכמה כדי לבקש עזרה או עצה מכוחות האופל.

אם חרון ה׳ התעורר בשל מעשהו של אחזיהו, כיצד מתייחס ה׳ למי שזכו באור גדול יותר אך בחרו ללכת בדרכו הרעה של אחזיהו?

אלו שהתמסרו לכישופי השטן עשויים להתרברב בתועלת הרבה שצמחה להם, אך האם מוכיח הדבר שדרכם נבונה או בטוחה? אז מה אם הם יזכו בתוחלת חיים ארוכה יותר או ישיגו רווח חומרי? האם התעלמות מרצון ה׳ תשתלם להם בסופו של דבר? כל רווח כזה יתגלה לבסוף כהפסד אבוד. לא ניתן להרוס, ללא חשש מעונש, ולו מחסום אחד שהציב ה׳ כדי לשמור על חסידיו מפני כוחו של השטן.

לאחזיהו לא היה בן, לפיכך עלה כס המלכות יהורם אחיו, שמלך על עשרת שבטי ישראל במשך שתיים עשרה שנים. במהלך שנים אלה המשיכה אימו איזבל, שהייתה עדיין בחיים, להפעיל את השפעתה הרעה על ענייני המדינה. מנהגי עבודת האלילים עדיין רווחו בקרב רבים מבני העם. יהורם עצמו עשה את הרע בעיני ה׳, ככתוב: ״ויעשה הרע בעיני יהוה, רק לא כאביו וכאמו; ויסר את מצבת הבעל, אשר עשה אביו. רק בחטאות ירבעם בן נבט, אשר החטיא את ישראל, דבק: לא נסר ממנה.״ (מלכים ב ג׳ 2, 3).

בימי שלטון יהורם על מלכות ישראל מת יהושפט, ובנו של יהושפט, שאף הוא נקרא בשם יהורם או יורם, עלה על כס השלטון במלכות יהודה. בזכות נישואיו עם בתם של אחאב ואיזבל היה יהורם מלך יהודה מקורב מאוד למלך ישראל; במלכותו הוא נהה אחרי הבעל כבית אחאב, ככתוב: ״.וילך בדרך מלכי ישראל, כאשר עשו בית אחאב... ויעש הרע בעיני יהוה... גם הוא עשה במות בהרי יהודה; ויזן את יושבי ירוישילם, וידח את יהודה״ (דהי״ב כ״א 6, 11).

ה׳ לא הניח למלך יהודה להמשיך בכפירתו הנוראה בלי להוכיח אותו. אליהו הנביא שטרם עלה השמיימה, לא יכול היה להחריש בזמן שמלכות יהודה צעדה באותו מסלול שהוביל את מלכות ישראל לסף חורבן. הנביא שלח איגרת ליהורם מלך יהודה שהכילה מסר מאת ה׳. המלך הרשע קרא באיגרת את המילים המחרידות הבאות:

״כה אמר יהוה, אלוהי דויד אביך: ׳תחת אשר לא הלכת בדרכי יהושפט אביך ובדרכי אסא מלך יהודה. ותלך בדרך מלכי ישראל, ותזנה את יהודה ואת יושבי ירושלים, כהזנות בית אחאב; וגם את אחיך בית אביך הטובים ממך, הרגת. הנה יהוה נוגף מגפה גדולה בעמך ובבניך ובנשיך ובכל רכושך. ואתה בחליים רבים, במחלה מעיך, עד יצאו מעיך מן החולי, ימים על ימים.׳״

על מנת להגשים את הנבואה, ״ויער יהוה על יהורם את רוח הפלישתים והערבים, אשר על יד כושים. ויעלו ביהודה, ויבקעוה וישיבו את כל הרכוש הנמצא לבית המלך, וגם בניו ונשיו; ולא נשאר לו בן, כי אם יהואחז [שכונה גם אחזיהו או עזריהו], קטון בניו.

״ואחרי כל זאת, נגפו יהוה במעיו לחלי, לאין מרפא.״

״ויהי לימים מימים וכעת צאת הקץ לימים שניים, יצאו מעיו עם חליו, וימת בתחלואים רעים.. וימליכו יושבי ירושלים את אחזיהו בנו הקטן תחתיו.״ ״וימלך אחזיהו [יהואחז] בנו, תחתיו״ (דהי״ב׳ כ״א: 19 ; מל״ב ח׳ 24).

יהורם בן אחאב עדיין ישב על כס המלכות בישראל בזמן שאחיינו, אחזיהו, עלה על כס המלכות ביהודה. אחזיהו מלך שנה אחת בלבד, ובמהלכה, בהשפעת אימו עתליה, ״יועצתו להרשיע׳׳ (דהי׳׳ב כ״ב 3, 4), ״וילך בדרך בית אחאב, ויעש הרע בעיני יהוה, כבית אחאב...״ (מל״ב ח׳ 27). איזבל סבתו היתה עדיין בחיים, ולכן כרת אחזיהו ברית עם דודו, יהורם מלך ישראל.

קיצו הטרגי של אחזיהו מלך יהודה הגיע במהרה. בני בית אחאב ששרדו אכן ״היו לו יועצים, אחרי מות אביו, למשחית לו״ (דהי׳׳ב כ״ב 3, 4). בזמן שאחזיהו ביקר את דודו ביזרעאל, הונחה הנביא אלישע בידי ה׳ לשלוח את אחד מבני הנביאים לרמות גלעד כדי למשוח את יהוא למלך ישראל. באותה השעה יצאו יהודה וישראל בכוחות מאוחדים למבצע צבאי נגד ארם ברמות גלעד. יהורם נפצע בקרב, שב ליזרעאל והשאיר את יהוא לפקד על צבאות מלכות ישראל ומלכות יהודה.

בזמן ששליחו של אלישע יצק שמן על ראשו של יהוא, הוא הכריז: ״כה אמר יהוה אלוהי ישראל, ׳משחתיך למלך אל עם יהוה, אל ישראל,״ ואז הטיל עליו חגיגית את המשימה המיוחדת מאת ה׳: ״והכיתה את בבית אחאב אדוניך; ונקמתי דמי עבדי הנביאים, ודמי כל עבדי יהוה מיד איזבל. ואבד כל בית אחאב.״ אלה היו הדברים שהכריז ה׳ דרך שליחו. (מל״ב ט׳ 6-8).

אחרי שהוכתר למלך בידי הצבא מיהר יהוא ליזרעאל, שם החל במלאכת ההוצאה להורג של האנשים שהמשיכו ביודעין לחטוא ולהדיח אחרים לחטוא. יהורם מלך ישראל, אחזיהו מלך יהודה ואיזבל המלכה האם, יחד עם ״כל הנשארים לבית אחאב ביזרעאל, וכל גדוליו ומיודעיו וכוהניו״, נרצחו כולם.

״ועתה כל נביאי הבעל, כל עבדיו וכל כוהניו״ שחיו במרכז עבודת הבעל ליד שומרון, הוצאו להורג בחרב. צלמי האלילים נהרסו ונשרפו ומקדש הבעל הפך לעיי חורבות, ככתוב: ״וישמד יהוא את הבעל מישראל״ (מל״ב י׳ 11, 19, 28).

הבשורות הרעות על ההוצאה להורג ההמונית הגיעו לאוזניה של עתליה, בתה של איזבל, שעדיין שימשה בתפקיד רם בממלכת יהודה. כאשר נוכחה לדעת כי בנה, מלך יהודה, מת, היא הורתה על השמדת צאצאי בית מלכות יהודה: ״ועתליהו אם אחזיהו, ראתה כי מת בנה; ותקם, ותדבר את כל זרע הממלכה לבית יהודה.״ בטבח זה הושמדו כל צאצאי דוד המלך שהיו זכאים לעלות על הכס, למעט יורש עצר אחד, תינוק ושמו יואש, שהוחבא בידי אשת יהוידע, הכוהן הגדול, בתחומי בית המקדש. שש שנים הוצפן הילד במקדש בזמן שעתליה היתה ״מולכת על הארץ״ (דהי״ב כ״ב 10, 12).

בשלהי תקופה זו, ״כל הכוהנים מערי יהודה״ (דהי״ב כ״ג 8), חברו ליהוידע הכוהן הגדול בהכתרת ובמשיחת יואש, שהיה עדיין ילד, והכריזו כי הוא מלכם: ״ויכו כף, ויאמרו: ׳יחי המלך!׳״ (מל״ב י״א 12).

״ותשמע עתליה את קול הרצין העם; ותבוא אל העם בית יהוה. ותרא והנה המלך עמד על העמוד כמשפט, והשרים והחצוצרות אל המלך, וכל עם הארץ שמח, ותוקע בחצוצרות. ותקרע עתליה את בגדיה, ותקרא: ׳קושר קושר!׳ (מל״ב י״א -13 14). ואולם, יהוידע הורה לקציניו לתפוס את עתליה ואת תומכיה ולהובילם מחוץ למקדש אל אתר ההוצאה להורג, שם יומתו.

כך הושמד אחרון צאצאי בית אחאב. הרשע הנורא שבוצע בעטיו של אחאב (דרך הברית שכרת עם איזבל), נמשך עד שאחרון צאצאיו חוסל. אפילו בארץ יהודה, שבה עבודת ה׳, אלוהי האמת, לא נזנחה רשמית מעולם, הצליחה עתליה להדיח רבים לאלילות.

מיד לאחר הוצאתה להורג של המלכה הרשעה, שמעולם לא שבה בתשובה, ״ויבואו כל עם הארץ בית הבעל ויתצהו, את מזבחתו ואת צלמיו שברו היטב, ואת מתן כוהן הבעל, הרגו לפני המזבחות״ (פס׳ 18).

או אז התחולל תיקון רוחני. מי שלקחו חלק בהכתרת יואש למלך, נשבעו חגיגית ״להיות לעם ליהוה.״ עתה, לאחר שהוסרה השפעתה הרעה של בתה של איזבל מממלכת יהודה, וכוהני הבעל נשחטו ומקדשם נהרס, ״וישמחו כל עם הארץ, והעיר שקטה״ (דהי״ב כ״ג 16, 21).

הקריאה לאלישע

אלוהים הורה לאליהו למשוח נביא אחר במקומו: ״ואת אלישע בן שפט מאבל מחולה, תמשוח לנביא תחתיך״ (מלכים א י״ט 16). בצייתו לדבר ה׳ יצא אליהו צפונה לחפש אחר אלישע. כמה שונה היה הנוף שנגלה לעיניו מן הנוף בו חזה רק זמן קצר קודם לכן! אז היתה האדמה חרבה וצחיחה והשדות שוממים, שכן טל ומטר לא ירדו על הארץ שלוש וחצי שנים. עתה עלתה הצמחייה מכל עבר, כאילו כדי לכפר על ימי הבצורת והרעב.

אביו של אלישע היה איכר אמיד וירא ה׳. ביתו היה בין היחידים בתקופה שבה רווחה הכפירה, שלא השתחווה לבעל. בני ביתו כיבדו ויראו את ה׳. לדידם, דבקות באלוהי ישראל היתה צו השעה: הם צייתו לה׳ בכל מעשיהם ואורחותיהם. באווירה כזו העביר אלישע את שנות חייו הראשונות. בשקט ובשלווה של חיי הכפר, בלקחים שלמד מאלוהים ומן הטבע, בהכשרה המקצועית שרכש בעבודתו המועילה - כל אלה הקנו לו הרגלי חיים של פשטות וציות להוריו ולה׳, בזכותם התאים למשרה הרמה שיועד לה.

הקריאה להפוך לנביא ניתנה לאלישע בזמן שחרש את השדה בחברת עבדי אביו. אלישע לא בחל בשום מלאכה; הוא עסק בכל עבודה שיכול היה להועיל בה. הוא ניחן ביכולת מנהיגות ובענווה, והיה מוכן ומזומן לשרת ולעזור. הוא היה אדם שקט, רגוע ועדין, אך גם נמרץ, מסור ושקדן. יושרה, נאמנות, מסירות, אהבת ה׳ ויראת ה׳ אפיינו אותו. אופיו התחשל בזכות המטלות הפשוטות היומיומיות שביצע בענווה. הוא צמח לאדם בעל אופי אצילי ונחוש, והלך וגדל בחן ובדעת. בזמן שסייע לאביו במטלות הבית והמשק, הוא למד לעבוד בשיתוף פעולה עם אלוהים.

הנאמנות שהפגין אלישע בדברים פעוטים הכשירה אותו למטלות כבדות משקל והרות חשיבות. יום אחרי יום, דרך התנסות מעשית, הוכשר אלישע למלאכה נעלה וכבירה יותר. הוא למד לשרת, ובכך שלמד לשרת, אף למד כיצד ללמד ולהדריך. השיעור נועד לכולם. איש אינו יודע מהי תכליתו של ה׳ בחינוך למשמעת שהוא מטיל; ואולם, הכול יכולים להיות סמוכים ובטוחים בכך שנאמנות בדברים הפעוטים היא ההוכחה להתאמתו של אדם למשימה נעלה יותר ולמחויבויות גדולות יותר. כל צעד בחיים מעיד על האופי, ורק אדם המוכיח את נאמנותו במטלות צנועות, מכונה ״פועל לא יבוש״ (האיגרת השנייה אל טימותיאוס ב׳ 15). אדם כזה יוכל לזכות בכבוד מאת ה׳ שיטיל עליו תפקיד רם ונעלה.

מי שסבור שאין חשיבות לדרך שבה הוא מבצע מטלות פעוטות או צנועות, אינו מתאים למשרה רמה יותר. ייתכן שהוא סבור כי הינו ראוי ומתאים לקחת על עצמו מחויבויות גדולות יותר, אך אלוהים רואה לעומק ומבחין בחוסר התאמתו. לאחר שאדם כזה עבר ניסיונות ומבחנים, נגזר עליו: ״נשקלת במאזניים ונמצאת חסר.״ חוסר נאמנותו פועל נגדו. הוא אינו מצליח לרכוש את החן, העוצמה והאופי החזק, הנובעים מכניעה חסרת פשרות.

אנשים רבים שאינם עוסקים ישירות בעבודת האל חשים שחייהם חסרי ערך, ושהם אינם עושים דבר למען קידום מלכות ה׳. אילו יכלו לבצע משימה כבירה כלשהי, היו מבצעים אותה בשמחה! אך משום שנפל בחלקם לשרת אך ורק במלאכות פעוטות, הם סבורים שהדבר מצדיק את אי עשייתם למען קידום מלכות ה׳. בכך הם טועים. אדם יכול לעסוק בשירות האל בזמן שהוא מבצע מלאכות או מטלות רגילות ויומיומיות, כגון כריתת עצים או חריש. אם המחנכת את ילדיה למען המשיח עומלת למען ה׳ בדיוק כמו רועה קהילה הנושא את דרשתו לפני צאן מרעיתו.

אנשים רבים כמהים לכישרון מיוחד שבעזרתו יעלה בידם לבצע מלאכה נפלאה, אך בעת ובעונה אחת נשכחות מליבם מטלותיהם וחובותיהם היומיומיות, שביצוען מברך ומבשם את החיים. אילו רק יבצעו את המטלות הנקרות על דרכם! הצלחה אינה תלויה בכישורים, אלא דווקא במרץ ובנכונות. לא בזכות תכונות נפלאות נוכל לשרת את הזולת, אלא בזכות ביצוע מרצון ובשמחה של מטלות יומיומיות, והפגנת עניין אמיתי ברווחת הזולת. מצויינות אמתית יכולה להמצא במלאכות הצנועות ביותר. המטלות הפשוטות ביותר המתבצעות בנאמנות, מסירות ואהבה, הינם יפות בעיני ה׳.

בשעה שאליהו הונחה בידי ה׳ לחפש אחר נביא שימשיך את דרכו, הוא עבר בשדה שבו אלישע עסק בחריש. או-אז הוא השליך על כתפיו של הצעיר את אדרתו, אדרת ההקדשה שלו. בימי הבצורת התוודעה משפחת שפט לפועלו ולבשורתו של הנביא אליהו. עכשיו האירה רוח האלוהים את עיני רוחו של אלישע, והבהירה לו את פשר מחוותו של הנביא. מבחינתו, היה זה אות לכך שה׳ קורא לו לרשת את אליהו כנביא.

״ויעזב את הבקר, וירץ אחרי אליהו.״ אלישע פנה לאליהו ואמר: ״אשקה נא לאבי ולאמי, ואלכה אחריך.״ השיב אליהו: ״לך שוב, כי מה עשיתי לך?״ זו לא הייתה דחייה אלא מבחן אמונה. על אלישע לבחון את המחיר שיצטרך לשלם, ולהחליט אם לקבל או לדחות את הקריאה. אם הוא משתוקק לדבוק בביתו ובמשפחתו וליהנות מן היתרונות והטובות שבחיי הבית, הוא חופשי להישאר בביתו. אך אלישע הבין את משמעות הקריאה שקיבל. הוא ידע שהקריאה באה מאת ה׳, ולכן לא היסס להיענות לה. הוא לא יוותר בעבור יתרון חומרי על ההזדמנות להפוך לשליח ה׳, או על הכבוד והזכות היתרה שבהתרועעות עם עבדו של ה׳. ״וישב מאחריו ויקח את צמד הבקר ויזבחהו, ובכלי הבקר בישלם הבשר, ויתן לעם, ויאכלו; ויקם וילך אחרי אליהו, וישרתהו״ (מלכים א י״ט 20, 21). ללא היסוס עזב אלישע את ביתו ואת משפחתו האוהבת כדי לשרת את הנביא בחייו ההפכפכים.

אילו שאל אלישע את אליהו למה הוא מצפה ממנו או איזו מלאכה יהיה עליו לבצע, היה מקבל את התשובה הזו: ״אלוהים הוא היודע, והוא יודיע לך את רצונו. אם תחלה את פניו של ה׳, הוא ישיב על כל שאלה שתציג בפניו. אם ברצונך להצטרף אלי, עשה זאת אך ורק אם יש בידך הוכחה שה׳ קורא לך. עליך לדעת בוודאות שה׳ הוא זה שמנחה אותי, ושאת קולו אתה שומע. אם אתה מסוגל לשקול את המחיר הכולל שיידרש ממך כדי לזכות בחסד האל, בוא אחרי.״

הקריאה שקיבל אלישע מזכירה את התשובה שקיבל השר הצעיר לאחר ששאל את המשיח: ׳״ובי, איזה טוב עלי לעשות כדי להשיג חיי עולם?׳ ״אמר לו ישוע: ׳אם רצונך להיות שלם, לך מכור את רכושך ותן לעניים ויהיה לך אוצר בשמים; אחר כך בוא ולך אחרי׳״ (מתי י״ט 16, 21).

אלישע נענה בחיוב לקריאה לשרת. הוא לא העיף מבט לאחור, אל עבר התענוגות וחיי הנוחות שעזב. לעומתו, השר הצעיר, אחרי ששמע את דברי המושיע אליו, ״הלך משם עצוב, שכן היו לו נכסים רבים״ (פס׳ 22). הוא לא היה מוכן להקריב את עושרו. אהבתו לנכסיו היתה גדולה יותר מאהבתו לאלוהים. בסירובו לוותר על הכול למען המשיח, הוא הוכיח שאינו ראוי לקחת חלק בשירות האדון.

הקריאה להניח הכול על מזבח השירות באה אל כל אחד ואחת מאיתנו. לא כולנו נקראים לשרת כפי שאלישע שירת, לא כולנו מתבקשים למכור את כל נכסינו; אך אלוהים מבקש מאיתנו לשים את השירות לה׳ בעדיפות עליונה בחיינו, ולא להניח ליום לחלוף מבלי לעשות דבר מה לקידום מלאכתו עלי אדמות. הוא אינו מצפה מכולם לבצע את אותו סוג שירות. אדם אחד עשוי להיקרא לשירות בישור בארץ זרה; אחר עשוי להתבקש לתרום ממשאביו כדי לתמוך במלאכת בישור הבשורה. אלוהים מקבל את המנחה מידיו של כל אדם ואדם. עלינו להקדיש לו את חיינו ואת כל תחומי העניין שלנו. אלה שיעשו זאת, ישמעו את קריאתו ויצייתו לה.

לכל אדם שזכה בחסדו מייעד ה׳ מלאכה בשירות הזולת. על כל אחד ואחת מאיתנו לשמוח במלאכה שנפלה בחלקו, ולהכריז: ״הנני, שלחני!״ אין זה משנה אם אדם הוא רופא, מורה המלמד את דבר ה׳, סוחר, חקלאי, עובד מקצועי או פועל פשוט - המחויבות לשרת את הזולת מוטלת עליו. משימתו היא לבשר את הבשורה ולחשוף אותה בפני הזולת למען גאולתם. כל דבר שהוא עושה אמור לשמש אמצעי להשגת מטרה זו.

המלאכה שהוטלה על אלישע בתחילת דרכו לא היתה כבירה; מטלות יומיומיות רגילות היו חלק בלתי נפרד מן ההכשרה שקיבל. נאמר לנו שהוא יצק מים על ידיו של אליהו, אדונו. הוא היה מוכן לעשות כל דבר שה׳ הורה לו לעשות, ומכל צעד שעשה הפיק לקחים חשובים של ענווה ושירות. כמשרתו האישי של הנביא, הוא המשיך להפגין נאמנות בדברים פעוטים, בזמן שמדי יום הקדיש את עצמו לשליחות שהוטלה עליו מאת ה׳, והפך נחוש יותר ויותר להגשים את מטרתו וייעודו.

חייו של אלישע בחברת אליהו לא היו נטולי פיתויים. קשיים ומבחנים היו לו למכביר; אך בכל שעה קשה שפקדה אותו, הוא תלה את מבטחו בה׳. במוחו חלפו מחשבות על ביתו שעזב, אך הוא לא שעה לפיתוי. לאחר שזנח את עבודת השדה, הוא היה נחוש בדעתו לא לשוב לחייו הקודמים, ודרך מבחנים וניסיונות הוכיח שהוא ראוי לייעוד שהוטל עליו.

עבודה בשירות ה׳ כוללת הרבה יותר מאשר הטפת דבר ה׳. פירוש הדבר הוא הכשרת אנשים צעירים, כפי שאליהו הכשיר את אלישע; יש לסייע להם לעזוב את מחויבויותיהם ומטלותיהם הרגילות, ולהטיל עליהם מחויבויות שיועילו במלאכת ה׳ - תחילה מחויבויות פעוטות, ובשלב מאוחר יותר, מחויבויות גדולות יותר, בעודם צוברים ניסיון ומתחזקים. בשירות ה׳ ישנם אנשי אמונה ותפילה, שיכולים

לומר: ״את אשר היה מראשית, את אשר שמענו, את אשר ראינו בעינינו, אשר הבטנו בו וידינו מיששו אותו, על אודות דבר החיים... את אשר ראינו ושמענו מודיעים אנו גם לכם״ (יוח״א א׳ 3-1). יש להכשיר עובדים צעירים וחסרי ניסיון בעבודה מעשית בחברת משרתי ה׳ בעלי הניסיון. כך ילמדו הצעירים כיצד לשאת את משאות הזולת. אלה שלקחו על עצמם את המשימה להכשיר עובדים צעירים, מבצעים שירות אצילי. ה׳ בכבודו ובעצמו שותף למאמציהם. צעירים שהוקדשו לשירות ה׳ וזכו לקרבה יתרה עם עובדים יראי ה׳, חייבים למצות את ההזדמנות שנקרתה בדרכם. אלוהים חלק להם כבוד בכך שבחר בהם לשירותו והציבם במקום שבו יוכלו לזכות בהכשרה רבה יותר; לכן עליהם להיות ענווים, מסורים, צייתנים ונכונים לוויתורים. אם הם ייכנעו למשמעת ה׳, ימלאו אחר הנחיותיו ויבחרו בעבדיו כיועציהם, הם יצמחו לאנשים ישרים, מוסריים ויציבים, וה׳ יוכל להפקיד בידיהם מחויבויות ומשימות מטעמו.

בזמן שהבשורה תוכרז בצורתה הטהורה, אנשים ייקראו לעזוב את המחרשה, את עסקיהם ומשרותיהם, המעסיקים רבות את מוחם, ולהתחנך בחברת מאמינים בעלי ניסיון. בזמן שילמדו לעבוד ביעילות, הם יכריזו את האמת בגבורה. דרך מעשים כבירים, גדולות ונצורות ונפלאות מיד ההשגחה, הררי קשיים יוסרו מדרכם ויושלכו אל הים. המסר הרה החשיבות שנועד לתושבי הארץ יישמע ויובן. אנשים יידעו את האמת. המלאכה תלך ותתקדם, עד שכל העולם יוזהר, ואז יבוא הקץ.

לאחר קריאתו של אלישע עבדו אליהו ואלישע יחדיו מספר שנים, במהלכן רכש אלישע הצעיר מדי יום מיומנות וכישורים רבים לקראת שירותו. אליהו שימש כלי שרת ביד ה׳ כדי להביא לקיצן של רעות חולות חמורות שפשו בעם. עבודת האלילים שהעם הודח לבצע בחסות אחאב ואיזבל, המלכה עובדת האלילים, חוסלה. נביאי הבעל נשחטו. עם ישראל חווה טלטלה עזה, ורבים שבו לעבודת ה׳.

כממשיך דרכו של אליהו, אלישע, שלימד את העם באורך רוח ובאהבה, היה חייב להתאמץ כדי להנחות את ישראל בדרכים בטוחות. התרועעותו עם אליהו, הנביא הדגול ביותר מאז משה, הכשירה אותו למלאכה הכבירה שיבצע בקרוב בגפו.

בשנים שבמהלכן שירתו השניים יחדיו, נקרא אליהו מעת לעת לטפל ברעות חולות מבישות באמצעות תוכחות נוקבות. כשאחאב הרשע השתלט על כרם נבות, היה זה קולו של אליהו שניבא את אובדנו ואובדן כל בני ביתו. כשאחזיה נטש את אלוהים חיים ופנה לבעל זבוב, אלוהי עקרון, לאחר מות אביו אחאב, שוב נשמע קולו של אליהו שגינה את מעשהו בלהט.

בתי המדרש לנביאים שיוסדו בידי שמואל הנביא דעכו במהלך שנות הכפירה של ישראל. אליהו כונן אותם מחדש ואפשר לצעירים לרכוש הכשרה שתדרבן אותם לרומם את התורה ולעורר בלב העם כבוד לתורה. שלושה מתוך בתי ספר אלה אוזכרו בתנ״ך: אחד בגלגל, אחד בבית-אל ואחד ביריחו. זמן קצר לפני עלייתו השמיימה ביקר אליהו בחברת אלישע במרכזי הכשרה אלה. נביא האלוהים שב וחזר על השיעורים שלימד את בני הנביאים בביקוריו הקודמים. הוא הדגיש במיוחד את הזכות היתרה שנפלה בחלקם לדבוק באלוהי השמיים ולשמור לו אמונים. הוא אף הטביע בלבבותיהם את חשיבותה של הפשטות, האמורה לאפיין כל היבט בהכשרתם. רק כך הם יוכלו לנחול את תכונות השמיים ולצאת לביצוע מלאכתם בנתיבי ה׳.

ליבו של אליהו נמלא שמחה בזמן שחזה בפרי הטוב שצמח מבתי המדרש האלה. מלאכת התיקון טרם הושלמה, אך הוא זכה לראות ברחבי הממלכה אישוש לדברים ששמע מפי ה׳: ״והשארתי בישראל שבעת אלפים: כל הברכיים, אשר לא כרעו לבעל...״ (מל״א י״ט 18).

בזמן שאלישע חבר לאליהו בסבב ההוראה שלו בין בתי המדרש לנביאים, שבו אמונתו ונחישותו ונבחנו. בגלגל, בבית-אל וביריחו הציע לו הנביא לשוב על עקבותיו. הוא אמר לאלישע: ״שב נא פה, כי יהוה שלחני עד בית אל.״ השיב אלישע: ״חי יהוה וחי נפשך אם אעזבך.״ במלאכת החריש שבה עסק משחר ילדותו למד אלישע לא להיכשל ולא להתייאש, אלא לצעוד קדימה. עתה, לאחר ששלח את ידו למחרשה במלאכת חריש אחרת, הוא לא יסטה מתכליתו. הוא לא יעזוב את אדונו, כל עוד ניתנה לו ההזדמנות לרכוש הכשרה נוספת לשירות. ההתגלות על עליית אליהו השמיימה לא נודעה לאליהו אך ניתנה לתלמידיו בבתי המדרש לנביאים, ובמיוחד לאלישע. עתה דבק משרתו המנוסה של איש האלוהים באדונו ונשאר בקרבתו. בכל פעם שבה הציע אליהו לאלישע לשוב על עקבותיו, השיב אלישע: ״חי יהוה וחי נפשך אם אעזבך.״

״וילכו שניהם... ושניהם עמדו על הירדן. ויקח אליהו את אדרתו ויגלום ויכה את המים, ויחצו הנה והנה; ויעברו שניהם בחרבה. ויהי כעברם, ואליהו אמר אל אלישע: ׳שאל מה אעשה לך בטרם אלקח מעמך?׳״

אלישע לא ביקש לעצמו כבוד ארצי ולא מקום של כבוד בקרב נכבדי ושועי עולם. הוא השתוקק למידה רבה יותר של רוח הקודש שהרעיף ה׳ בשפע על נביאו, אשר עמד לזכות בכבוד של עלייה השמיימה. הוא ידע שדבר זולת רוח הקודש שנחה על אליהו, לא יכול היה להכשירו למלא את מקומו של אליהו בישראל דרך הייעוד שקיבל מה׳, ולכן ביקש: ״ויהי נא פי שניים ברוחך אלי.״

אליהו הגיב לבקשתו באומרו: ״׳הקשית לשאול; אם תראה אותי לוקח מאיתך, יהי לך כן, ואם אין, לא יהיה.׳

״ויהי, המה הולכים הלוך ודבר, והנה רכב אש וסוסי אש, ויפרדו בין שניהם; ויעל אליהו בסערה השמים״ (ראו מל״ב ב׳ 11-1).

אליהו סימל את הקדושים שיחיו עלי אדמות בעת ביאת המשיח השנייה, אשר ישתנו ״בן רגע וכהרף עין בשופר האחרון, שכן יתקע בשופר והמתים יקומו בלי כליון״ (קור״א ט״ו 51, 52). בסמוך לתום כהונתו של המשיח עלי אדמות, הורשה אליהו לעמוד בחברת משה לצד המושיע על הר ההשתנות, כנציגם של חסידי ה׳ שיעלו השמיימה. במכובדים אלה ראו תלמידי ישוע נציגות בזעיר אנפין של מלכות הנושעים. הם חזו בישוע לובש הדר כאשר עטה את אור השמיים. הם שמעו כש״יצא קול מתוך הענן,״ והכריז כי ישוע הוא בנו בחירו של האלוהים (לוקס ט׳ 35). הם חזו במשה שייצג את הגאולים שיקומו לתחייה בעת ביאת המשיח השנייה. הם חזו באליהו שניצב במעמד זה וייצג את המאמינים, אשר בקץ העולם ישתנו ויהפכו מבני תמותה לבני אלמוות, ויעלו השמיימה מבלי שיטעמו מוות.

בבדידותו ובייאושו במדבר הכריז אליהו כי קץ בחייו; הוא פילל וייחל למותו. אך ה׳ בחסדו לא התייחס ברצינות לדבריו. מלאכה כבירה היה על אליהו לבצע, ובתום מלאכתו, הוא לא ימות בבדידות וייאוש. ירידה אלי קבר לא נועדה בעבורו. הוא יזכה לעלות השמיימה בחברת מלאכי ה׳ אל נוכחות כבוד ה׳.

״ואלישע ראה, והוא מצעק: ׳אבי אבי רכב ישראל ופרשיו,׳ ולא ראהו עוד; ויחזק בבגדיו, ויקרעם לשניים קרעים. וירם את אדרת אליהו, אשר נפלה מעליו; וישב ויעמוד על שפת הירדן. ויקח את אדרת אליהו אשר נפלה מעליו, ויכה את המים, ויאמר: ׳איה יהוה אלוהי אליהו?׳ אף הוא ויכה את המים, ויחצו הנה והנה, ויעבור אלישע. ויראוהו בני הנביאים אשר ביריחו מנגד ויאמרו: ׳נחה רוח אליהו על אלישע!׳ ויבואו לקראתו, וישתחוו לו ארצה״ (מל״ב ב׳ 15-12).

כשה׳ בחסדו ואהבתו רואה לנכון לקחת אליו את משרתיו שחנן אותם בחוכמה, הוא יסייע לממשיכי דרכם ויחזקם, במידה שיפנו אליו לעזרה ויתהלכו בדרכיו. ייתכן שהם יהיו חכמים מקודמיהם שכן הפיקו לקחים מטעויותיהם ולמדו מניסיונות קודמיהם.

מכאן ואילך תפס אלישע את מקומו של אליהו. האיש שהיה נאמן בדברים פעוטים וקטנים, יוכיח את נאמנותו גם בדברים כבירים וגדולים.

ריפוי המים

בימי האבות, עמק הירדן היה כולו ״משקה... כגן יהוה.״ בעמק נאה זה בחר לוט לקבוע את ביתו. הוא ״יושב בערי הכיכר, ויאהל עד סדום״ (בראשית י״ג 10, 12). לאחר שערי הכיכר נהרסו ונמחקו בהפיכת סדום ועמורה, האזור כולו הפך שממה, ומאז נחשב לחלק ממדבר יהודה.

ואולם, חלק מעמק נאה זה נותר על תילו, עם מעיינותיו ונחליו השופעים מים חיים, כדי לשמח את לב האדם. כאן, בעמק זה, ששדותיו הפוריים מלאו חיטים וחורשות עצי התמר ויתר עצי הפרי לבלבו, חנו בני ישראל לאחר שחצו את הירדן; כאן הם טעמו לראשונה מפרי הארץ המובטחת. לפניהם התנשאו חומות יריחו, מעוזם של עובדי האלילים, מרכז הסגידה לעשתורת - אחת מצורות הפולחן האליליות הנתעבות והמחפירות ביותר. במהרה קרסו חומות יריחו ותושביה נשחטו, ובזמן שהעיר נפלה הוכרזה ההצהרה הזו באוזני כל עם ישראל: ״ארור האיש לפני יהוה, אשר יקום ובנה את העיר הזאת את יריחו, בבכורו ייסדנה, ובצעירו יציב דלתיה״ (יהושע ו׳ 26).

חמש מאות שנים חלפו, והאזור נותר שומם תחת קללת ה׳. אפילו המעיינות שהפכו את העמק נחשק כל כך למגורים, סבלו מפגעי הקללה. ואולם, בימי הכפירה של אחאב, כשפולחן העשתורת זכה לתחייה בהשראת איזבל, העיר יריחו, אתר הסגידה הקדום לעשתורת, נבנתה מחדש חרף המחיר הנורא ששילם האיש שבנה אותה. ״חיאל בית האלי״ בנה ״את יריחוה: באבירם בכורו יסדה, ובשגוב צעירו הציב דלתיה, כדבר יהוה, אשר דיבר ביד יהושע בן נון״ (מלכים א ט״ז 34).

בסמוך ליריחו, בלב המטעים הפוריים, שכן אחד מבתי המדרש לנביאים; לשם עשה אלישע את דרכו לאחר עלייתו של אליהו השמיימה.

במהלך מסעו יצאו אנשי העיר אל הנביא ואמרו לו: ״הנה נא מושב העיר טוב, כאשר אדוני רואה; והמים רעים, והארץ משכלת.״ המעיין שבעבר נבע מים חיים, מים זכים וטובים לשתייה, ושימש מקור עיקרי לאספקת מים לעיר יריחו ולמחוז כולו, הפך בלתי שמיש, שכן המים לא היו ראויים לשתייה.

בתגובה להפצרתם של אנשי יריחו אמר אלישע: ״קחו לי צלוחית חדשה, ושימו שם מלח.״ לאחר שקיבל את מבוקשו, יצא אלישע ״אל מוצא המים, וישלך שם מלח; ויאמר: ׳כה אמר יהוה, ריפאתי למים האלה, לא יהיה משם עוד מוות ומשכלת׳״ (מלכים ב׳ ב׳ 21-19).

ריפוי מי מעיינות יריחו הושלם, לא דרך חוכמת אנוש, אלא בדרך נס מיד ה׳. האנשים שבנו מחדש את העיר לא היו ראויים לחסדי השמיים; ואולם, ה׳, אשר ״מזריח שימשו על רעים ועל טובים וממטיר גשם על צדיקים ועל רשעים״ (מתי ה׳ 45), ראה לנכון לחשוף באירוע זה דרך רחמיו, את נכונותו לרפא את עם ישראל מן המחלות הרוחניות שלקה בהן (מתי ה׳ 45).

שיקום המים היה לצמיתות; המים עדיין טובים לשתייה, ככתוב: ״וירפו המים עד היום הזה, כדבר אלישע, אשר דיבר״ (מל״ב ב׳ 22). מדור לדור נובעים המים הזכים הללו והופכים את העמק לנווה מדבר יפהפה.

מפרשת ריפוי המים ניתן להפיק לקחים רוחניים רבים. הקללה החדשה, המלח, המעיין - כולם מהווים סמלים משמעותיים. בהשלכת המלח לתוך המעיין המר לימד אלישע את אותו לקח רוחני שלימד המושיע את תלמידיו מקץ מספר דורות, כאשר הכריז: ״אתם מלח הארץ״ (מתי ה׳ 13). עירוב המלח במים שהיו רעים לשתייה, טיהר את מי המעיין והביא חיים וברכה למקום שבו שרו אך ורק הרס ומוות. כשאלוהים משווה את ילדיו למלח, הוא מלמדם כי תכליתו בהרעפת חסדו עליהם היא שיהיו נציגיו למען גאולת בני האדם. תכליתו של ה׳ בבחירת עם נבחר לעיני העולם, לא נועדה אך ורק כדי לאמץ את בני עמו לבניו ובנותיו, אלא כדי שדרכם יקבל העולם את חסדו ואת גאולתו. כשה׳ בחר באברהם, לא נועד אברהם לשמש אך ורק חבר מיוחד של ה׳, אלא כלי שרת שדרכו ירעיף ה׳ את זכויות היתר המיוחדות שחפץ להרעיף על העמים.

העולם זקוק לראיות על משיחיות אמיתית. הרעל הארסי של החטא פועם בלב ליבה של החברה. ערים ועיירות שקועות בחטא ובשחיתות מוסרית. העולם גדוש חולי, סבל, רשע ועוולות. בכל מקום ישנן נשמות השרויות בדלות ובמצוקה, וסובלות מתחושת אשמה וחשש מאובדן, הרובצים עליהן בהיעדר מופת רוחני שיובילן לגאולה. בשורת האמת מוצגת לפניהן, אך אף על פי כן הן אובדות, שכן המופת של האנשים האמורים לשמש ״מלח הארץ,״ המעניק טעם לחיים, הוא בעבורן כטעם המוות. נשמות אלה שותות מים מרים, שכן המעיינות מורעלים במקום לשמש מקור של מים חיים שחיי נצח נובעים ממנו.

מלח חייב להימהל בחומר שאליו הוסף; הוא חייב לחדור אליו ולמלא אותו כדי לשמרו. הוא הדין לגבי מגע וקשר אישי עם בני אדם דרך כוחה המושיע של הבשורה. אנשים אינם נושעים כציבור, אלא כפרטים. השפעה אישית היא כוח. היא אמורה לפעול בשיתוף פעולה עם כוח ההשפעה של המשיח, להקים ולרומם כשהמשיח מקים ומרומם, ללמד עיקרי אמונה נאותים ולעצור את התקדמות השחיתות בעולם. היא אמורה לפעפע ולהחדיר את החסד שרק המשיח יכול להעניק. היא אמורה לרומם ולעודד את בני האדם, ולהמתיק את חייהם ואופיים באמצעות כוחה של דוגמה מופתית המשלבת אמונה כנה עם אהבת אמת.

לגבי מעיין המים הרעים של יריחו הכריז ה׳: ״ריפאתי למים האלה, לא יהיה משם עוד מוות ומשכלת.׳׳ מעיין המים הרעים מסמל את הנשמה המנותקת מאלוהים. החטא לא רק מנתק את האדם מאלוהים, אלא אף משמיד בנפש האדם הן את התשוקה והן את היכולת להתוודע אל ה׳ ולדעת אותו. החטא משחית את האדם; דרך החטא, הדעת משובשת, הדמיון מושחת ותעצומות הנפש נחלשות. חסרה אמונה טהורה, קדושה הנובעת מקרב לב. גבורת האלוהים המחוללת שינוי טרם חוללה שינוי באופי. הנשמה חלשה, ובהיעדר כוח מוסרי שיסייע לה לגבור על הרע, היא מזדהמת ומתבזה. ואולם, לב שטוהר משתנה תכלית שינוי. התמורה שחלה באופי היא העדות לעולם על המשיח השוכן בקרב האדם. רוח האלוהים מפיחה חיים חדשים בנשמה, ומכפיפה את המחשבות והמאווים לרצון המשיח; או אז, האדם הפנימי נוצר מחדש בצלם ה׳. גברים ונשים חלשים וטועים, מראים לעולם כי כוחו המושיע של חסד האל יכול לתקן אופי קלוקל, ולהפוך אותו ישר ורב פעלים ומעשים טובים. הלב המקבל את דבר ה׳ אינו כבריכה שמימיה מתאדים, או כבור מים שבור המאבד את אוצרו. דומה הוא למעיין הנובע בהרים ומקבל את מימיו ממעיינות עד, שמימיהם הקרירים, המנצנצים, מקפצים וניתזים מסלע לסלע ומרווים את הנשמות העייפות, הצמאות, העמוסות משאות כבדים. דומה הוא לנהר הזורם תדירות, שככל שהוא מתקדם, הוא הופך עמוק יותר ורחב יותר, עד שמימיו מעניקי החיים מתפשטים על פני הארץ כולה. המעיין הנובע ומזמר בדרכו מותיר מאחוריו את מתנותיו השופעות בדמות צמחייה ירוקה ושפע עצי פרי. הדשא הצומח על גדותיו ירוק יותר, עלוות העצים ירוקה יותר והפרחים צומחים על גדותיו בשפע רב יותר. כאשר האדמה רובצת שוממה וצחיחה תחת להט השמש הקופחת של הקיץ, מתווה קו של צמחיה ירוקה את נתיב הנהר. הדבר נכון גם לגבי ילד אמיתי של אלוהים. האמונה במשיח נחשפת כיסוד רוחני חיוני המתפשט בכול, כאנרגיה רוחנית ממריצה ומלאת חיים. כשהלב נפתח להשפעה השמיימית של האמת והאהבה, ינבעו יסודות אלה מתוכו כמעיינות במדבר, יפיחו חיים, יצמיחו צמחיה ויניבו פרי במקום צחיח ועקר שהמוות שורה בו.

כל מי שטוהרו וקודשו דרך ידיעת האמת של כתבי הקודש, ועוסקים בכל ליבם ומאודם במלאכת גאולת הנפשות, יהפכו באמת ובתמים למלח הארץ, לטעם החיים המעניק חיים. ובעודם שותים מדי יום ממעיין העד של החסד והדעת, הם יגלו שליבם שופע על גדותיו ברוח קודשו של אדונם; דרך שירותם המסור, אנשים רבים יתברכו מבחינה גופנית, נפשית ורוחנית. התשושים יתחזקו ויתאוששו, החולים יחלימו והנשמות העמוסות חטאים יחושו הקלה. בארצות רחוקות נשמעת שירת הלל משפתותיהם של אנשים שליבם נטש את עבודת החטא למען חיי צדקה. המושיע הכריז: ״תנו וינתן לכם,׳׳ שכן דבר ה׳ הוא ״מעין גנים, באר מים חיים; ונוזלים מן לבנון׳ (לוקס ו׳ 38; שיר השירים ד׳ 15).

נביא השלום

מלאכתו של אלישע כנביא היתה במידת מה שונה מאוד ממלאכתו של אליהו. לאליהו נמסרו תוכחות של גינוי והרשעה; קולו היה קול של תוכחה נוקבת, שקרא ללא חת לעם ולמלך לשוב מדרכם הרעה. אלישע קיבל משימה שלווה יותר; הוטל עליו לחזק את המלאכה שאליהו החל בה וללמד את דרכי ה׳ לעם. התנ״ך מצייר אותו ביד ההשראה כאדם לבבי שיצר קשר אישי עם הזולת, הוקף בבני הנביאים, חולל ניסים והביא מזור ושמחה דרך שירותו. אלישע היה אדם רך, מתון וידידותי, אך הוא יכול היה גם להיות קשה וקשוח. ניתן לראות זאת כאשר הוא נתקל בדרכו לבית-אל בחבורה של בני נוער סוררים שיצאו מן העיר. נערים אלה ששמעו על עליית אליהו השמיימה, והפכו את האירוע הקדוש הזה נושא ללגלגנותם, צעקו לאלישע: ״עלה קירח, עלה קירח!״ לשמע לעגם הסתובב הנביא, פנה אליהם ״ויקללם בשם יהוה.״ הוא הטיל עליהם קללה בשמו של ה׳ הכול יכול. העונש הנורא שהושת עליהם בא מידית מיד ה׳: ״ותצאנה שתיים דובים מן היער, ותבקענה מהם, ארבעים ושני ילדים״ (מלכים ב ב׳ 23, 24).

אילו התעלם אלישע מן הלעג שכוון אליו, היה ממשיך לשמש מושא ללעג ולגידוף בידי האספסוף, ומשימתו ללמד ולהושיע את העם בתקופה של סכנה לאומית חמורה היתה נכשלת. די היה באירוע בודד זה שבו נהג הנביא ביד קשה עם הנערים הסוררים, כדי שהעם יחלוק לו כבוד כל ימי חייו. חמישים שנה בא ויצא אלישע בשערי העיר בית-אל ובשערי הערים האחרות ברחבי הארץ, ועבר ליד חבורות של נוער בטל, גס, מופקר ומושחת; אך איש לא לעג לו או זלזל בכישוריו כנביא האל העליון.

ואולם, אפילו לאדיבות יש גבול. יש לאכוף סמכות בחומרה ובתקיפות, אחרת היא תתקבל אצל רבים בלעג ובבוז. היד הרכה כביכול, ניסיונות השכנוע הסבלניים והפינוק שמרעיפים הורים ומורים על בני הנוער, מהווים את אחת הרעות החולות החמורות ביותר הפועלת נגדם. בכל משפחה, עמידה בתקיפות על עקרונות, החלטיות ודרישות חיוביות, הן צו השעה.

יראת הכבוד שהצעירים שלעגו לאלישע לקו בחסרונה, היא מחווה שיש להקפיד לטפח אצל ילדים משחר ילדותם. יש ללמד כל ילד להפגין יראת כבוד אמיתית לאלוהים. אין להרשות ששמו הקדוש ייאמר בזלזול או בחוסר מחשבה. כשהמלאכים מבטאים את שמו הקדוש, הם מכסים את פניהם ביראת כבוד. לכן, גם אנו, בני האנוש החוטאים, צריכים לשאת את שמו על דל שפתנו ביראת כבוד שכזו! יש להפגין יראת כבוד כלפי נציגי ה׳ - רועים, מורים והורים, שנקראו לדבר ולפעול בשם ה׳. בכבוד שחולקים להם, אלוהים זוכה לכבוד. אדיבות אף היא אחת ממחוות החסד של רוח הקודש, ועל הכול לטפחה. אצור בה הכוח לרכך אופי, שבלעדיה יתקשח ויהפוך קשה ומחוספס. אנשים קשים, גסים וחסרי אדיבות, המתיימרים להיות תלמידי המשיח, לא למדו מישוע. ייתכן שאין לפקפק בכנותם או ביושרם, אך כנות ויושר לא יכפרו על היעדר טוב לב ואדיבות.

מזגו הטוב והנעים ורוחו העדינה של אלישע, שאפשרו לו להשפיע לטובה על חייהם של אנשים רבים בישראל, נחשפו בפרשת ידידותו וקשריו עם משפחה שגרה בשונם. במסעותיו ברחבי הממלכה, ״ויהי היום ויעבר אלישע אל שונם, ושם אישה גדולה, ותחזק בו לאכול לחם; ויהי מידי עברו, יסור שמה לאכול לחם.׳׳ בעלת הבית שראתה באלישע ״איש אלוהים קדוש,׳׳ אמרה לבעלה: ״נעשה נא עליית קיר קטנה׳ ונשים לו שם מטה ושלחו וכסא ומנורה; והיה בבא ו אלינו, יסור שמה.״ אלישע שב לעיתים קרובות והתארח בביתם בלב מלא הכרת תודה על מקום המפלט השלו שהעניקו לו. גם אלוהים לא התעלם ממחוות האדיבות של האישה. ביתה היה ריק ועגום שכן היתה חשוכת ילדים; עתה גמל לה ה׳ על הכנסת האורחים שלה במתת, בן קטון.

השנים חלפו, הילד גדל ויצא לשדה בחברת הקוצרים. באחד הימים חש ברע עקב החום הכבד ואמר לאביו: ״ראשי ראשי.״ האב הורה למשרתו לשאת את הילד אל אימו. ״וישאהו, ויביאהו אל אמו; וישב על ברכיה עד הצהריים, וימות. ותעל, ותשכבהו על מיטת איש האלוהים; ותסגור בעדו, ותצא.״

במצוקתה הרבה החליטה השונמית ללכת לאלישע ולבקש את עזרתו. הנביא ישב באותה השעה על הר הכרמל, והאישה יצאה מיד לדרך, מלווה במשרתה.

״ויהי כראות איש האלוהים אותה מנגד, ויאמר אל גיחזי נערו: ׳הנה השונמית הלז. עתה, רוץ נא לקראתה ואמור לה: השלום לך השלום לאישך, השלום לילד?׳״ המשרת עשה כמצוותו, אך רק כשהגיעה האם השבורה אל אלישע, היא ניאותה להבהיר לו את הסיבה לצערה. כששמע על אובדנה, הפציר אלישע בגיחזי: ״חגור מותניך , וקח משענתי בידך וילך, כי תמצא איש לא תברכנו, כי יברכך איש לא תעננו; ושמת משענתי על פני הנער.״

אך האם לא היתה שבעת רצון עד שאלישע בכבודו ובעצמו בא איתה. היא הכריזה: ״׳חי יהוה וחי נפשך אם אעזבך.׳ ויקם, וילך אחריה. וגחזי עבר לפניהם, וישם את המשענת על פני הנער, ואין קול, ואין קשב; וישב לקראתו ויגד לו לאמור, לא הקיץ הנער.״

כשהגיעו לבית נכנס אלישע לחדר שבו שכב הילד המת, ״ויבוא ויסגור הדלת בעד שניהם; ויתפלל אל יהוה. ויעל וישכב על הילד, וישם פיו על פיו ועיניו על עיניו וכפיו על כפו, ויגהר עליו; ויחם בשר הילד. וישב וילך בבית, אחת הנה ואחת הנה, ויעל ויגהר עליו; ויזורר הנער עד שבע פעמים, ויפקח הנער את עיניו.״

אלישע קרא לגיחזי וביקש ממנו לקרוא לאם לבוא אליו. ״ויקראה, ויבוא אליו; ויאמר: ׳שאי בנך.׳ ותבוא ותפול על רגליו, ותשתחו ארצה; ותשא את בנה, ותצא.״

כך תוגמלה אמונתה של האישה. המשיח, מעניק החיים הכביר, הקים לתחייה את בנה. בדומה, יתוגמלו חסידיו הנאמנים כאשר בעת שיבתו יאבד המוות את עוקצו, והקבר לא ינחל את הניצחון שתבע לזכותו. או אז ישיב המושיע לעבדיו - בניו ובנותיו - את מה שגזל מהם שר המוות. ״כה אמר יהוה: ׳קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים, רחל מבכה על בניה; מאנה להנחם על בניה, כי איננו.׳ כה אמר יהוה: ׳מנעי קולך מבכי, ועיניך מדמעה: כי יש שכר לפעולתך... ושבו מארץ אויב. ויש תקוה לאחריתך, נאום יהוה; ושבו בנים לגבולם.׳״ (ירמיה ל״א 16-14).

ישוע מנחם אותנו באבלנו על המתים בעזרת מסר של תקווה נצחית: ״מיד שאול אפדם, ממות אגאלם; אהי דבריך מות, אהי קטבך שאול״ (הושע י״ג 14). הוא מכריז: ״הייתי מת והנה חי אני לעולמי עולמים, ולי מפתחות שאול ומוות״ (ההתגלות א׳ 18).

״שכן האדון עצמו ירד מן השמים בקריאה של פקודה, בקול שר המלאכים ובשופר אלוהים, והמתים השייכים למשיח יקומו ראשונה. אחרי כן אנחנו הנשארים בחיים נלקח יחד איתם בעננים לפגש את האדון באויר, וכך נהיה תמיד עם האדון״ (תסל״א ד׳ 16, 17).

בדומה למושיע האנושות, גם אלישע, שהיה סמל של מושיע, שילב בשירות שהעניק לבני האדם את מלאכת הריפוי עם ההוראה. במסירות, נאמנות ושקדנות, שאפיינו את מאמציו הרבים והיעילים, התאמץ אלישע לטפח ולקדם את מלאכת החינוך החשובה שבוצעה בבתי הספר לנביאים. ביד ההשגחה, הדברים שלימד את הצעירים הנלהבים קיבלו אישוש מרוח הקודש שפעלה בעדינות בעומק ליבם, ולעיתים אוששו דרך ראיות חותכות שהעידו על סמכותו כעבד ה׳.

באחד מביקוריו בבית הספר לנביאים שהוקם בגלגל, ריפא אלישע את הנזיד הרעיל שבישלו בני הנביאים. ״ואלישע שב הגלגלה, והרעב בארץ, ובני הנביאים יושבים לפניו; ויאמר לנערו: ׳שפת הסיר הגדולה, ובשל נזיד לבני הנביאים.׳ ויצא אחד אל השדה ללקט אורות, וימצא גפן שדה, וילקט ממנו פקעת שדה מלוא בגדו; ויבוא ויפלח אל סיר הנזיד, כי לא ידעו. ויצקו לאנשים לאכול; ויהי כאכלם מהנזיד והמה צעקו ויאמרו: ׳מוות בסיר איש האלוהים!׳ ולא יכלו לאכול. ויאמר: ׳וקחו קמח,׳ וישלך אל הסיר. ויאמר: ׳צק לעם ויאכלו,׳ ולא היה דבר רע בסיר.״

בנוסף, בשעת הרעב הכבד בגלגל, האכיל אלישע מאה איש במנחה שקיבל. ״ואיש בא מבעל שלישה, ויבא לאיש האלוהים לחם בכורים עשרים לחם שעורים, וכרמל, בציקלנו.״ האנשים ששהו בחברתו של אלישע היו רעבים מאוד. כשאלישע קיבל את המנחה, ״ויאמר: ׳ותן לעם ויאכלו.׳ ויאמר משרתו: ׳מה אתן זה לפני מאה איש?׳ ויאמר: ׳ותן לעם ויאכלו, כי כה אמר יהוה, אכול והותר.׳ ויתן לפניהם ויאכלו ויותרו, כדבר יהוה.׳״

איזו ענווה נשגבה הפגין המשיח באמצעות שליחו, כאשר חולל את הנס הזה כדי להשביע את רעב העם! מאז אותם ימים שב המשיח ופעל כדי לספק צורכי אנוש, על אף שלא תמיד באופן כה בולט ומוחשי. אילו היתה לנו הבחנה רוחנית חדה יותר, יכולנו לזהות ביתר קלות את רחמי אלוהים כלפי בני האנוש.

כשחסד אלוהים מורעף על מזון מועט, הוא יספיק כדי להשביע רבים. בכוחה של יד ה׳ להרבות כמות מזון פעוטה פי מאה. בכוחו של אלוהים לערוך שולחן במדבר בעזרת כל המשאבים שברשותו. באמצעות מגע ידו, ביכולתו להרבות כמות מזון מצומצמת עד שתספיק לכולם. היתה זו גבורתו שהרבתה את ככרות הלחם וגרגרי התבואה שבני הנביאים אחזו בידיהם.

בימי כהונתו של המשיח עלי אדמות, הוא חולל נס דומה כאשר האכיל את המוני העם. באירוע זה הופגן אותו חוסר אמונה שהופגן בידי רעיו של הנביא הקדום. ׳מה אתן זה לפני מאה איש?׳ הכריז משרתו של אלישע. כשישוע הורה לתלמידיו להאכיל את המוני העם, הם אמרו: ״אין לנו יותר מחמש כיכרות לחם ושני דגים, אלא אם כן נלך אנחנו ונקנה אוכל לכל העם הזה״ (לוקס ט׳ 13). מה זה חמש ככרות לחם ושני דגים לפני המון רב כל כך?

לקח מאלף זה נועד לילדי האלוהים בכל דור ודור. כאשר ה׳ מורה על ביצוע מלאכה, בל יעצור איש כדי לבחון את ההיגיון העומד מאחורי הצו, או את התוצאה הסופית שתנבע מציותו. האספקה שניתנה מידיו נראית אולי בלתי מספקת כדי לענות על צורך שהתעורר, אך בידי ה׳ היא תהיה די והותר. כאשר משרתו של אלישע ציית לצו אדונו, ״ויתן לפניהם, ויאכלו ויותרו, כדבר יהוה.״ יותר מכל, זקוקה קהילת המשיח בימינו לתובנה רבה יותר על הקשר בין אלוהים לנושעים שנרכשו דרך מתת בנו, ולאמונה עזה יותר בקידום תכליתו בעולם. בל יבזבז איש זמן כדי לקונן על מיעוט נכסיו, כישוריו ומשאביו. לעיתים הרושם החיצוני נראה דל, אך בעזרת מרץ וביטחון בה׳ יוכל המאמין להפיק משאבים רבים יותר. כשאנו מעניקים מנחה לה׳ בתודה ובתפילה כדי לזכות בברכתו, הוא מרעיף חסדו עליה ומרבה אותה, כשם שהרבה את המזון שחולק לנביאים, לבני הנביאים ולעם היגע.

נעמן

ונעמן שר צבא מלך ארם היה איש גדול לפני אדוניו ונשוא פנים, כי בו נתן יהוה תשועה לארם; והאיש היה גיבור חיל, מצרע.״

בן הדד, מלך ארם, הביס את צבאות ישראל בקרב שהסתיים במות אחאב. מאז שבו גדודי ארם ותקפו את ישראל בגבולות הארץ, ובאחת מפשיטותיהם שבו נערה עבריה והגלו אותה לארם, שם שמשה כשפחה ״לפני אשת נעמן.״ על אף שהיתה שפחה גולה שימשה נערה קטנה זו כעדה לה׳, והגשימה מבלי דעת את התכלית שיעד ה׳ לישראל, עמו הנבחר. בזמן ששירתה את גבירתה ואדונה בביתם עובד האלילים, נכמרו רחמיה על אדונה; כאשר נזכרה בנסי הריפוי המופלאים שחולל אלישע, אמרה לגבירתה: ״אחלי אדוני, לפני הנביא אשר בשומרון; אז יאסוף אותו מצרעתו.״ היא ידעה שאלישע היה אזור בגבורת ה׳ והאמינה שנעמן יוכל להחלים בעזרת כוח זה. התנהגותה של השפחה השבויה בביתם האלילי של אדוניה מהווה עדות חותכת לכוחו של חינוך למשמעת מילדות. אין אחריות נעלה יותר מזו שהוטלה על ההורים: לחנך את ילדיהם ולטפל בהם משחר ילדותם. הורים אחראים לעיצוב אופיים של ילדיהם ולהקניית הרגליהם. עתידם של הילדים נקבע במידה רבה באמצעות הדוגמה המופתית של ההורים, וכן דרך הלימוד והחינוך למשמעת שהם מקנים להם. אשרי ההורים שחייהם משקפים נאמנה את האלוהים. באמצעות המופת שהם מעניקים, יעוררו מצוות ה׳ והבטחותיו בלב הילד הכרת טובה ויראת כבוד. הורים, שהעדינות, הרגישות, ההגינות והסבלנות שלהם מתרגמות לילד את האהבה, הצדק ואורך הרוח של אלוהים, אשר מלמדים את ילדם לאהוב אותם ולציית להם, למעשה מלמדים אותו לאהוב את אבינו שבשמיים ולציית לו. הורים המעניקים לילדם מתנה כזו, חוננים אותו באוצר יקר מפז, יקר יותר מכל העושר שנצבר במהלך הדורות, אוצר הקיים לעד כמו הנצח.

איננו יודעים באיזה תחום ייקראו ילדינו לשרת. ייתכן שהם יבלו את חייהם בבית, בחיק המשפחה; ייתכן שהם יעבדו באחד המקצועות השגרתיים, או יצאו לבשר את הבשורה בניכר; ואולם, כולם כאחד נקראים לשמש שליחיו של ה׳, שליחי חסד לעולם. עליהם לרכוש חינוך שיעזור להם להתייצב לצד המשיח בשירות מסור וחף מאנוכיות.

בזמן שהוריה של נערה עברייה זו לימדו אותה על אלוהים, הם לא ידעו מה יעלה בגורלה. ואולם, הם מילאו בנאמנות את מחויבותם; בביתו של שר צבא ארם, העידה בתם על ה׳ שאותו למדה לכבד בזכותם.

נעמן שמע את הדברים שאמרה השפחה לגבירתה. כאשר קיבל היתר מן המלך לצאת לישראל כדי להירפא, יצא לדרכו, ״ויקח בידו עשר כיכרי כסף, וששת אלפים זהב, ועשר חליפות בגדים.״ בנוסף, הוא נשא עימו איגרת ממלך ארם למלך ישראל, וזו לשונה: ״ועתה... הנה שלחתי אליך את נעמן עבדי, ואספתו מצרעתו.״ כשמלך ישראל קרא את האיגרת, ״ויקרע בגדיו, ויאמר: ׳האלוהים אני להמית ולהחיות, כי זה שלח אלי לאסוף איש מצרעתו? כי אך דעו נא וראו, כי מתאנה הוא לי.׳״

כשאלישע שמע על כך, הוא שלח מסר למלך, ״לאמור: ׳למה קרעת בגדיך? יבא נא אלי וידע, כי יש נביא בישראל.״׳

״ויבוא נעמן בסוסו וברכבו; ויעמד פתח הבית, לאלישע.״ אלישע שלח שליח לנעמן והפציר בו ״לאמור: ׳הלוך, ורחצת שבע פעמים בירדן, וישוב בשרך לך, וטהר.״׳

נעמן ציפה לחזות בהתגלות מופלאה של גבורת האלוהים. הוא אמר: ״הנה אמרתי אלי יצא יצוא, ועמד וקרא בשם יהוה אלוהיו, והניף ידו אל המקום, ואסף המצורע.׳״ כשהתבקש לטבול בירדן, גאוותו נפגעה, והוא הכריז באכזבה ובעוגמת נפש: ״׳הלא טוב אמנה ופרפר נהרות דמשק, מכל מימי ישראל! הלא ארחץ בהם, וטהרתי... ויפן, וילך בחמה.״

רוחו הגאה של נעמן התמרדה נגד המהלך שהתווה אלישע. נהרות ארם שאזכר שר צבא ארם היו אתרי טבע יפהפיים, עטורי מטעים ונאות דשא; רבבות בני אדם נהרו אל גדות הנהרות המטיבים האלה כדי לסגוד שם לאליליהם. אילו יטבול נעמן באחד מהם, הוא לא יסבול השפלה רבה. אך הוא ימצא מזור למחלתו רק אם ימלא בדייקנות אחר ההוראות שקיבל מהנביא. צייתנות מרצון תביא לתוצאה הרצויה.

עבדיו של נעמן הפצירו בו לבצע את הוראותיו של אלישע. הם אמרו לו: ״דבר גדול הנביא דבר אליך, הלוא תעשה? ואף כי אמר אליך, רחץ וטהר?״ אמונתו של נעמן נבחנה בזמן שגאוותו נאבקה על שלטונה. ואולם, האמונה ניצחה, והארמי היהיר הכניע את לבו הגאה והשתחווה בכניעה לרצון ה׳ שנמסר לו מפי נביא ה׳. שבע פעמים טבל בנהר הירדן, ״כדבר איש האלוהים.״ ה׳ כיבד את אמונתו; ״וישב בשרו כבשר נער קטן, ויטהר.״

אסיר תודה שב נעמן ״אל איש האלוהים, הוא וכל מחנהו, יבוא ויעמוד לפניו.״ נעמן הכריז בהערכה: ״הנה נא ידעתי כי אין אלוהים בכל הארץ, כי אם בישראל!״

בהתאם למנהג באותם ימים ביקש נעמן מאלישע לקבל מידיו תשורה יקרת ערך. אך הנביא סירב. הוא לא יקבל תשלום בעבור ברכה שאלוהים הרעיף בחסדו. הוא אמר לנעמן: ״חי יהוה, אשר עמדתי לפניו, אם אקח.״ ״ויפצר בו [נעמן] לקחת, וימאן.״

״ויאמרנעמן: ׳ולא, יותן נא לעבדך משא צמד פרדים אדמה: כי לוא יעשה עוד עבדך עולה וזבח, לאלוהים אחרים, כי אם ליהוה. לדבר הזה, יסלח יהוה לעבדך: בבוא אדוני בית רימון להשתחוות שמה והוא נשען על ידי, והשתחויתי בית רימון, בהשתחויתי בית רימון, יסלח נא יהוה לעבדך בדבר הזה.׳ ״ויאמר לו: ׳לך לשלום.׳ וילך מאיתו כברת ארץ.״

במהלך השנים בהן שירת את אלישע היתה לגיחזי הזדמנות לפתח רוח של התכחשות עצמית שאפיינה את מפעל חייו של אדונו. היתה זו זכות יתרה להפוך לנושא הדגל בצבא ה׳. המתנות המעולות שהורעפו מן השמיים היו בהישג ידו מזה זמן רב. ואולם, הן לא היו לרוחו. במקום לקבלן, הוא חמד את העושר גשמי. מאווייה הכמוסים של נשמתו תאבת הבצע גרמו לו להיכנע לפיתוי שגבר עליו. הוא חשב לעצמו, ״הנה חשך אדוני את נעמן הארמי הזה, מקחת מידו את אשר הביא; חי יהוה כי אם רצתי אחריו, ולקחתי מאיתו מאומה.״ וכך, בחשאי, ״וירדוף גיחזי אחרי נעמן.״

״ וידרה נעמן, רץ אחריו, ויפול מעל המרכבה לקראתו, ויאמר: ׳השלום?׳״ גיחזי שיקר לו כשהשיב: ״שלום, אדוני שלחני לאמור, ׳הנה עתה זה באו אלי שני נערים מהר אפרים, מבני הנביאים; תנה נא להם כיכר כסף, ושתי חליפות בגדים.׳״ נעמן נעתר בשמחה לבקשה והעניק לגיחזי שני ככרות כסף במקום ככר אחד, ובנוסף ״שתי חליפות בגדים.״ השר הורה למשרתיו לשאת את התשורה לביתו של אלישע.

בזמן שגיחזי התקרב לביתו של אלישע, הוא שילח את משרתיו של השר והטמין את ככרות הכסף וחליפות הבגדים במקום מסתור. בתום מעשהו, ״בא, ויעמוד אל אדוניו.״ כדי שלא יקבל ביקורת, הוא שיקר פעם נוספת. הנביא שאל אותו: ״מאין גחזי?״ וגיחזי השיב: ״לא הלך עבדך אנה ואנה.״

או אז באה תוכחה נוקבת שהראתה כי אלישע ידע הכול. הנביא אמר לגיחזי: ״לא לבי הלך, כאשר הפך איש מעל מרכבתו לקראתך? העת לקחת ואת הכסף, ולקחת בגדים, וזיתים וכרמים וצאן ובקר, ועבדים ושפחות? וצרעת נעמן תדבק בך ובזרעך לעולם!״ העונש שהוטל על האיש האשם היה חד ומהיר: ״ויצא מלפניו, מצורע כשלג.״

לקחים חמורים עולים מן הניסיון הזה, שבא על אדם שזכה לקבל זכויות יתר נעלות וקדושות. בהתנהלותו הקלוקלת הציב גיחזי אבן נגף בדרכו של נעמן, שעל נפשו האירה קרן אור נפלאה ולבו נטה לעבודת אלוהים חיים. אין שום תירוץ להונאה שביצע גיחזי. עד יום מותו הוא נשאר מצורע, מקולל בידי ה׳ ודחוי בידי בני אדם.

״עד שקרים, לא ינוקה; ויפיח כזבים, לא ימלט״ (משלי י״ט 5). אנשים עשויים להאמין שהם יצליחו להסתיר את מעשיהם הרעים מעיניהם של בני האדם, אך איש אינו יכול להוליך שולל את אלוהים. ״הכל חשוף וגלוי לעיני מי שלפניו עלינו לתת דין וחשבון״ (האיגרת אל העברים ד׳ 13). גיחזי ביקש להוליך שולל את אלישע, אך אלוהים גילה לנביא את הדברים שגיחזי אמר לנעמן, וכן, כל פרט ופרט מן המפגש בין השניים.

אמת נובעת מאלוהים; רמייה, על שלל צורותיה הרבות, נובעת מן השטן;

כל מי שסוטה מדרך הישר של האמת, מסגיר את עצמו לידי שר הרשע ונתון תחת שליטתו וכוחו. אלה שלמדו מן המשיח אינם משתתפים ״במעשי החושך, אשר עקרים הם כולם״ (אל האפסים ה׳ 11). במוצא פיהם, כמו גם בחייהם, הם יהיו פשוטים, ישירים וכנים, שכן הם מתכוננים לקראת התחברות עם הקדושים ש״מרמה לא נמצאה בפיהם״ (ההתגלות י״ד 5).

מאות שנים לאחר שנעמן שב לביתו בארם, בריא בגופו, בעל תשובה ואזור אמונה בה׳, זכתה אמונתו הנפלאה לאזכור מפי המושיע, כלקח חשוב לכל אדם המתיימר לשרת את ה׳. המושיע הכריז: ״מצורעים רבים היו בישראל בימי אלישע הנביא, ולא טוהר אחד מהם מלבד נעמן הארמי״ (לוקס ד׳ 27). אלוהים פסח על מצורעים רבים בישראל בשל חוסר אמונתם שמנעה מהם להיכנס בשער המוביל לטוב. עובד האלילים האצילי שדבק באמונתו בה׳, ראוי היה בעיני ה׳ לברכתו יותר מאשר אותם מצורעים מיוסרים בישראל, שזלזלו בזכויות היתר שקיבלו מאלוהים ובזו להן. אלוהים פועל למען אנשים המעריכים את חסדיו ומגיבים לאור הזורח עליהם מן השמיים. כיום ישנם בעולם אנשים בעלי לב תמים וישר, שאור השמיים זורח עליהם. אם יתמידו למלא את חובתם בנאמנות, הם יקבלו אור גדול יותר, עד אשר בדומה לנעמן, הם ירגישו צורך להודות: ״הנה נא ידעתי כי אין אליהים בכל הארץ, זולת אלוהים חיים, הבורא.״ לכל אדם ישר וירא ה׳, המתהלך באפילה ״ואין נוגה לו,״ ניתנת ההזמנה: ״יבטח בשם יהוה, וישען באלוהיו.״ ״מעולם לא שמעו, לא האזינו; עין לא ראתה, אלוהים זולתך, יעשה למחכה לו. פגעת את שש ועשה צדק, בדרכיך יזכרוך״ (ישעיה נ׳ 10; ס״ד 3, 4).

שלהי כהונתו של אלישע

אלישע שנקרא לשמש נביא בימי מלכות אחאב, חזה במהלך חייו בתמורות הרבות שחלו בממלכת ישראל. עונש אחר עונש הושת על בני ישראל בתקופת מלכותו של חזאל מלך ארם, אשר מונה בידי ה׳

כדי להכות את האומה הכופרת. אמצעי התיקון החמורים שכונן יהוא הסתיימו בטבח בית אחאב. במלחמות הממושכות עם ארם, יהואחז, יורשו של יהוא, איבד כמה מן הערים ששכנו מזרחית לירדן. לזמן מה דומה היה שהארמים שלטו בממלכה כולה. ואולם, התיקון שכונן אליהו ונמשך בידי אלישע גרם לאנשים רבים בעם לחפש אחר אלוהים. מזבחות הבעל ננטשו, ולאט אך בוודאות התגשמה תכליתו של ה׳ בחייהם של אלה שבחרו לשרתו בכל ליבם ומאודם.

דווקא משום אהבתו לישראל הסוררת הניח ה׳ לצבא ארם להכותה. משום שרחמיו נכמרו על בני עמו שנחלשו מוסרית, הקים ה׳ את יהוא כדי לחסל את איזבל הרשעה וכל בית אחאב. בנוסף, ביד ההשגחה רבת החסד ספגו כוהני הבעל והעשתורת מפלה ניצחת ונעזבו, ומזבחות עבודת האלילים שהקימו נהרסו כליל. אלוהים ברוב חוכמתו חזה מראש שאם יוסר הפיתוי, חלק מן העם יזנח את עבודת האלילים ויפנה לשמיים בתפילה; מסיבה זו התיר ה׳ לאסון אחר אסון לפקוד את העם. ואולם, עונשי ה׳ הומתקו בחסד וברחמים, וכאשר השיג את תכליתו, הוא חולל מפנה לטובת בני העם שלמדו לחלות את פניו.

בזמן שהתחולל מאבק עז בלבבות בני העם בין השפעות טובות לרעות, עשה השטן כמיטב יכולתו כדי להשלים את ההרס שחולל בתקופת מלכות אחאב ואיזבל, ואילו אלישע המשיך לשאת את עדותו. על אף שמפעם לפעם נתקל אלישע בהתנגדות, איש לא יכול היה להפריך את דבריו והוא זכה לכבוד ולהערצה בכל רחבי הממלכה. אנשים רבים פנו אליו כדי להיוועץ בו. בזמן שאיזבל היתה עדיין בחיים, יורם מלך ישראל ביקש את עצתו; בעת שהותו בדמשק זכה הנביא לביקור משליחיו של בן הדד מלך ארם, שביקש לדעת אם יחלים או ימות ממחלתו. הנביא נשא תמיד עדות מהימנה בפני כל בני האדם, בזמן שהאמת סולפה מכל עבר ורוב העם מרד בגלוי באלוהי השמיים.

אלוהים לא זנח מעולם את שליחו הנבחר. פעם אחת, בעת פלישת ארם, ניסה מלך ארם לחסל את אלישע משום שהודיע למלך ישראל על תוכניותיו. לאחר שמלך ארם נועץ בשריו, הוא פסק: ״אל מקום פלוני אלמוני תחנותי.״ (כלומר, ״במקום כזה וכזה יחנה הצבא.״) ה׳ גילה את תוכניתו של האויב לאלישע, אשר שלח מסר ״אל מלך ישראל, לאמור: ״השמר מעבור המקום הזה: כי שם ארם נחיתים.׳ וישלח מלך ישראל אל המקום אשר אמר לו איש האלוהים והזהירוה, ונשמר שם: לא אחת ולא שתיים.״

״ויסער לב מלך ארם על הדבר הזה; ויקרא אל עבדיו, ויאמר אליהם: ׳הלוא תגידו לי, מי משלנו אל מלך ישראל?׳ ויאמר אחד מעבדיו: ׳לוא אדוני המלך, כי אלישע הנביא, אשר בישראל, יגיד למלך ישראל את הדברים אשר תדבר בחדר משכבך.״׳

נחוש בדעתו להיפטר מן הנביא הורה מלך ארם: ״לכו וראו איכה הוא, ואשלח ואקחהו.״ באותה השעה שהה הנביא בדותן, וכשהדבר נודע למלך ארם, הוא שלח ״שמה סוסים ורכב, וחיל כבד. ויבואו לילה, ויקפו על העיר. וישכם משרת איש האלוהים לקום, ויצא, והנה חיל סובב את העיר וסוס ורכב.״

אחוז אימה בישר משרתו של אלישע את הבשורות המרות: ״אהה אדוני, איכה נעשה?״

״אל תירא,״ השיב הנביא, ״כי רבים אשר איתנו, מאשר אותם.״ ובכדי שמשרתו יוכל לראות זאת במו עיניו, הוא התפלל: ״׳יהוה, פקח נא את עיניו ויראה.׳״ ״ויפקח יהוה את עיני הנער, וירא והנה ההר מלא סוסים ורכב אש סביבות אלישע.״ בין איש האלוהים לבין צבאות האויב החמושים ניצבו מלאכי ה׳ שאפפו אותם. הם ירדו מן השמיים בעוז ובגבורה, לא כדי להשמיד או לחלוק כבוד, אלא כדי להקיף את חסידי ה׳ החלשים וחסרי האונים ולהצילם.

כאשר חסידי ה׳ עומדים בין המצרים ודומה שלא יוכלו להימלט, שומה עליהם להסתמך אך ורק על ה׳.

בזמן שחיילי ארם הלכו והתקדמו לעברם באומץ ובעוז מבלי שידעו כי צבאות השמיים הסמויים מן העין אופפים אותם, התפלל אלישע לה׳ ואמר: ״׳הך נא את הגוי הזה בסנוורים.׳ ויכם בסנוורים, כדבר אלישע. וייאמר אלהם אלישע: ׳לא זה הדרך ולא זה העיר, לכו אחרי, ואוליכה אתכם אל האיש אשר תבקשון.׳ וילך אותם שומרונה.

״ויהי כבאם שומרון, ויאמר אלישע: ׳יהוה פקח את עיני אלה ויראו.׳ ויפקח יהוה את עיניהם, ויראו, והנה בתוך שומרון.

״ויאמר מלך ישראל אל אלישע, כראותו אותם: ׳האכה אכה, אבי?׳ וייאמר: ׳לא תכה! האשר שבית בחרבך ובקשתך אתה מכה? שים לחם ומים לפניהם, ויאכלו וישתו וילכו אל אדוניהם.׳ ויכרה להם כרה גדולה, ויאכלו וישתו, וישלחם, וילכו אל אדוניהם.״ (ראו מלכים ב ו׳).

במשך זמן מה לאחר מכן היתה ישראל חופשיה ממתקפות ארם. אך בשלב מאוחר יותר, תחת הנהגתו הנמרצת של חזאל, מלך ארם הנחוש, צר צבא ארם על שומרון. מעולם לא חוותה ישראל קושי רב כל כך כפי שחוותה בימי המצור הזה. אכן, חטאי האבות הושתו על הבנים ועל בניהם. זוועות הרעב הממושך גרמו למלך ישראל לנקוט צעדים נואשים; באותה השעה ניבא אלישע על הצלה שתתרחש למחרת.

למחרת, לפני עלות השחר, גרם ה׳ לצבא ארם לשמוע ׳׳קול רכב, קול סוס, קול חיל גדול.׳׳ אחוזי אימה, קמו הלוחמים ״וינוסו בנשף, ויעזבו את אוהליהם ואת סוסיהם ואת חמוריהם, המחנה כאשר הוא (כלומר, כמו שהוא, עמוס אספקת מזון וציוד); וינוסו אל נפשם.״ הלוחמים ברחו כדי להציל את חייהם, ולא עצרו עד שחצו את הירדן.

בליל מנוסתם, ארבעה מצורעים שישבו בשער העיר, מיואשים בשל הרעב שהציק להם, החליטו להגיע למחנה ארם ולהפקיר עצמם לחסדי הכובשים, בתקווה לעורר את רחמיהם ולזכות במזון.

כמה עזה היתה פליאתם כאשר גילו בהיכנסם למחנה ״והנה אין שם איש.״ ללא הפרעה נכנסו פנימה, ״ויבואו אל אוהל אחד ויאכלו וישתו וישאו משם כסף וזהב ובגדים, וילכו ויטמנו; ויעזבו, ויבואו אל אוהל אחר, וישאו משם, וילכו ויטמנו. ויאמרו איש אל רעהו: ׳לא כן אנחנו עושים, היום הזה יום בשורה הוא, ואנחנו מחשים וחיכינו עד אור הבוקר, ומצאנו עוון; ועתה לכו ונבואה, ונגידה בית המלך.׳״ במהרה שבו ארבעת המצורעים לעיר ובפיהם הבשורות הטובות. השלל היה רב כל כך, ומצרכי המזון היו בשפע רב כל כך ביום הזה, עד ש״סאתים שעורים [נמכרו] בשקל, וסאה סולת בשקל,״ בדיוק כפי שניבא אלישע יום קודם. פעם נוספת רומם שמו של אלוהים לפני הגויים עובדי האלילים, ״כדבר יהוה,״ דרך נביאו בישראל. (ראו מלכים ב ז׳ 16-5).

איש האלוהים המשיך לעמול שנה אחר שנה בשירות מסור ונאמן, בקירוב לבבות בקרב העם ובהענקת ייעוץ מלא תובנה למלכי ישראל בשעות הקשות שפקדו את האומה. השנים הארוכות של הידרדרות לעבודת אלילים מצד מושלי העם ובני העם, נתנו את אותותיהן הרעים בפרי הבאושים שהצמיחו; צל הכפירה האפל עדיין העיב על הארץ, ואולם, פה ושם נמצאו אנשים שסירבו בנחישות ובהתמדה להשתחוות לבעל. בזמן שאלישע המשיך במלאכת התיקון שלו, רבים בעם זנחו את עבודת האלילים, חזרו בתשובה ולמדו לשמוח בעבודת אלוהי האמת. הנביא התעודד מן הנסים הללו שהתחוללו ביד ההשגחה רבת החסד, וקיבל השראה לחתור להגיע אל כל ברי הלבב בארץ. בכל מקום ששהה בו, הוא השתדל ללמד את דרך הישר והצדקה.

מנקודת מבט אנושית, הסיכוי לתחייה רוחנית בקרב האומה היה חסר תקווה ממש כמו הסיכוי של עבדי ה׳ בימינו, העמלים במקומות האפלים ביותר בעולם. ואולם, קהילת המשיח היא שליחת ה׳ שיועדה להכריז את האמת; ה׳ אוזר אותה בגבורתוכדי שתבצע מלאכה מיוחדת, ואם תדבקבה׳ ותציית למצוותיו,מלוא גבורת האלוהים תשכון בקרבה. אם תשמור אמונים לברית עם ה׳, אין שום כוח שיגבר עליה. כוחות האויב לא יוכלו להכריעה, כשם שמוץ אינו יכול לגבור על רוח סופה.

שחר בהיר, נפלא ומזהיר מצפה לקהילת המשיח, אילו רק תעטה את גלימת הצדקה של המשיח ותיסוג מכל הבריתות עם העולם.

אלוהים קורא לחסידיו, המאמינים בו, להפיח אומץ בליבם של חסרי האמונה וחסרי התקווה. פנו אל ה׳, אתם אסירי התקווה! בקשו כוח מאלוהים, אלוהים חיים. הפגינו אמונה איתנה אך ענווה בכוחו ובנכונותו להושיע. כאשר אנו נאחזים באמונה בעזרת גבורתו, ה׳ ישנה באופן נפלא את השקפת המבט הנואשת והמיואשת ביותר שלנו. הוא יחולל זאת למען תהילת שמו.

כל עוד אלישע היה מסוגל לנסוע ממקום למקום במלכות ישראל, הוא המשיך לפעול למען חיזוקם של בתי המדרש לנביאים. בכל מקום בו שהה, שרה ה׳ איתו והעניק לו את המילים שיאמר ואת הכוח לחולל נסים. פעם אחת אמרו בני הנביאים לאלישע: ״הנה נא המקום, אשר אנחנו יושבים שם לפניך, צר ממנו. נלכה נא עד הירדן, ונקחה משם איש קורה אחת, ונעשה לנו שם מקום לשבת שם״ (מל׳׳ב ו׳ 1, 2). אלישע הלך בחברתם לנהר הירדן, עודד אותם בעצם נוכחותו, לימד אותם, ואפילו חולל נס כדי לסייע במלאכתם. ״ויהי האחד מפיל הקורה, ואת הברזל נפל אל המים; ויצעק ויאמר: ׳אהה אדוני, והוא שאול!׳ ויאמר איש האלוהים: ׳אנה נפל?׳ ויראהו את המקום, ויקצב עץ וישלך שמה, ויצף הברזל. ויאמר: ׳הרם לך.׳ וישלח ידו, ויקחהו.״ (פסוקים 7-5).

כה מועילה היתה שליחותו של אלישע וכה נרחבת השפעתו, עד שבזמן ששכב על ערש דווי, אפילו יואש, המלך הצעיר עובד האלילים שלא כיבד את ה׳, הכיר בנביא כאבי האומה והודה כי לנוכחותו בישראל היה ערך רב יותר בעת צרה מאשר חיל פרשים חמוש, ככתוב: ׳׳ואלישע חלה את חליו, אשר ימות בו. וירד אליו יואש מלך ישראל, ויבך על פניו ויאמר: ׳אבי אבי, רכב ישראל ופרשיו׳״ (מל״ב י״ג 14).

הנביא שימש כאב חכם ואוהב לנפשות נזקקות רבות בקרב העם. במקרה הזה, כשהמלך הצעיר והכופר עמד לפניו, הוא לא שילחו מעל פניו, שכן, על אף שהמלך לא היה ראוי למשרה הרמה ששימש בה, הוא נזקק מאוד לעצתו. אלוהים בחסדו העניק למלך הזדמנות לכפר על כישלונות העבר ולהציב את ממלכתו בעמדת יתרון.

עתה, שומה עליו להדוף את האויב הארמי שכבש את אדמות הארץ מזרחית לירדן. פעם נוספת תפעל גבורת ה׳ לטובת ישראל הסוררת.

הנביא שנטה למות הורה למלך: ״קח קשת וחצים!״ יואש ציית. ואז אמר לו הנביא: ״הרכב ידך על הקשת.״ ׳׳וירכב [יואש] ידו; וישם אלישע ידיו על ידי המלך. ויאמר: פתח החלון קדמה,׳׳ כלומר, מזרחה - לעבר הערים מעבר לירדן שהיו בשליטת ארם. לאחר שהמלך פתח את החלון שפנה למזרח, הורה לו אלישע לירות. בזמן שהחץ נורה, הכריז הנביא בהשראת רוח הקודש: ״חץ תשועה ליהוה וחץ תשועה בארם, והיכית את ארם באפק עד כלה.״

עתה בחן הנביא את אמונתו של המלך. הוא ביקש מיואש ליטול את החיצים והורה לו: ״הך ארצה!״ שלוש פעמים ירה המלך לעבר האדמה, ואז נעצר.

אלישע אמר לו בזעזוע: ׳היה עליך ״להכות חמש או שש פעמים, אז היכית את ארם, עד כלה,׳״ והוסיף: ״ועתה, שלוש פעמים תכה את ארם״ (מלכים ב י״ג 19-15).

הלקח נועד לכל המחזיקים במשרה הכרוכה באחריות. כשאלוהים פותח את הדרך לביצוע מלאכה מסוימת ומעניק ודאות על הצלחתה, האדם שנבחר לשמש כלי שרת ביד ה׳ חייב לעשות כמיטב יכולתו כדי להגיע לתוצאה המיוחלת שהובטחה לו. ההצלחה שינחל תעלה בקנה אחד עם הלהט והשקדנות שבהם יבצע את מלאכתו. ה׳ יכול לחולל נסים בעבור חסידיו רק כאשר הם ממלאים את תפקידם במרץ בלתי נדלה. הוא קורא לאנשי אמונה מסורים לבצע את מלאכתו, אנשים בעלי אומץ, שיעור קומה מוסרי, אהבה יוקדת לבני האדם ולהט שאינו דועך לעולם. עובדים כאלה לא יחשיבו לעולם שום משימה קשה מדי, שום סיכוי חסר תקווה; הם יעמלו ללא חת, עד שתבוסה מוחצת תהפוך לניצחון מזהיר. לא כתלי הכלא ולא המוקד המיועד לקדושים מעונים יגרמו להם לסטות בפתאומיות מתכליתם לעבוד בשיתוף פעולה עם אלוהים, למען בניית וחיזוק מלכותו.

עם העצה והעידוד שהעניק ליואש תמה מלאכתו של אלישע.

הנביא, שרוח ה׳ שנחה על אליהו נחה עליו במלואה, הוכיח את נאמנותו ומסירותו עד אחרית ימיו. מעולם לא פסח על שתי הסעיפים. מעולם לא איבד את אמונו בגבורת ה׳ הכול יכול. תמיד, גם כשהדרך שלפניו היתה חסומה, המשיך להתקדם באמונה, ואלוהים כיבד את האמון שתלה בו וסלל לפניו את הדרך.

אלישע לא זכה ללכת בעקבות אדונו ולעלות השמיימה במרכבת אש. ה׳ התיר למחלה ממושכת לבוא עליו. בשעות הארוכות של הסבל והחולשה שפקדו אותו נאחזה אמונתו בהבטחות ה׳, והוא חזה במלאכי השמיים, מלאכי הנחמה והשלום שאפפוהו. כשם שחזה על הרי דותן בצבאות השמיים שהקיפוהו ובמרכבות האש ופרשיו של מגן ישראל, כך עתה היה מודע לנוכחותם של מלאכי השרת שרחשו אליו אהבה, והוא התחזק והחזיק מעמד. כל ימי חייו הפגין אמונה חזקה, וככל שהתחזק ולמד לעומק על מעשי ה׳, חסדיו ואהבתו, בשלה אמונתו והפכה לאמון איתן באלוהיו; וכאשר המוות קרא לו, הוא היה מוכן ומזומן לנוח מעמלו.

״יקר בעיני יהוה, המותה לחסידיו׳׳ (תהלים קט׳׳ז 15), ״חוסה במותו צדיק׳׳ (משלי י״ד 32). אלישע יכול היה לומר בביטחון גמור, יחד עם מחבר מזמורי התהילים: ״אף אלוהים יפדה נפשי כמיד שאול, כי יקחני סלה״ (תהילים מ״ט 15). הוא יכול היה להעיד בשמחה: ׳׳ואני ידעתי, גואלי חי ואחרון על עפר יקום׳׳ (איוב י״ט 25). ׳׳אני בצדק אחזה לפניך; אשבעה בהקיץ תמונתך׳׳ (תהילים י״ז 15).

״נינוה, העיר הגדולה״

נינווה, בירת ארם, היתה אחת הערים הגדולות בעולם העתיק בימי מלכות ישראל ומלכות יהודה. העיר הוקמה על גדותיו הפוריים של החידקל, זמן קצר לאחר פיזורם של מקימי מגדל בבל. היא צמחה ופרחה מאות שנים, עד ש״היתה עיר גדולה לאלוהים, מהלך שלושת ימים״ (יונה ג׳ 3).

בתקופה בה נהנתה נינווה מעושר בר חלוף, היא היתה מרכז של פשע ורשע. בהשראת רוח הקודש נכתב במקרא על אודותיה: ״עיר דמים; כולה כחש פרק מלאה, לא ימיש טרף.״ בהשאלה, משווה נחום הנביא את נינווה לאריה אכזר ורעב המשחר לטרף, ותוהה: ״כי על מי לא עברה רעתך, תמיד?״ (נחום ג׳, 1, 19).

ואולם, נינווה, רשעה ככל שהיתה, לא התמסרה כליל לרוע. ה׳, אשר רואה ״את כל בני האדם״ )תהילים ל״ג 13) ואשר ״כל יקר ראתה עינן״ (איוב כ״ח 10), ראה בעיר זו אנשים רבים שחיפשו דבר מה טוב ונעלה יותר; אם תינתן להם הזדמנות ללמוד על אלוהים חיים, הם יחדלו לבצע את מעשיהם הרעים ויסגדו לו. וכך, בחוכמתו הרבה גילה ה׳ את עצמו לאנשי נינווה בדרך שאין לטעות בה, כדי להובילם, ככל האפשר, לחזרה בתשובה.

כלי השרת שבו בחר ה׳ למלאכה זו היה יונה הנביא, בנו של אמתי. דבר ה׳ בא אל יונה

״לאמור: ׳קום לך אל נינוה, העיר הגדולה, וקרא עליה:כי עלתה רעתם לפני.׳״ (יונהא׳ 2,1).

בזמן שהנביא הרהר בקשיים הכרוכים בביצוע המשימה ובחוסר האפשרות לבצעה, הוא התפתה לפקפק בחוכמה שבקריאה זו. מנקודת מבט אנושית דומה היה שדבר לא יושג דרך הכרזת מסר כזה בעיר היהירה. הנביא שכח לרגע שאלוהים, שאותו שירת, הוא כול יודע וכול יכול. בשעה שיונה היסס ופקפק, גבר עליו השטן בעזרת הייאוש שזרע בליבו. אימה גדולה אחזה בנביא והוא קם ״לברוח תרשישה מלפני יהוה.״ הוא הלך ליפו, שם מצא ספינה שעמדה להפליג ל״תרשיש, ויתן שכרה וירד בה לבוא עימהם תרשישה...״ (פס׳ 3).

המשימה שהוטלה על יונה היתה כרוכה באחריות כבדה. ואולם, ה׳ שהורה לעבדו ללכת לנינווה, היה מסוגל לתמוך בו ולהנחילו הצלחה. אילו ציית הנביא ללא היסוס, התנסויות מרות רבות היו נחסכות ממנו וברכות רבות היו מורעפות עליו. ואולם, בשעה שייאוש אחז בלבו של יונה, ה׳ לא נטשו. דרך סדרת ניסיונות והתערבויות מוזרות מיד ההשגחה, ביטחונו של הנביא באלוהים ובכוחו הכול יכול להושיע, שב אליו והתחזק.

אילו המתין יונה כאשר קיבל את הקריאה לראשונה, כדי לשקול את העניין בשלווה ובנחת, ייתכן שהיה מבין כמה טיפשי יהיה כל מאמץ מצידו להימלט מן המחויבות שהוטלה עליו. ואולם, לא לזמן רב הורשה הנביא להמשיך באין מפריע במנוסתו המטורפת.

״ויהוה הטיל רוח גדולה אל הים, ויהי סער גדול בים׳׳ והאניה חישבה להשבר. וייראו המלחים, ויזעקו איש אל אלוהיו, ויטלו את הכלים אשר באנייה אל הים להקל מעליהם; ויונה ירד אל ירכתי הספינה, וישכב, וירדם״ (פסוקים 4, 5).

בזמן שהמלחים התחננו לאליליהם לעזרה, רב החובל, שמצוקתו הלכה וגברה, חיפש את יונה. כשמצא אותו, ״ויאמר לוי: ׳מה לך נרדם? קום, קרא אל אלוהיך, אולי יתעשת האלוהים לנו, ולא נאבד׳״ (פס׳ 6).

ואולם, תפילותיו של הנביא שפנה עורף למחויבות שהוטלה עליו, לא הועילו. המלחים שהאמינו כי הסופה העזה העידה עלזעמם של אליליהם, הציעו כמוצא אחרון להפיל גורל.״ויאמרו איש אל רעהו: ׳לכו ונפילה גורלות, ונדעה בשלמי הרעה הזאת לנו.׳

״ויפלו גורלות, ויפול הגורל על יונה. ויאמרו אליו: ׳הגידה נא לנו, באשר למי הרעה הזאת לנו? מה מלאכתך ומאין תבוא? מה ארצך ואי מזה עם אתה?׳

״ויאמר אליהם: ׳עברי אנכי; ואת יהוה אלוהי השמים אני ירא, אשר עשה את הים ואת היבשה.׳

״ויראו האנשים יראה גדולה, ויאמרו אליו: ׳מה זאת עשית?׳ כי ידעו האנשים, כי מלפני יהוה הוא בורח, כי היגיד להם.

״ויאמרו אליו: ׳מה נעשה לך, וישתוק הים מעלינו?׳ כי הים הולך וסוער.

״ויאמר אליהם: ׳שאוני והטילוני אל הים׳ וישתיק הים מעליכם: כי יודע אני, כי בשלי הסער הגדול הזה עליכם.׳

״ויחתרו האנשים להשיב אל היבשה, ולא יכלו: כי הים הולך וסוער עליהם. ויקראו אל יהוה ויאמרו: ׳אנה יהוה, אל נא נאבדה בנפש האיש הזה, ואל תתן עלינו דם נקיא. כי אתה יהוה, כאשר חפצת עשית.׳ וישאו את יונה, ויטלוהו אל הים; ויעמיד הים מזעפו.

״ויראו האנשים יראה גדולה את יהוה; ויזבחו זבח ליהוה, וידרו נדרים.

״וימן יהוה דג וגדול, לבלע את יונה; ויהי יונה במעי הדג, שלושה ימים ושלושה לילות.

״התפלל יונה אל יהוה אלוהיו, ממעי הדגה. ויאמר: ׳קראתי מצרה לי אל יהוה, ויענני; מבטו שאול שועתי, שמעת קולי. ותשליכני מצולה בלבב ימים, ונהר יסובבני; כל משבריך וגליך, עלי עברו.

״ואני אמרתי, נגרשתי מנגד עיניך; אך אוסיף להביט אל היכל קודשך. אפפוני מים עד נפש, תהום יסובבני; סוף חבוש לראשי. לקצבי הרים ירדתי, הארץ ברחיה בעדי לעולם; ותעל משחת חיי, יהוה אלהי. בהתעטף עלי נפשי, את יהוה זכרתי; וותבוא אליך תפילתי, אל היכל קודשך.

״משמרים, הבלי שווא, חסדם, יעזבו. ואני בקול תודה אזבחה לך, אשר נדרתי אשלמה. ישועתה, ליהוה׳״ (א׳ -7ב׳ 10).

סוף סוף למד יונה כי ״ליהוה הישועה.״ (תהילים ג׳ 9). בלב מלא חרטה והוקרה על חסדו המושיע של אלוהים, באה ליונה תשועה: הוא ניצל מן הסכנות הכבירות שארבו לו במעמקי הים, והושלך ליבשה.

פעם נוספת הוטלה על עבד ה׳ המשימה ללכת לנינווה ולהזהירה. ״ויהי דבר יהוה אל יונה שנית לאמור: ׳קום לך אל נינוה, העיר הגדולה; ויקרא אליה את הקריאה, אשר אנוכי דיבר אליך.׳״

הפעם לא עצר יונה כדי להטיל ספק במשימה שהוטלה עליו או להתלבט אם לבצעה, אלא ציית מיד וללא היסוס. ״ויקם יונה, וילך אל נינוה כדבר יהוה״ (יונה ג׳ 3-1).

מרגע שנכנס לעיר החל יונה להכריז את הבשורה המרה: ״עוד ארבעים יום, ונינוה נהפכת׳׳ (פס׳ 4). הוא הלך מרחוב לרחוב והשמיע את מסר ההזהרה.

המסר לא היה לשווא. הקריאה שנשמעה ברחובות העיר הכופרת עברה מפה לאוזן, עד שכל תושביה שמעו את הבשורה המזעזעת. רוח ה׳ החדירה את המסר לכל לב ולב, וגרמה להמונים לרעוד מפאת חטאיהם ולחזור בתשובה בהשפלה עמוקה.

״ויאמינו אנשי נינוה באלוהים, ויקראו צום וילבשו שקים, מגדולם ועד קטנם. ויגע הדבר אל מלך נינוה, ויקם מכסאו, ויעבר אדרתו מעליו; ויכס שק, וישב על האפר. ויזעק, ויאמר בנינוה, מטעם המלך וגדליו, לאמור: ׳האדם והבהמה הבקר והצאן, אל יטעמו מאומה, אל ירעו, ומים אל ישתו. ויתכסו שקים, האדם והבהמה, ויקראו אל אלוהים בחוזקה; וישובו איש מדרכו הרעה ומן החמס, אשר בכפיהם. כי יודע ישוב וניחם האלוהים, ושב מחרון אפו, ולא נאבד?״ (פסוקים 9-5).

בזמן שהמלך ושריו, נכבדי העם ופשוטי העם ״חזרו בתשובה בקריאת יונה״ (מתי י״ב 41), וזעקו פה אחד לאלוהי השמיים, העניק להם ה׳ את חסדו. ״וירא האלוהים את מעשיהם, כי שבו מדרכם הרעה; וינחם האלוהים, על הרעה אשר דבר לעשות להם, ולא עשה״ (יונה ג׳ 10). האבדון שנגזר עליהם בוטל, אלוהי ישראל רומם וזכה לכבוד ולתהילה ברחבי העולם האלילי ותורתו זכתה לכבוד. רק כעבור שנים רבות נפלה נינווה קורבן לעמים שסבבו אותה, וזאת משום ששכחה את ה׳ ושבה להתבצר בגאוותה. [לסיפור מפלת אשור, ראו פרק ל׳.]

כשנודע ליונה על תוכניתו של ה׳ להציל את העיר, שחרף רשעותה שבה בתשובה בשק ואפר, היה עליו להיות הראשון לשמוח על חסדו המופלא של ה׳. ואולם, במקום לשמוח, הוא שקע במחשבות קודרות, מחשש שמעתה ואילך יתייחסו אליו כאל נביא שקר. בהיותו קנאי למוניטין שלו, שכח את ערכן היקר מפז של הנשמות האובדות שחיו בעיר הרשעה. הרחמים שהרעיף ה׳ על תושבי נינווה ששבו בתשובה, הרגיזו והכעיסו אותו. ״וירע אל יונה רעה גדולה; ויחר לו. ויתפלל אל יהוה ויאמר: אנה יהוה? הלוא זה דברי עד היותי על אדמתי, על כן קידמתי, לברוח תרשישה: כי ידעתי, כי אתה אל חנון ורחום, ארך אפים ורב חסד ונחם על הרעה׳״ (יונה ד׳ 1, 2).

פעם נוספת נכנע יונה לנטייתו להטיל ספק ולפקפק; פעם נוספת הוכרע בידי הייאוש. מתוך שאיבד עניין ברווחת הזולת וחש שהוא מעדיף למות מאשר לראות את העיר ניצלת ממוות, הכריז יונה במורת רוח: ״׳ועתה יהוה, קח נא את נפשי ממני: כי טוב מותי מחיי.׳

״ויאמר יהוה: ׳ההיטב חרה לך?׳ ויצא יונה מן העיר, וישב מקדם לעיר; ויעש לו שם סוכה, וישב תחתיה בצל, עד אשר יראה מה יהיה בעיר. וימן יהוה אלוהים קיקיון ויעל מעל ליונה, להיות צל על ראשו, להציל לו מרעתו; וישמח יונה על הקיקיון שמחה גדולה.״ (פסוקים 6-3).

למחרת נתן ה׳ ליונה שיעור מאלף. ״וימן האלוהים תולעת, בעלות השחר למחרת; ותך את הקיקיון, וייבש. ויהי כזרח השמש, .וימן אלהים רוח קדים חרישית, ותך השמש על ראש יונה, ויתעלף; וישאל את נפשו למות, ויאמר: ׳טוב מותי מחיי.׳״ ה׳ שב ודיבר אל נביאו. הוא שאל אותו: ״ההיטב חרה לך על הקיקיון?״ ויונה השיב: ״היטב חרה לי עד המות.״

אמר לו ה׳: ״אתה חסת על הקיקיון, אשר לא עמלת בו ולא גדלתו: שבן לילה היה, ובן לילה אבד. ואני לא אחוס על נינוה העיר הגדולה, אשר יש בה הרבה מישתים עשרה ריבו אדם, אשר לא ידע בין ימינו לשמאלו, ובהמה רבה?״ (פסוקים 11-7).

על אף שיונה חש מבולבל ומושפל והתקשה להבין את תכליתו של ה׳ בהצלת נינווה, הוא מילא את המשימה שהוטלה עליו והזהיר את תושבי העיר הגדולה. על אף שהאסון שעליו ניבא לא התרחש, מסר האזהרה שלו היה מאת ה׳ והגשים את התכלית שה׳ יעד לו. תהילת חסדו של ה׳ נגלתה לעיניהם של עובדי האלילים. אנשים אלה, שישבו זמן רב כל כך באפילה, זעקו לה׳ וה׳ הצילם, ככתוב: ״יושבי חושך וצלמוות; אסירי עני וברזל... ויזעקו אל יהוה, בצר להם; ממצוקותיהם יושיעם. יוציאם מחושך וצלמוות; ומוסרותיהם ינתק... ישלח דברו, וירפאם; וימלט משחיתותם״ (תהילים ק״ז 10, 13, 14, 20).

במהלך שירותו עלי אדמות דיבר המשיח על הטובה שצמחה לנינווה בזכות הטפתו של יונה, והשווה בין תושבי נינווה, העיר האלילית, לבין האנשים בימיו שהתיימרו להיות חסידי ה׳. הוא הכריז: ״אנשי נינוה יקומו במשפט עם הדור הזה וירשיעוהו, כי חזרו בתשובה בקריאת יונה; והנה גדול מיונה כאן״ (מתי י״ב 40, 41). המשיח בא לעולם הומה ועסוק, רווי המולת מסחר, רוחש התמקחויות, ויכוחים וריבים שנערכו בין סוחרים לקונים, כשכל צד עשה כל מאמץ להשיג לעצמו כמה שיותר. אך מעל להמולה ולמהומה נשמע קולו של המושיע כקול שופר ה׳, כאשר הכריז: ״מה תועלת תצמח לאדם אם ירויח את כל העולם ויפסיד את נפשו? ;שכן מה יתן אדם כתמורה בעד נפשו?׳׳ (מרקוס ח׳ 36, 37).

כשם שתוכחתו של יונה היתה אות לאנשי נינווה, כך היתה תוכחתו של המשיח אות לבני דורו. ואולם, איזה הבדל חד באופן שבו הן התקבלו! חרף האדישות והלעג שזכה להם, המושיע המשיך לעמול עד שהגשים את שליחותו.

הלקח נועד לשליחי ה׳ בימינו, כשערי האומות משוועות לידע על מעלותיו ומטרותיו של אלוהי האמת, בדיוק כמו תושבי נינווה הקדומה.

שגרירי המשיח אמורים לכוון את בני האדם אל עולם נעלה יותר שהדרך אליו נשכחה. על פי תורת כתבי הקודש, העיר היחידה שתישאר על תילה לנצח היא זו שמייסדה ויוצרה הוא ה׳. בעלי האמונה עשויים לחזות בעיני רוחם בשערי השמיים השופעים בתהילת האלוהים. דרך עבדיו המשרתים בקודש קורא האדון ישוע לבני האדם לפתח שאיפות קדושות, ובעזרתן לחתור לנחול נחלה נצחית. הוא מאיץ בהם לאגור אוצרות בשמיים לצד כס האלוהים.

בקרוב, כמעט כל תושבי ערי העולם יתנו את הדין על חטאיהם, וזאת בשל התגברות מעשי הרשע והחמס המתבצעים בהן. השחיתות המושלת בכיפה כה רבה ומחרידה, שנבצר מעם אנוש לתארה. כל יום בתורו מביא עימו גילויים חדשים על סכסוכים, לקיחת שוחד ומעשי הונאה; כל יום מביא עימו תיעוד מחליא משלו על אלימות, הפקרות, אדישות לסבל אנוש והשמדה אכזרית ושטנית של חיי אדם. כל יום מעיד בתורו על התגברות הטירוף ועל עליה במקרי הרצח וההתאבדויות.

מדור לדור השתדל השטן להשאיר את האדם בבורותו בנוגע לתוכניותיו הטובות של ה׳. הוא התאמץ להסתיר מעיניהם של בני האדם את החסדים הכבירים הטמונים בתורת ה׳: עקרונות הצדק, החסד והאהבה שכוננו בה. בני האדם מתגאים בקדמה המדהימה ובהארה הנפלאה של העידן שבו אנו חיים כיום, אך אלוהים רואה את העולם כגדוש חטא, רשע ואלימות. בני האדם הכריזו כי תורת ה׳ בוטלה וכי כתבי הקודש אינם אותנטיים. כתוצאה מכך, גל של רוע שטרם נראה כמותו מאז ימי נוח ונטישתה של ישראל את ה׳, מציף את העולם. אצילות נפש, עדינות וחסידות פסו מן העולם על מנת לספק את התאווה לדברים אסורים. די בתיעוד הקודר של פשעים שבוצעו מתוך תאוות בצע כדי להקפיא את הדם ולהחריד את הנשמה.

אלוהינו הוא אלוהי חסד ורחמים. הוא מטפל בחילול תורתו באורך רוח, רחמים,

רוך ואהבה. ואף על פי כן, בימינו, כשבדרכם של בני האדם נקרות הזדמנויות רבות כל כך להתוודע לתורת ה׳ כפי שנגלתה בכתבי הקודש, ריבון היקום הכביר אינו יכול להביט בקורת רוח בערים הרשעות שבהן אלימות ופשע שולטים בכיפה. סבלנותו ואורך רוחו של ה׳ עומדים לפקוע במהרה לגבי אנשים המתעקשים לא לציית לו. האם על בני האדם להיות מופתעים מן השינוי הפתאומי, הלא צפוי, בדרך שבה נוהג מלך מלכי המלכים בתושבי העולם השרוי בחטא? האם עליהם להיות מופתעים מן העונש שיבוא בעקבות ביצוע שלל עבירות ופשיעה הולכת וגוברת? האם עליהם להיות מופתעים מן ההרס והמוות שימיט ה׳ על אנשים שהשיגו את רווחיהם בדרכים לא כשרות, דרכי מרמה והונאה? על אף שעל דרכם זורח אור בוהק יותר ויותר בנוגע לחוקי ה׳, רבים מהם מסרבים להכיר בריבונותו של ה׳ ובוחרים לצדד בשטן, יוזם המרי נגד ממשלת השמיים, ומעדיפים להסתופף תחת דגלו השחור.

אורך רוחו של אלוהים רב וכביר כל כך, שכאשר אנו הוגים בחילול המתמשך של מצוותיו הקדושות, אנו משתאים. אלוהים הכול יכול מרסן את תכונותיו שלו [לדוגמה, מרסן את חרון אפו כדי לנהוג באורך רוח וברחמים]. אך אין ספק שהוא יקום כדי להעניש את הרשעים, המחללים במצח נחושה את החוקים הישרים שנכללו בעשרת הדיברות.

אלוהים מתיר לבני האדם תקופת מבחן. ואולם, ישנה נקודת אל-חזור שמעבר לה פוקעת סבלנותו. או אז, משפטי ה׳ בוא יבואו.

ה׳ נוהג באורך רוח עם בני האדם ועם ערים ואומות, ומעניק להם ברחמיו אזהרות כדי להצילם מחרון אפו. ואולם, תבוא עת שבה לא יישמעו עוד תחינות לרחמים ובני שורש המרי, הממשיכים לדחות את אור האמת, ייעקרו ויושמדו, לטובתם ולטובת כל מי שעלול להיות מושפע מדוגמתם הרעה.

יום ממשמש ובא ובו ישרור בעולם צער ששום תרופת אנוש לא תוכל לשכך. רוח האלוהים נסוגה לאחור. אסונות ימיים ואסונות יבשתיים מתחוללים במהירות בזה אחר זה. חדשות לבקרים אנו שומעים על רעידות אדמה וסופות טורנדו, על הרס ונזק שזורעים דליקות ושיטפונות, ועל המחיר הכבד שהם גובים בחיי אדם ובנזק לרכוש. למראית עין נראה שאסונות אלה הם התפרצויות גחמניות של איתני הטבע שהשתבשו ואיבדו שליטה, ושיד אדם אינה מסוגלת לרסנם. אך בכולם ניכרת תכליתו של ה׳. הם מהווים חלק מכלי המשחית של ה׳, בעזרתם הוא מבקש לעורר את בני האדם לחוש בסכנה האורבת להם.

בל ירפו ידיהם של שליחי ה׳ היושבים בערים הגדולות, עקב הרשע, חוסר הצדק והשחיתות שהם נקראים להתעמת איתם בזמן שהם מתאמצים לבשר את הבשורות הטובות של הגאולה. ה׳ יעודד וישמח את ליבו של כל עובד כזה בעזרת אותו מסר שהעניק לשאול השליח בקורינתוס הרשעה: ״אל תירא. דבר, אל תחשה, כי איתך אני. איש לא יפגע בך ולא ירע לך, כי עם רב לי בעיר הזאת.״ (מעשי השליחים י״ח 9, 10). העוסקים בהצלת נפשות צריכים לזכור שבזמן שאנשים רבים לא יקשיבו לעצת ה׳ הטמונה בדברו, ישנם רבים אחרים שלא יפנו עורף לאור ולאמת ולא יסרבו להזמנותיו של המושיע הסבלן. בכל עיר, רוויה ככל שתהיה במעשי פשע ואלימות, ישנם אנשים רבים, שבעזרת לימוד נאות יהפכו לתלמידי המשיח. כך ניתן להגיע לאלפי אנשים עם מסר האמת המושיעה, ולהדריכם לקבל את המשיח כמושיעם האישי.

להלן מסר ה׳ לתושבי העולם בימינו: ״לכן היו מוכנים גם אתם, כי בשעה שלא תעלה על דעתכם יבוא בן האדם״ (מתי כ״ד 44). המצב השורר בחברה בימינו, במיוחד בערים הגדולות, מכריז בקול רועם כי שעת המשפט של ה׳ ממשמשת ובאה, וכי קרוב קיצם של כל הדברים הגשמיים. אנו ניצבים על סיפו של משבר הדורות. משפטי ה׳ יומטו במהירות בזה אחר זה - אש, שיטפונות, רעידות אדמה, מלחמות ושפיכות דמים. בל נופתע בשעה הזו מן האירועים הכבירים והרי הגורל שיתחוללו בה, שכן מלאך הרחמים לא יוכל להאריך את שהותו כדי לגונן על אלה שלא חזרו בתשובה.

״כי הנה יהוה יוצא ממקומו, לפקוד עון ישב הארץ עליו; וגילתה הארץ את דמיה, ולא תכסה עוד על הרוגיה״ (ישעיה כ״ו 21).

ענני סופת זעמו של ה׳ מתחשרים וצוברים תאוצה. ורק מי שייענו להזמנת החסד )כפי שעשו אנשי נינווה בזכות הטפתו של יונה) ויתקדשו דרך ציות לתורת ה׳, השליט הריבון, הם אלה שיחזיקו מעמד. הצדיקים יסתתרו עם המשיח בחסות ה׳, עד שההרס יושלם. תהא שפת נשמתנו כך: ״באין לי מחסה אחר, השליכי נשמתי חסרת האונים את יהבך על ה׳; זעקי אליו: ׳ה׳ אל תעזבני, אל תשליכני מלפניך! אתה עזרי ומושיעי. המשך לתמוך בי ולנחמני.

״׳הסתירני מושיעי, הסתירני בצל כנפיך, עד יעבור זעם, עד שתחלוף סופת החיים! הדריכני בבטחה אל נמל מבטחים, קבל נא סוף סוף את נשמתי!״

גלות אשור

שנותיה האחרונות של ממלכת ישראל שגורלה לא שפר עליה צוינו באלימות ובשפיכות דמים, בממדים ובעוצמות כאלה שטרם נראו אפילו בתקופות הקשות ביותר תחת הנהגת בית אחאב, שהיו רוויות סכסוכים ותסיסה. במשך שתי מאות ויותר זרעו מלכי עשרת השבטים רוח. כעת, הם קצרו רוח סופה.

מלכי ישראל נרצחו בזה אחר זה ופינו את כס המלכות לאנשים אחרים, שאפתנים יותר, שביקשו לשלוט בעם. לגבי חומסי השלטון הכופרים הללו הכריז ה׳: ״הם המליכו ולא ממני, השירו [כלומר, מינו שרים], ולא ידעתי״ (הושע ח׳ 4).

עקרונות הצדק נדחקו לשוליים ונזנחו. בני העם שהיו אמורים להתייצב לפני אומות העולם כאוצרי חסד האל ״בגדו ביהוה״ ואף איש ברעהו (הושע ה׳ 7).

בתוכחות נוקבות ביקש ה׳ לעורר את האומה שמיאנה לשוב בתשובה ולגרום לה להיווכח בסכנה המידית האורבת לה, העלולה להביא להשמדתה המוחלטת. דרך הושע ועמוס שלח ה׳ מסר אחר מסר אל עשרת השבטים, האיץ בהם לשוב בתשובה שלמה ואיים עליהם באסון שינחת על ראשם בשל חטאיהם הממושכים. הושע הכריז: ״חרשתם רושע, עולתה קצרתם, אכלתם פרי כחש, כי בטחה בדרכך, ברוב גבוריך. וקם שאון בעמך, וכל מבצריך יושד... בשחר, נדמה נדמה מלך ישראל״ (הושע י׳ 15-13).

הנביא הכריז לגבי אפרים: ״אכלו זרים כוחו, והוא לא ידע; גם שיבה זרקה בו, והוא לא ידע ״זנח ישראל טוב.״ ״עשוק אפרים, רצוץ משפט.״ עשרת השבטים לא היו מסוגלים לראות את התוצאה הרת האסון של דרכם הרעה, לכן הם יהפכו במהרה ל״נידדים בגוים״ (הושע ז׳ 9; ח׳ 3; הושע ה׳ 11; ט׳ 17).

אחדים מן המנהיגים בישראל התקשו לקבל את אובדן היוקרה והמעמד שלהם וקיוו לזכות שוב במשרתם הרמה. ואולם, במקום לזנוח את המנהגים שהחלישו את הממלכה, הם המשיכו בחטאיהם והשלו את עצמם כי בבוא היום, כשהשעה תהיה כשרה, הם ישיגו את הכוח הפוליטי שהשתוקקו לו באמצעות כריתת בריתות עם עמי הגויים עובדי האלילים. ״וירא אפרים את חליו, ויהודה את מזורו, וילך אפרים אל אשור.״

״ויהי אפרים כיונה פותה אין לב; מצרים קראו, אשור הלכו״.. וברית עם אשור יכרתו״ (הושע ה׳ 13; ז׳ 11; י״ב 2).

ה׳ שב והציג לפני עשרת השבטים את הרעות החולות הנובעות מחוסר ציות. הוא דיבר אליהם באמצעות איש האלוהים שהופיע לפני המזבח בבית אל, באמצעות אליהו ואלישע ובאמצעות עמוס והושע. ואולם, חרף התוכחות וההפצרות הלכה ישראל והידרדרה, עד ששקעה בכפירה גמורה. ה׳ הכריז: ״כי כפרה סודרה, סדר ישראל... כי מאנו לשוב״ (הושע ד׳ 16; י״א 5).

לפעמים הושתו משפטי ה׳ על העם הסורר ביד קשה ובחומרה רבה. ה׳ הכריז: ״על כן חצבתי בנביאים, הרגתים באמרי פי; ומשפטיך אור יצא. כי חסד חפצתי ולא זבח; ודעת אלוהים, מעולות. והמה כאדם עברו ברית; שם בגדו בי״ (הושע ו׳ 7-5).

להלן המסר שהועבר לבסוף לבני ישראל: ״שמעו דבר יהוה, בני ישראל... נדמו עמי מבלי הדעת: כי אתה הדעת מאסת, ואמאסך מכהן לי, ותשכח תורת אלוהיך, אשכח בניך גם אני. כרובם כן חטאו לי; כבודם בקלון אמיר. חטאת עמי יאכלו; ואל עונם ישאו נפשו... ופקדתי עליו דרכיו ומעלליו אשיב לו״ (הושע ד׳ 1, 9-6).

חטאיה של ישראל במחצית השנייה של המאה שקדמה לגלות אשור היו זהים לחטאים שבוצעו בדורו של נוח ובכל דור ודור שבו זנחו בני האדם את ה׳ והתמכרו כליל לעשיית הרע. כאשר בני האדם רוממו את הטבע מעל לטבעו של אלוהים וסגדו ליצירי כפיו של הבורא במקום לבורא בכבודו ובעצמו, הוביל הדבר תמיד לביצוע מעשים רעים מן הסוג השפל והגס ביותר. כאשר בני ישראל עבדו את הבעל ואת האשרה וסגדו לאיתני הטבע, הם ניתקו את הקשר עם כל דבר מרומם ונאצל והפכו טרף קל לפיתוי. לאחר שמגננות הנשמה מוטטו נותרו עובדי האל התועים, שהלכו שולל אחר אליליהם, ללא מחסום כלשהו כנגד החטא, ונכנעו ליצר הרע שקינן בליבם.

הנביאים נשאו את קולם וזעקו נגד הדיכוי הרב, העוול המשווע, חוסר הצדק המביש, המותרות והפזרנות, ההוללות, השכרות, הפריצות והזימה הבוטות ושלוחות הרסן שרווחו בדורם; אך מחאותיהם היו לשווא, תוכחותיהם וגינויי החטא לא הועילו. הנביא עמוס הכריז: ״שנאו בשער מוכיח; ודובר תמים יתעבו.״ ״צוררי צדיק לוקחי כופר, ואביונים בשער הטו״ (עמוס ה׳ 10, 12).

אלה היו חלק מן הרעות החולות שנבעו מהצבתם של שני עגלי הזהב בידי ירבעם. הפניית העורף הראשונה לפולחני עבודת ה׳ שכוננו על פי התורה, הובילה לחדירתם של פולחני עבודת אלילים מן הסוג הגס והשפל ביותר, עד שלבסוף, כמעט כל תושבי הארץ התמכרו למנהגים המפתים של סגידה לטבע. בשכחם את בוראם, בני ישראל ״העמיקו שחתו״ (הושע ט׳ 9).

הנביאים המשיכו למחות נגד הרעות החולות הללו והפצירו בעם ללכת בדרך הישר. הושע האיץ בעם: ״זרעו לכם לצדקה קיצרו לפי חסד, נירו לכם ניר; ועת לדרוש את יהוה, עד יבוא ויודה צדק לכם.״ ״ואתה, באלוהיך תשוב; חסד ומשפט שזמיר, וקוה אל אלוהיך תמיד.״ ״שובה ישראל עד יהוה אלהיך: כי כשלת בעונך. קחו עמכם דברים, ושובו אל יהוה; אימרו אליו, כל תישא עוין, וקח טוב״ (הושע י׳ 12; י״ב 7; י״ד 2, 3).

החוטאים קיבלו שפע של הזדמנויות לחזור בתשובה. בשעת הכפירה העמוקה ביותר וההזדקקות הגדולה ביותר, העניק להם ה׳ מסר של מחילה ותקווה. הוא הכריז: ״שיחתך ישראל, כי בי בעזרך. אהי מלכך אפוא, ויושיעך בכל עריך״ (הושע י״ג 9, 10).

הנביא הפציר בעם: ״לכו ונשובה אל יהוה, כי הוא טרף וירפאנו; יך, ויחבשנו. יחינו מימים, ביום השלישי יקמנו, ונחיה לפניו. ונדעה נרדפה, לדעת את יהוה, כשחר נכון מוצאו; ויבוא כגשם לנו, כמלקוש יורה ארץ״ (הושע ו׳ 3-1).

ה׳ הציע שיקום ושלום לעם ששכח את תוכנית הדורות, התוכנית שיועדה לגאולת החוטאים הכבולים בידי השטן. הוא הכריז: ״ארפא משובתם, אוהבם נדבה: כי שב אפי ממנו. אהיה כטל לישראל, יפרח כשושנה; ויך שורשיו כלבנון. ילכו ינוקותיו, ויהי כזית הודו; וריח לו כלבנון. ישובו יושבי בצילו, יחיו דגו ויפרחו כגפן; זכרו, כיין לבנון. אפרים, מה לי עוד לעצבים? אני עניתי ואשורנו, אני כברוש רענן, ממני פריך נמצא.

״מי חכם ויבן אלה? נבון וידעם? כי ישרים דרכי יהוה, וצדיקים ילכו בם, ופושעים יכשלו בם״ (הושע י״ד 10-5).

דגש מיוחד הושם על הטובות שיצמחו לבני האדם מן החיפוש אחר ה׳. ״כי כה אמר יהוה לבית ישראל: ׳דרשוני וחיו. ואל תדרשו בית אל, והגלגל לא תבואו, ובאר שבע לא תעברו: כי הגלגל גולה יגלה, ובית אל יהיה לאון.״׳

״דרשו טוב ואל רע, למען תחיו; ויהי כן יהוה אלוהי צבאות איתכם, כאשר אמרתם. שנאו רע ואהבו טוב, והציגו בשער משפט: אולי יחנן יהוה אלוהי צבאות, שארית יוסף״ (עמוס ה׳ 4, 5, 14, 15).

רבים מאלה ששמעו את המסרים הללו מיאנו להפיק מהם תועלת. תאוותיהם הרעות של בני העם שלא חזרו בתשובה היו מנוגדות כל כך לדברי ה׳ שנמסרו מפי שליחיו, עד שכוהן בית אל עובד האלילים שלח את המסר הבא למלך ישראל: ״קשר עליך עמוס, בקרב בית ישראל: לא תוכל הארץ להכיל את כל דבריו״ (עמוס ז׳ 10).

ה׳ הכריז באמצעות הושעו ״ כרפאי לישראל, ונגלה עוין אפרים ודעות שומרון.״ ״וענה גאון ישראל בפניו; ולא שבו אל יהוה אלוהיהם, ולא ביקשוהו בכל זאת״ (הושע ז׳ 1, 10).

מדור לדור נשא ה׳ באורך רוח את בניו הסוררים, ועתה, אפילו לנוכח מרי גלוי, הוא השתוקק לגלות את עצמו לפניהם כמי שחפץ להושיעם. הוא זעק: ״מה אעשה לך אפרים? מה אעשה לך יהודה? וחסדכם כענן בקר, וכטל משכים הלך״ (הושע ו׳ 4).

הרעות החולות שפשטו בארץ הפכו חסרות תקנה, ועל ישראל הוכרז גזר דין חמור: ״חבור עצבים אפרים, הנח לו.״ ״באו ימי הפקודה, באו ימי השילום, ידעו ישראל״ (הושע ד׳ 17; ט׳ 7).

עשרת שבטי ישראל עמדו לקצור את פרי הבאושים של הכפירה שפשתה בקרבם מרגע הצבתם של מזבחות העבודה הזרה בבית אל ובדן. מסר ה׳ אליהם היה: ״זנח עגלך שומרון, חרה אפי בם; עד מתי לא יוכלו נקין? כי מישראל, והוא, חרש עשהו, ולא אלוהים הוא: כי שבבים יהיה, עגל שומרון.״ ״לעגלות בית און, יגורו שכן שומרון: כי אבל עליו עמו, וכמריו עליו יגילו״. גם אותו לאשור יובל, מנחה למלך ירב״ (סנחריב). (הושע ח׳ 5, 6; י׳ 5, 6).

״הנה עיני אדוני יהוה, בממלכה החטאה, והשמדתי אותה מעל פני האדמה: אפס, כי לא השמיד אשמיד את בית יעקב, נאום יהוה. כי הנה אנוכי מצוה, והנעותי בכל הגוים את בית ישראל, כאשר ינוע בכברה, ולא יפול צרור ארץ. בחרב ימותו, כל חטאי עמי: האומרים, לא תגיש ותקדים בעדינו הרעה.״

״ואבדו בתי השן, וספו בתים רבים, נאום יהוה.״ ״ואדוני יהוה הצבאות, הנוגע בארץ ותמוג, ואבלו, כל יושביבה.״ ״ובניך ובנותיך בחרב יפלו, ואדמתך, בחבל תחולק ;ואתה,על אדמה טמאה תמות, וישראל, גלה יגלה מעל אדמתו.״ ״לכן, כה אעשה לך ישראל: עקב כי זאת אעשה לך,היכון לקראת אלוהיך ישראל.״ (עמוס ט׳ 10-8 ;ג׳ 15 ;ט׳ 5 ;ז׳ 17 ;ד׳ 12).

לזמן מה עוכבו העונשים הללו שהנביאים ניבאו עליהם ולא הושתו על העם; בימי מלכותו של ירבעם השני (ירבעם בן יואש, מלך ישראל, אשר מלך ארבעים ואחת שנה) נחלו צבאות ישראל ניצחונות בולטים; ואולם, תקופה זו של שגשוג למראית עין לא חוללה שום שינוי בליבם של בני העם שמיאנו לחזור בתשובה, עד שלבסוף נגזר: ״בחרב ימות ירבעם; וישראל גלה יגלה, מעל אדמתו״ (עמוס ז׳ 11).

כה עמוק שקעו המלך ובני העם בחוסר חרטה גמור, עד שלא קלטו את חומרת המסר הזה. אמציה, שהיה מנהיג בקרב כוהני האלילים בבית אל, נרעש מן המילים המפורשות שביטא הנביא נגד האומה ומלכה, ואמר לעמוס: ״לך ברח לך אל ארץ יהודה; ואכול שם לחם, ושם תנבא. ובית אל לא תוסיף עוד להנבא: כי מקדש מלך הוא, ובית ממלכה הוא״ (פסוקים 12, 13).

לדברים אלה הגיב הנביא נחרצות: ״לכן כה אמר יהוה... ישראל גלה יגלה מעל אדמתו״ (פס׳ 17).

המילים שנאמרו נגד שבטי ישראל הכופרים התגשמו במלואן, אך חורבן הממלכה התחולל בהדרגה. בשעה שה׳ הטיל את עונשו הוא זכר את חסדו, ובתחילה, כאשר ״בא פול מלך אשור על הארץ,״ לא נשבה מנחם מלך ישראל, אלא הורשה להישאר על כס המלכות כצמית של ממלכת אשור.

״ויתן מנתם לפול, אלף כיכר כסף, להיות ידיו אתו, להחזיק הממלכה בידו. ויצא מנחם את הכסף על ישראל, על כל גיבורי החיל, לתת למלך אשור חמישים שקלים כסף לאיש אחד״ (מלכים ב ט״ו 19, 20). לאחר שבני אשור השפילו את בני עשרת השבטים, הם שבו לארצם לזמן מה.

מנחם, שכלל לא התחרט על הרוע שהמיט חורבן על מלכותו, המשיך בחטאיו, ככתוב: ״ויעש הרע, בעיני יהוה: לא סר מעל חטאות ירבעם בן נבט, אשר החטיא את ישראל.״ יורשיו, פקח ופקחיה, עשו אף הם את ״הרע בעיני יהוה״ (פסוקים 28,24,18). פקח בן רמליהו מלך עשרים שנה על ישראל. בימיו, תיגלת פילאסר מלך אשור, כבש את ישראל והגלה לאשור שבויים רבים מן השבטים שחיו בגליל ובעבר הירדן, ככתוב: ׳׳ויגלם לראובני ולגדי, ולחצי שבט מנשה,׳׳ יחד עם תושבים נוספים מן ״הגלעד... הגלילה, כל ארץ נפתלי.״ (דהי׳׳א ה׳ 26; מל״ב ט״ו 29). גולים אלה נפוצו בגולה הרחוקה בקרב ארצות עובדות אלילים.

ממלכת ישראל הצפונית לא התאוששה מעולם מן המכה הקשה שניחתה עליה. שארית העם החלשה שנותרה בארץ המשיכה לקיים את צורת השלטון הקודמת, אך כוחה ניטל ממנה. רק מלך נוסף אחד, הושע, יעלה על הכס אחרי פקח, ובמהרה תסולק הממלכה לעד. אך בשעה קשה זו של מצוקה וצער המשיך ה׳ להרעיף את חסדו והעניק לעם הזדמנות נוספת לנטוש את עבודת האלילים ולשוב אליו. בשנה השלישית למלכות הושע, אחרון מלכי ישראל, עלה על כס המלכות ביהודה המלך חזקיהו הטוב, שמיהר לערוך תיקונים משמעותיים בעבודת ה׳ במקדש בירושלים. נערכו הכנות כדי לחגוג את חג הפסח כהלכתו, ואל חגיגות הפסח הוזמנו לא רק שבטי יהודה ובנימין, שחזקיהו מלך עליהם, אלא גם שבטי ישראל שישבו בצפון הארץ. ׳׳ויעמידו דבר, להעביר קול בכל ישראל מבאר שבע ועד דן, לבוא לעשות פסח ליהוה אלוהי ישראל בירושלים: כי לא לרוב עשו, ככתוב.

״וילכו הרצים באיגרות מיד המלך ושריו, בכל ישראל ויהודה, וכמצות המלך, לאמור: ׳בני ישראל, שובו אל יהוה אלוהי אברהם יצחק וישראל, וישב אל הפליטה, הנשארת לכם מכף מלכי אשור... עתה, אל תקשו עורפכם כאבותיכם: ותנו יד ליהוה, ובאו למקדשו, אעיר הקדיש לעולם, ועבדו את יהוה אלוהיכם, וישב מכם חרון אפו. כי בשובכם על יהוה, אחיכם ובניכם לרחמים לפני שוביהם, ולשוב לארץ הזאת: כי חנון ורחום יהוה אלוהיכם, ולא יסיר פנים מכם אם תשובו אליו״׳ (דהי׳׳ב ל׳ 9-5).

״ויהיו הרצים עוברים מעיר לעיר, בארץ אפרים ומנשה ועד זבולון.״ כך העבירו את המסר הרצים שנשלחו בצו חזקיהו. ישראל היתה אמורה לזהות בהזמנה זו בקשה המפצירה בה לחזור בתשובה ולשוב לה׳. ואולם, שארית הפליטה מעשרת שבטי ישראל, שעדיין ישבה בשטחי מלכות ישראל הצפונית ששגשגה בימים עברו, התייחסה לשליחי המלך שהגיעו מיהודה באדישות ואפילו בבוז. ״ויהיו משחיקים עליהם, ומלעגים בם.״ אך מקצת מן האנשים הגיבו בשמחה. ״אך אנשים מאשר ומנשה ומזבולון, נכנעו ויבואו לירוישלים... לעשות את חג המצות״ (פסוקים 13-10).

מקץ שנתיים פלשו לשומרון גדודי צבא אשור בראשות שלמנסר; בימי המצור שבאו לאחר מכן גוועו רבבות ברעב, מתו ממחלות ואף בחרב. העיר והאומה נפלו, ושארית הפליטה הרצוצה של עשרת שבטי ישראל הוגלתה ופוזרה ברחבי מחוזות מלכות אשור.

החורבן שפקד את מלכות ישראל הצפונית היה עונש ישיר מיד ה׳. האשורים שימשו כלי משחית ביד ה׳ כדי לבצע את תכליתו. באמצעות ישעיהו, שהחל לנבא זמן קצר לפני נפילתה של שומרון, דיבר ה׳ על צבאות אשור בתור ״שבט אפי; ומטה הוא בידם, זעמי״ (ישעיה י׳ 5).

בני ישראל חטאו חמורות נגד ה׳. ״ויהי, כי חטאו בני ישראל ליהוה אלוהיהם... ויעשו דברים רעים, להכעיס את יהוה.״ ״ולא שמעו, ויקשו את עורפם... וימאסו את חוקיו, ואת בריתו אשר כרת את אבותם, ואת עדותיו, אשר העיד בם.״ זה קרה משום הם נטשו ״את כל מצוות יהוה אלוהיהם, ויעשו להם מסכה, שני עגלים; ויעשו אשירה, וישתחוו לכל צבא השמים, ויעבדו את הבעל.״ הם מיאנו לחזור בתשובה והיו איתנים בסירובם, עד אשר ״וימאס יהוה בכל זרע ישראל, ויענם, ויתנם ביד שיסים, עד אשר השליכם מפניו.״ הדבר עלה בקנה אחד עם אזהרותיו המפורשות ששלח להם ״ביד כל עבדיו הנביאים.״

״ויגל ישראל מעל אדמתו, אשורה... על אשר לא שמעו, בקול יהוה אלוהיהם, ויעבדו זאת בריתו, את כל אשר צווה משה עבד יהוה; ולא שמעו ולא עשו״ (מלכים ב י״ז 7, 11, 14-16, 20, 23; י״ח 12).

לעונשים הכבדים שהמיט ה׳ על עשרת השבטים היתה תכלית עמוקה ומלאת חסד. את הדבר שלא יכול היה עוד לעשות דרכם בארץ אבותיהם, ינסה ה׳ לבצע בעזרת פיזורם בקרב הגויים. תוכנית הגאולה של ה׳, שנועדה לכל מי שיבחרו לקבל את המחילה המוצעת להם דרך המושיע, גואל האנושות, חייבת להתגשם; בצרות ובסבלים שהמיט על ישראל סלל ה׳ את הדרך לחשיפת כבודו בפני אומות העולם. לא כל הגולים כפרו בה׳ וסרבו לחזור בתשובה. מקצתם דבקו בה׳, והיו גם כאלה שהשפילו עצמם לפני ה׳. באמצעות אנשים אלה, ״בני אל חי״ (הושע ב׳ 1), יודיע ה׳ לרבבות בני מלכות אשור על מעלותיו ועל התועלת הגלומה בתורתו.

״נדמו עמי מבלי הדעת״

החסד שנטה אלוהים על בני ישראל הותנה תמיד בציותם. לרגלי הר סיני כרתו בני ישראל ברית עם ה׳ בתור עם סגולה. ה׳ הכריז: ״והייתם לי סגולה מכל העמים,״ ובני ישראל הבטיחו חגיגית לציית לו: ״כל אשר דבר יהוה, נעשה״ (שמות י״ט 5, 8). מקץ ימים אחדים ניתנה להם תורת ה׳ מסיני, ומצוות נוספות בצורת דינים ומשפטים נמסרו להם מפי משה. בני ישראל שבו והבטיחו פה אחד: ״כל הדברים אשר דיבור יהוה, נעשה.״

לאחר אשרור הברית שב העם והכריז פה אחד: ״כל אשר דיבר יהוה, נעשה ונשמע״ (שמות כ״ד 3, 7). אלוהים בחר בישראל כעמו, ועם ישראל בחר באלוהים כמלכו, מלך מלכי המלכים.

לקראת תום נדודיהם במדבר שבו בני ישראל ושמעו את תנאי הברית. בבעל פעור, על גבולות הארץ המובטחת, נפלו רבים מבני העם קורבן לפיתוי מתוחכם. אך אלה מקרבם שדבקו בה׳ חידשו את שבועות הברית שלהם. משה הזהירם מפני הפיתויים שימשכו את ליבם בעתיד, והאיץ בהם להיבדל מן העמים השכנים ולעבוד את ה׳ בלבד.

משה הורה לישראל: ״ועתה ישראל, שמע אל החוקים ואל המשפטים, אשר אנוכי מלמד אתכם לעשות, למען תחיו, ובאתם וירשתם את הארץ, אשא יהוה אלוהי אבותיכם נותן לכם. לא תוספו על הדיבר אשר אנוכי מצוה אתכם, ולא תגרעו ממנו, לשמר את מצוות יהוה אלוהיכם, אשר אנוכי מצווה אתכם... ושמרתם ועשיתם, כי הוא חוכמתכם ובינתכם לעיני העמים, אשר ישמעון את כל החוקים האלה ואמרו, ׳רק עם חכם ונבון, הגוי הגדול הזה׳״ (דברים ד׳ 6-1).

בני ישראל הוזהרו במיוחד לא לשכוח את חוקי ה׳. הובטח להם שאם יצייתו לחוקי ה׳, הם ינחלו עוצמה וברכה. ה׳ דיבר אליהם באמצעות משה: ״רק השמר לך ושמור נפשך מאוד, פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך; והודעתם לבניך ולבני בניך״ (פס׳ 9). בל ישכחו בני ישראל לעולם את המחזה מעורר היראה שנגלה לעיניהם במעמד הר סיני, בעת מתן התורה. מפורשות והחלטיות היו האזהרות שניתנו לישראל נגד מנהגי עבודת האלילים שרווחו בקרב העמים השכנים. להלן העצה שניתנה להם: ״ונשמרתם מאוד לנפשתיכם... פן תשחתון, ועשיתם לכם פסל, תמונת כל סמל: תבנית זכר או נקבה... ופן תשא עיניך השמימה, וראית את השמש ואת הירח ואת הכוכבים כל צבא השמים, ונדחת והשתחוית להם ועבדתם, אשר חלק יהוה אלןהיך אןתם לכל העמים ותחת כל השמים... הישמרו לכם, פן תשכחו את ברית יהוה אלהיכם, אשר כרת עמכם; ועשיתם לכם פסל ותמונת כל, אשר צווך יהוה אלוהיך״ (פסוקים 15, 16, 19, 23).

משה גולל בפני העם את הרעות החולות שינבעו עקב אי ציות לחוקי ה׳. בקוראו לשמיים ולארץ לשמש כעדיו הכריז משה שאם לאחר ישיבה ממושכת בארץ המובטחת יאמץ העם צורות פולחן מתועבות, ישתחווה לפסלים ויסרב לשוב לעבודת ה׳ ולסגוד לאלוהי האמת, יתעורר חרון אפו של ה׳ ועם ישראל יוגלה מארצו ויפוזר בתפוצות בקרב האומות האליליות. הוא הזהיר אותם: ״העידותי בכם היום את השמים ואת הארץ, כי אבד תאבדון מהר מעל הארץ, אשר אתם עוברים את הירדן שמה לרישתה: לא תאריכון ימים עליה, כי השמד תישמדון. והפיץ יהוה אתכם בעמים; ונשארתם מתי מספר בגוים, אשר ינהג יהוה אתכם שמה. ועבדתם שם אלוהים, מעשה ידי אדם: עץ ואבן, אשר לא יראון ולא ישמעון ולא יאכלון ולא יריחון״ (פסוקים 28-26).

נבואה זו שהתגשמה באופן חלקי בימי השופטים, התגשמה במלואה, הלכה למעשה, בגלות ישראל באשור ובגלות יהודה בבבל.

כפירתה של ישראל היתה הדרגתית. מדור לדור שב השטן וניסה לגרום לבני העם הנבחר לשכוח את ״המצוה, החקים והמשפטים״ שקיבלו מה׳ והבטיחו לציית להם לעד (דברים ו׳ 1). השטן ידע שאם רק יצליח לגרום לבני ישראל לשכוח את ה׳, ללכת ״אחרי אלהים אחרים״, לעבוד אותם ולהשתחוות להם, הם יאבדו, שכן ה׳ הכריז: ״העדותי בכם היום, כי אבד תאבדון״ (דברים ח׳ 19).

ואולם, אויב קהילת ה׳ עלי אדמות לא לקח בחשבון את טבעו הרחמן של אלוהים, אשר ״לא ינקה״ את האשם, אך בעת ובעונה אחת, הוא ״אל רחום וחנון, ארך אפים, ורב חסד ואמת. נוצר חסד לאלפים, נושא עון ופשע וחטאה״ (שמות ל״ד 6, 7). על אף שהשטן עושה כל מאמץ כדי לסכל את תכלית ה׳ בעבור ישראל, אזי אפילו בשעות האפלות ביותר בתולדות ישראל, כשדומה היה שכוחות הרוע עומדים לנחול ניצחון, גילה ה׳ ברוב חסדו את פניו בפני בני עמו. הוא הציג בפני ישראל את החוקים והעיקרים שנועדו לתועלתה ולרווחתה. כך הכריז באמצעות הושע: ״אכתוב לו רובי תורתי: כמו זר נחשבו.״ ״ואנוכי תירגלתי לאפרים, קחם על זרועותיו; ולא ידעו כי רפאתים.״ (הושע ח׳ 12; י״א 3). ה׳ נהג בבני ישראל ברוך ובאהבה, והורה להם דרך נביאיו את חוקיו ומצוותיו.

אילו הקשיבה ישראל לדברי הנביאים, היתה נחסכת ממנה ההשפלה שספגה לאחר מכן. אך בני ישראל התעקשו לנטוש את תורת ה׳, לכן נאלץ ה׳ להגלותם מארצם. הוא דיבר אליהם דרך הושע ואמר: ׳׳נידמו עמי, מבלי הדעת: כי אתה הדעת מאסת, ואמאסך... ותשכח תורת אלהיך״ (הושע ד׳ 6).

בכל דור ודור המיט חילול תורת ה׳ את אותה התוצאה. בימי נוח, כשכל מצווה הדוגלת בעשיית צדק ויושר חוללה והחטא הפך חמור ורווח, לא יכול היה עוד ה׳ לשאת זאת, ולכן גזר: ״אמחה את האדם אשר בראתי מעל פני האדמה״ (בראשית ו׳ 7). בימי אברהם המרו אנשי סדום את פי ה׳ ואת חוקי תורתו. עקב כך רווחו בקרבם אותם עוולות, רשע, שחיתות והתמכרות שלוחת רסן למילוי תאוות, שאפיינו את העולם לפני המבול. תושבי סדום חצו במהרה את גבולות אורך רוחו של ה׳; וכאשר פקעה סבלנותו, ניצתה אש זעמו.

התקופה שקדמה לגלות עשרת שבטי ישראל אופיינה במרי וברשע שרווחו בימי סדום ועמורה. באותם ימים, תורת ה׳ נחשבה כאין וכאפס; הזלזול בתורתו פרץ את הסכר של נחשולי הרשע ששטפו את ישראל.

הושע הכריז: ׳׳שימעו דבר יהוה, בני ישראל: כי ריב ליהוה עם יושבי הארץ, כי אין אמת ואין חסד ואין דעת אלהים בארץ. אלה וכחש, ורצח וגנב ונאף; פרצו, ודמים בדמים נגעו (הושע ד׳ 1, 2).

נבואות המשפט של עמוס והושע לוו בנבואות על עתיד מזהיר. אומנם, עשרת השבטים הסוררים וחסרי החרטה לא קיבלו שום הבטחה על שיקום מלא ועל חזרתה על כנה של העוצמה שהיתה להם בישראל, ועד קץ הימים הם יהיו ״נידדים בגוים.״ ואולם, הושע קיבל מה׳ נבואה שהציגה בפניהם את הזכות היתרה שתיפול בחלקם: ליטול חלק בשיקומו הסופי של עם ה׳ באחרית הימים, בסמוך לקץ העולם, כאשר המשיח יבוא כמלך מלכי המלכים ואדון האדונים. הנביא הכריז: ״כי ימים רבים יעזבו בני ישראל, אין מלך ואין שר, ואין זבח ואין מצבה; ואין אפוד ותרפים...״ הנביא הוסיף ואמר כי בתקופה מאוחרת יותר, ״ישובו בני ישראל וביקשו את יהוה אלוהיהם ואת דויד מלכם; ופחדו אל יהוה ואל טובו, באחרית הימים״ (הושע ג׳ 4, 5).

בשפה סימבולית הציג הושע בפני עשרת השבטים את תוכניתו של אלוהים לשיקום כל נפש ונפש מלאת חרטה, אשר תתאחד עם קהילתו עלי אדמות ותיהנה מן הברכות שהובטחו לישראל בימים שבהם בני ישראל שמרו אמונים לאלוהים בארץ המובטחת.

ה׳ התייחס לישראל כאל מושא אהבתו וחסדו כאשר הכריז: ״׳לכן, הנה אנכי מפתיה והלכתיה המדבר; ודיברתי על לבה. ונתתי לה את כרמיה משם, ואת עמק עכור לפתח תקוה; וענתה שמה כימי נעוריה, וכיום עלותה מארץ מצרים. והיה ביום ההוא נאום יהוה, תקראי אישי; ולא תקראי לי עוד בעלי. והסרתי את שמות הבעלים מפיה; ולא יזכרו עוד בשמם״ (הושע ב׳ 19-16).

באחרית הימים, בקץ העולם הזה, ישוב ה׳ ויכרות את בריתו עם שומרי מצוותיו. ה׳ הכריז: ״וכרתי להם ברית ביום ולהוא, עם חית השדה ועם עוף השמים, ורמש האדמה; וקשת וחרב ומלחמה אשבור מן הארץ, והשכבתיים לבטח. וארשתיך לי לעולם; וארשתיך לי בצדק ובמשפט, ובחסד וברחמים. ארשתיך לי באמונה; וידעת את יהוה.

״והיה ביום ההוא, אענה מאום יהוה, אענה את השמים; והם יענו את הארץ, והארץ תענה את הדגן ואת התירוש ואת היצהר; והם יענו את יזרעאל. וזרעתיה לי בארץ, וריחמתי את לא רוחמה; ואמרתי ללא עמי: ׳עמי אתה,׳ והוא ייאמר: ׳אלוהי!׳״ (פסוקים 25-20).

״והיה ביום ההוא... שאר ישראל ופליטת בית יעקב... ונשען על יהוה קדוש ישראל, באמת״ (ישעיה י׳ 20). ב״כל אמה ושבט ולשון ועם״ יהיו אנשים שיגיבו בשמחה למסר השמיימי: ״יראו את אלהים״ ותנו ״לו כבוד... כי באה עת משפטו.״ הללו יעזבו כל אליל הכובל אותם לעולם הזה ו״ישתחוו לעושה השמים והארץ והים ומעיינות המים.״ הם יחלצו מכל תסבוכת, ויעמדו לפני העולם כנושאי עדות נצחית על חסדו ורחמיו של ה׳. הם יקיימו את מצוות ה׳, ולכן, מלאכי ה׳ ובני האדם יזהו אותם בתור ״הקדושים השומרים את מצוות אלוהים ואמונת ישוע״ (ההתגלות י״ד 6, 7, 12).

״הנה ימים באים, נאום יהוה, וניגש חורש בקוצר, ודורך ענבים במשך הזרע; והטיפו ההרים עסיס, וכל הגבעות תתמוגגנה. ושבתי את שבות עמי ישראל, ובנו ערים נשמות וישבו, ונטעו כרמים ושתו את יינם; ועשו גנות ואכלו את פריהם. ונטעתים על אדמתם; ולא ינתשו עוד מעל אדמתם אשר נתתי להם, אמר יהוה אלוהיך״ (עמוס ט׳ 15-13).

חלק ג׳ - מטיף הצדקה

״היוקח מגיבור מלקוח, ואם שבי צדיק ימלט? ״כי כה אמר יהוה: גם שבי גיבור יוקח, ומלקוח עריץ, ימלט. ״נסגו אחור יבשו בושת, הבטחים בפסל; האמרים למסכה, אתם אלוהינו.״ (ישעיה מ״ט 24,25; מ״ב 17)

הקריאה לישעיהו

תקופת מלכותו הממושכת של עוזיהו על ארץ יהודה ובנימין אופיינה בשגשוג רב יותר מאשר בימי מלכותם של המלכים שקדמו לו, מאז מות שלמה כמאתיים שנים קודם לכן. במשך שנים רבות מלך המלך בתבונה ובשיקול דעת. בברכת השמיים כבשו צבאותיו מחדש חלק מן השטחים שאבדו לממלכה בשנים הקודמות. ערים נבנו מחדש ובוצרו, ומעמדה של האומה התחזק משמעותית בעיני העמים השכנים. המסחר שב על כנו ואוצרות העמים זרמו לירושלים. שמו של עוזיה יצא ״עד למרחוק, כי הפליא להעזר עד כי חזק״ (דברי הימים ב כ״ו 15).

ואולם, שגשוג חומרי זה לא לווה בתחייה רוחנית ובהתחזקות רוחנית. עבודת הקודש במקדש נמשכה כבעבר והמוני העם נאספו כדי לעבוד את ה׳. ואולם, גאווה ורשמיות תפסו בהדרגה את מקומן של ענווה וכנות. על עוזיה עצמו מעיד הכתוב: ״וכחזקתו, גבה ליבו עד להשחית, וימעל ביהוה אלהיו״ (פס׳ 16).

החטא שהמיט על עוזיה עונש נורא כל כך מיד ה׳ היה חטא היומרנות. המלך שעמד לחלל ביודעין מצווה מפורשת של ה׳, על פיה צאצאי אהרון בלבד הורשו לשרת בקודש ככוהני ה׳, נכנס ״אל היכל יהוה, להקטיר על מזבח הקטורת.״ עזריה הכוהן הגדול וכוהני ה׳ שנלוו אליו מחו על מעשהו של המלך והפצירו בו לחזור בו מכוונתו.

״ויעמדו על עוזיהו המלך, ויאמרו לו: ׳לא לך עוזיהו להקטיר ליהוה... צא מן המקדש כי מעלת, ולא לך לכבוד מיהוה אלוהים׳״ (פס׳ 18).

עוזיה נמלא חמת זעם על כך שהוא, המלך, זכה לתוכחה כזו. ואולם, הוא לא הורשה לחלל את המקדש בזכות מחאתם של כוהני ה׳. בזמן שעמד שם, ליבו גדוש מרי וזעם, המיט עליו ה׳ עונש פתאומי. צרעת התנוססה על מצחו. בפחד וזעזוע נמלט המלך מהמקום ולא שב לעולם אל חצר המקדש. עד יום מותו נשאר עוזיה מצורע - עדות חיה לאיוולת של חילול מצווה מפורשת מאת ה׳. לא מעמדו הרם ולא שירותו הציבורי הממושך יכלו לשמש תירוץ לחטא היומרנות, שהכתים את שנות מלכותו האחרונות והמיט עליו את משפט ה׳.

אלוהים אינו נושא פנים. ״והנפש אשר תעשה ביד רמה, מן האזרח ומן הגר, את יהוה הוא מגדף; ונכרתה הנפש ההוא מקרב עמה״ (במדבר ט״ו 30).

דומה שלעונש שהומט על עוזיה היתה השפעה מרסנת על בנו. יותם נשא בתחומי אחריות כבדים עוד בשנות מלכותו האחרונות של אביו, ועלה על הכס מיד לאחר מות אביו. הכתוב מעיד על יותם: ״ויעש הישר בעיני יהוה: ככל אשר עשה עוזיהו אביו, עשה. רק הבמות לא סרו, עוד העם מזבחים ומקטרים בבמות״ (מלכים ב ט״ו 35, 36).

ימי מלכותו של עוזיה התקרבו לסיומם, ויותם כבר מילא חובות כבדים רבים בממלכה. בימים אלה נקרא ישעיהו, נצר למשפחת המלוכה, לשליחות נבואית בעודו איש צעיר. באותה תקופה ארבה סכנה מיוחדת לעם ה׳. הנביא יחזה בכיבוש יהודה בידי צבאות משולבים של מלכות ישראל הצפונית ואשור; הוא יראה את צבאות אשור צרים על ערי הממלכה החשובות. שומרון תיפול בימיו, ועשרת שבטי ישראל יפוזרו בקרב הגויים. יהודה תשוב ותיכבש פעם אחר פעם בידי צבא אשור, וירושלים תחווה מצור קשה העלול להסתיים במפלתה, אלמלא יתערב ה׳ ויצילה בדרך נס. סכנות חמורות כבר איימו על שלומה של הממלכה הדרומית. יד ה׳ המגוננת הוסרה מעליה, וצבאות אשור עמדו לפלוש לארץ יהודה ולהתפרש בה. ואולם, הסכנות שארבו לממלכה מבחוץ, גדולות ומאיימות ככל שנראו, לא היו חמורות כל כך כמו הסכנות מבית. עקשנותו של עם ה׳ וסטייתו מדרך הישר גרמו לנביא ה׳ מבוכה רבה ודיכאון עמוק. העם שנקרא להיות אור לאומות העולם, המיט על עצמו את משפטי ה׳ בשל כפירתו ומריו. רבות מן הרעות החולות שהחישו את חורבנה המהיר של מלכות ישראל הצפונית, ושלאחרונה גונו קשות בידי הושע ועמוס, השחיתו במהירות את מלכות יהודה.

התשקיף בנוגע למצב החברתי בארץ היה מייאש במיוחד. בתאוות הבצע שמילאה את ליבם רכשו אנשי השררה בית אחר בית ושדה אחר שדה בסמוך לנחלתם (ישעיה ה׳ 8). הצדק סולף, ואיש לא ריחם על העניים. ה׳ הכריז לגבי הרעות החולות הללו: ״גזלת העני בבתיכם... תדכאו עמי, ופני עניים תטחנו״ (ישעיה ג׳ 14, 15). אפילו השופטים, שמחובתם להגן על חסרי הישע, הפנו אוזן ערלה לזעקותיהם של העניים, הנזקקים, האלמנות והיתומים. (ישעיה י׳ 1, 2)

לדיכוי ולהתעשרות התלוו גאווה, ראוותנות, שיכרות ורוח של תחרותיות. (ישעיה ב׳ 11, 12; ג׳ 16, 23-18; ה׳ 22, 11, 12). בימי ישעיהו רווחה האלילות בארץ וכבר לא הפתיעה איש (ישעיה ב׳ 8, 9.) מעשי רשע ומנהגים מתועבים הפכו מקובלים ורווחים כל כך בקרב כל המעמדות, עד שמתי המעט שדבקו בה׳ התפתו לעיתים קרובות לשקוע בייאוש ודיכאון. דומה היה שתכליתו של ה׳ לישראל תסוכל, ושגורל זהה לזה של סדום ועמורה יפקוד את האומה הסוררת.

לנוכח מצבה הביש של ממלכת יהודה, אין זה פלא שכאשר נקרא ישעיהו למסור ליהודה את אזהרותיו ותוכחותיו של ה׳ (בשנת מלכותו האחרונה של עוזיה), הוא נרתע מן האחריות הכבדה שהוטלה עליו. היטב ידע כי יפגוש בהתנגדות ובסרבנות מצד העם. בזמן שנוכח באוזלת ידו להתמודד עם המצב וחשב על עיקשותו וכפירתו של העם שאותו נקרא לשרת, נראתה לו משימתו חסרת תוחלת. האם עליו לעזוב ברוב ייאושו את משימתו ולהניח ליהודה להתבוסס בעבודת האלילים שלה? האם אלוהי נינווה ימשלו בארץ חרף ריבונותו של אלוהי השמיים? מחשבות כאלה גדשו את מוחו של ישעיהו בזמן שעמד בשערי המקדש.

לפתע, דומה היה שהשער ופרוכת ההיכל הורמו או הוסטו, וישעיהו הורשה להביט פנימה ולחזות בקודש הקודשים, המקום שבו אפילו כף רגלו של נביא היתה אסורה. בחזונו ראה ישעיהו את ה׳ יושב על כס מלכות רם ונישא, בעוד כבוד ה׳ ממלא את ההיכל. בצדי כס המלכות ריחפו שרפים אפופי סגידה לבוראם, שקראו פה אחד: ״קדוש קדוש קדוש יהוה צבאות; מלא כל הארץ כבודו.״ כך הדהדה קריאתם, עד שהשער, עמודי הסף והמשקוף נרעדו מצליל קולם וההיכל נמלא בזמרת ההלל שלהם. (ישעיה ו׳ 3)

כשחזה ישעיהו בהתגלות כבודו, תפארתו והודו של ה׳, הציפה אותו תחושה עזה של טהרתו וקדושתו של האל. כמה חד היה ההבדל בין זכותו ושלמותו כלילי השלמות של בוראו, לבין הדרך הרעה, דרך החטא שבה צעדו הוא ובני עמו, עמו הנבחר של ה׳ - בני ישראל ובני יהודה!

הנביא זעק: ״אוי לי כי נדמיתי, כי איש טמא שפתים אנוכי, ובתוך עם טמא שפתים אנוכי יושב: כי את המלך יהוה צבאות ראו עיני״ (פס׳ 5). כשניצב כך באורה המלא של השכינה שהאירה את קודש הקודשים, נוכח ישעיהו לדעת שלא יצליח למלא את השליחות שהוטלה עליו בשל אוזלת ידו וחוסר שלמותו. ואולם, אחד השרפים נשלח אליו כדי לחלצו ממצוקתו, לעודדו ולהכשירו למשימה הכבירה שנקרא למלא. המלאך הניח על שפתיו גחלת אש חיה מן המזבח והכריז: ״הנה נגע זה על שפתיך; וסר עונך, וחטאתך תכפר.״ או אז נשמע קולו של ה׳: ״את מי אשלח, ומי ילך לנו?״ וישעיהו השיב: ״הנני, שלחני!״ (פסוקים 7, 8).

מלאך ה׳ הורה לנביא שהמתין למוצא פי ה׳: ״לך ואמרת לעם הזה: ׳שמעו שמוע ואל תבינו, וראו ראו ואל תדעו. השמן לב העם הזה ואוזניו הכבד ועיניו השע: פן יראה בעיניו ובאוזניו ישמע, ולבבו יבין ושב, ורפא לו׳״ (פסוקים 9, 10).

החובה שהוטלה על הנביא היתה ברורה: עליו להרים את קולו במחאה נגד הרעות החולות שרווחו בארץ. אך הנביא חשש לבצע את המלאכה בלי לקבל ודאות בתקווה. הוא שאל את ה׳: ״עד מתי אדוני?״ (פס׳ 11). האם עמך הנבחר לעולם לא יבין, לעולם לא יחזור בתשובה ויירפא?

הנביא לא יישא לשווא את המשא הכבד שהעיק על נשמתו למען יהודה הסוררת; משימתו לא תהיה לגמרי נטולת פרי. ואולם, הרעות החולות שהלכו והתרבו לאורך דורות רבים כל כך, לא יוכלו להיעלם בימיו. כל חייו יהיה עליו לשמש מורה סבלן ואמיץ: נביא של תקווה, אך גם נביא של חורבן. תכליתו של ה׳ תתגשם לבסוף, ומאמציו ומאמציהם של שליחי ה׳ המסורים יישאו פרי ויתגלו. שארית הפליטה תיוושע. אך כדי שהדבר יקרה, כל מסרי האזהרה, התוכחה וההפצרה מאת ה׳ חייבים להימסר לאומה הכופרת. ה׳ הכריז: ״עד אשר אם שאו ערים מאין יושב, ובתים מאין אדם, והאדמה תשאה שממה, ורחק יהוה זאת האדם; ורבה העזובה בקרב הארץ׳׳ (פסוקים 11, 12).

העונשים הכבדים שיומטו על בני העם שמיאנו לחזור בתשובה - מלחמה, גלות, דיכוי, אובדן עוצמתם ויוקרתם בעיני העמים - יתרחשו כדי שהאנשים בקרבם שיזהו בהם את יד ה׳, ישובו בתשובה. עשרת שבטי הממלכה הצפונית יפוזרו במהרה בין העמים, ועריהם יישארו הרוסות ושוממות; צבאות עזים של עמים עוינים יפלשו שוב ושוב לארצם ויכבשוה; אפילו ירושלים תיפול לבסוף, ובני יהודה ייצאו לגלות כשבויים; ואולם, הארץ המובטחת לא תיזנח לעד. ההבטחה על האורח השמיימי שיפקוד את הארץ ניתנה לישעיהו, כדלקמן: ׳׳ועוד בה עשריה, ושבה והיתה לבער: כאלה וכאלון, אשר בשלכת מצבת בם - זרע קודש, מצבתה״ (פס׳ 13).

הבטחה זו בדבר ההתגשמות הסופית של תכלית אלוהים הפיחה אומץ בליבו של ישעיהו. אז מה אם כוחות צבא זר נערכים נגד יהודה? אז מה אם ייתקל שליח ה׳ בהתנגדות? ישעיהו זכה לראות את מלך מלכי המלכים, את ה׳ אלוהי צבאות בכבודו ובעצמו; הוא שמע את זמרת השרפים ששרו: ״מלא כל הארץ כבודו!״ הוא קיבל הבטחה שדבר ה׳ ליהודה הסוררת ילווה בגבורת רוח הקודש שתחדיר אמונה בלב השומעים ותשכנעם להתוודות על חטאיהם ולחזור בתשובה. או אז נאזר הנביא באומץ לקראת המשימה שעמדה לפניו (פסוק 3.) במהלך שליחותו הממושכת והקשה נשא עימו הנביא את זיכרון החזון הזה. במשך שישים שנה או יותר הוא עמד לפני בני יהודה כנביא של תקווה, והפך נועז יותר ויותר בנבואותיו על הניצחון שתנחל קהילת ה׳ בעתיד.

״הנה אלוהיכם!׳׳

ביימי ישעיהו, התובנה הרוחנית של האנושות הואפלה וחשכה עקב תפיסה שגויה של האלוהים. מזה זמן רב ניסה השטן לגרום לבני האדם לראות בבוראם את יוצר החטא, הסבל והמוות. האנשים שהלכו שולל אחריו ראו בעיני רוחם את ה׳ כאל נוקשה, מחמיר ותובעני, שרק ממתין להוקיע ולהרשיע את החוטא וממאן למחול לו, לקבלו ולסייע לו משום שחילל את התורה - דבר המעניק לה׳ היתר חוקי לנהוג כך. תורת האהבה השולטת בשמיים הוצגה שלא כהלכה בידי אבי השקר בתור מגבלה לאושרו של האדם - עול כבד מנשוא שהכול ישמחו להיפטר ממנו. השטן הכריז כי לא ניתן לציית לחוקיה של תורת ה׳, וכי העונשים על חילולה הומטו על החוטאים באופן שרירותי.

בני ישראל ששכחו את טבעו האמיתי של ה׳, נותרו ללא תירוץ שיצדיק את התנהגותם. מעת לעת התגלה אליהם ה׳ כ׳׳אל רחום וחנון, ארך אפים ורב חסד ואמת׳׳ (תהילים פ׳׳ו 15). וכך העיד על עצמו: ״כי נער ישראל, ואהבהו; וממצרים קראתי לבני״ (הושע י״א 1).

באהבה, בחמלה וביד רכה נהג ה׳ בבני ישראל כאשר הוציאם מעבדות מצרים לחירות ובמהלך מסעותיהם אל הארץה מובטחת. ככתוב:׳ ׳בכל צרתם לו צר,ומלאך פניו הושיעם, באהבתו ובחמלתו הוא גאלם; וינטלם וינשאם כל ימי עולם׳׳ (ישעיה ס׳׳ג 9).

במהלך נדודיהם של בני ישראל במדבר הבטיח ה׳: ׳׳פני ילכו, והנחתי לך׳׳ (שמות ל״ג 14). הבטחה זו לוותה בהתגלות מופלאה של אופיו של ה׳, אשר אפשרה למשה להכריז בפני בני ישראל את טובו וחסדו של ה׳, וללמדם על מעלותיו של מלכם השמיימי והסמוי מן העין: ׳׳ויעבור יהוה על פניו, ויקרא: ׳יהוה יהוה, אל רחום וחנון, ארך אפים, ורב חסד ואמת. נוצר חסד לאלפים, נושא עון ופשע וחטאה; ונקה לא ינקה...״׳ (שמות ל׳׳ד 6, 7).

על סמך ידיעתו של משה את אורך רוחו של ה׳ ואת אהבתו וחסדו האינסופיים, הוא נשא לפניו את תפילת התחנונים הנפלאה שלו, בה התחנן על חייה של ישראל. זה קרה כאשר בני ישראל הגיעו לגבולות הארץ המובטחת וסירבו לציית לצו ה׳ שהורה להם להיכנס לארץ. בשיא מריו של עם ישראל הכריז ה׳ ״אכנו בדבר, ואורישנו״, והציע למשה להקים מצאצאיו עם גדול יותר: ״ואעשה אותך לגוי גדול ועצום, ממנו״ (במדבר י״ד 12). ואולם, הנביא התחנן לה׳ והפציר בו להפגין את נפלאות יד ההשגחה ולקיים את הבטחותיו בעבור בני העם הנבחר. ברוב תחנונים הפציר משה בה׳ למחול לחוטאים והאיץ בו להפגין כלפיהם את אהבתו וחסדו (פסוקים 19-17).

ה׳ נעתר לתחנוניו בחסד וברחמים: ״ויאמר יהוה: ׳סלחתי כדברך.׳״ הוא העניק למשה נבואה שהבהירה את תכליתו בנוגע לניצחונה הסופי של ישראל. כך הכריז: ״ואולם, חי אני, וימלא כבוד יהוה את כל הארץ״ (פסוקים 20, 21). תהילת ה׳, אופיו הטוב והמיטיב, רחמיו הרבים, חסדו, טובו ואהבתו העדינה - שעליהם התחנן משה בעבור ישראל - עתידים להתגלות בפני האנושות כולה. הבטחה זו של ה׳ קיבלה מתן תוקף: היא אוששה בשבועה. כל עוד חי ה׳ ומולך כמלך מלכי המלכים תוכרז תהילתו בקרב האומות: ״ספרו בגוים כבודו;׳ בכל העמים, נפלאותיו״ (תהילים צ״ו 3).

בנוגע להתגשמות נבואה זו שמע ישעיהו את השרפים הזוהרים מזמרים לפני כס המלכות של ה׳: ״מלוא כל הארץ כבודו״ (ישעיה ו׳ 3). הנביא שהיה חדור ביטחון בהתגשמותן של הנבואות הללו, ניבא באומץ ובעוז על המשתחווים לפסלי עץ ואבן: ״המה יראו כבוד יהוה, הדר אלהינו״ (ישעיה ל״ה 2).

נבואה זו מתגשמת בימינו במהירות. פעילויות הבישור של קהילת ה׳ ברחבי העולם נושאות פרי רב, ובמהרה יוכרז מסר הבשורה לכל העמים, ״לתהילת כבוד על חסדו אשר העניק לנו באהובו.״ בני אדם מכל העמים, הגזעים והשבטים זוכים בחסדי ה׳ בזכות ״אהובו״, וזאת ״כדי להראות בעולמים הבאים את שפע עושר חסדו בטובה שגמל עלינו במשיח ישוע״ (אל האפסים א׳ 6׳ ב׳ 7). ״ברוך יהוה אלוהים, אלוהי ישראל, עשה נפלאות לבדט. וברוך שם כבודו לעולם: וימלא כבודו את כל הארץ״ (תהילים ע״ב 18, 19).

בחזון שקיבל ישעיהו בחצר המקדש הוא זכה לראות בבירור את אופיו של אלוהי ישראל, אותו אל ״רם ונשא, שכן עד וקדוש שמו״, שהופיע לפניו ברוב הוד והדר. ועם זאת ניתן לנביא להיווכח באופיו הרחום והחנון של ה׳, אשר שוכן במקום ״מרום ןקדוש״ וגם בקרב ״דכא ושפל רוח, להחיות רוח שפלים, ולהחיות לב נדכאים״ (ישעיה נ״ז 15). המלאך שצווה לגעת בשפתיו של ישעיהו עם גחלת מאש המזבח, מסר לו את הדברים הבאים: ״הנה נגע זה על שפתיך; וסר עוונך, וחטאתך תכופר״ (ישעיה ו׳ 7).

כאשר חזה הנביא ישעיהו באלוהיו (בדומה לשאול התרסי שניצב בשערי דמשק), הוא לא רק ראה את חוסר הערך שלו והבין כי אינו ראוי לרחמי שמיים, אלא אף קיבל בלב עניו ודאות על המחילה המלאה והמוחלטת שהוענקה לו מאת ה׳; כתוצאה מכך חל בו שינוי גדול והוא הפך לאדם אחר. הוא ראה את ה׳ אלוהיו. הוא זכה למבט חטוף על אופיו האלוהי מלא הנועם והחן. לכן יכול היה להעיד על השינוי שהתחולל בו לאחר שחזה באהבתו האינסופית של אלוהים. מעתה ואילך הוא השתוקק לראות את ישראל הסוררת נחלצת מעולו ומעונשו הכבד של החטא. ״על מה תכו עוד?״ שאל הנביא את בני ישראל. ״לכו נא תוכחה, ייאמר יהוה; אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו•, אם יאדימו כתולע כצמר יהיו.״ ״רחצו, היזכו, הסירו רוע מעלליכם מנגד עיני: חידלו הרע. לימדו היטב דירשו משפט... שיפטו יתום, ריבו אלמנה״ (ישעיה א׳ 5, 18, 16, 17).

האל שאותו הם התיימרו לעבוד אך שגו בהבנת אופיו, הוצג עתה לפניהם כרופא גדול שבידו מזור למחלה הרוחנית שלקו בה. אז מה אם הראש חולה והלב חלש? אז מה אם האדם מכוסה מכף רגל ועד ראש בפצעים, חבורות ומכות זבות ליחה ומוגלה? (ישעיהו א׳ 6). האיש הצועד בדרך הישר על פי צו ליבו ימצא מרפא כאשר יפנה לה׳. וכך הכריז ה׳: ״דרכיו ראיתי, וארפאהו; ואנחהו, ואשלם נחומים לו... שלום שלום לרחוק ולקרוב, אמר יהוה; ורפאתיו״ (ישעיה נ״ז 18, 19).

הנביא רומם את אלוהים כבורא שברא את הכול. המסר שהעביר לערי יהודה היה: ״הנה אלוהיכם!״ (ישעיה מ׳ 9); ״כה אמר האל יהוה, בורא השמים ונוטיהם, רוקע הארץ וצאצאיה.״ ״כה אמר יהוה גואלך, ויוצרך מבטן: אנוכי יהוה, עשה כל...״ ״יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא רע; אני יהוה, עושה כל אלה... אנוכי עשיתי ארץ, ואדם עליה בראתי; אני, ידי נטו שמים, וכל צבאם ציוויתי״ (ישעיה מ״ב 5; מ״ד 24; מ״ה 7, 12). ״׳ואל מי דמיוני ואשוה?׳ יאמר קדוש. ׳שאו מרום עיניכם וראו מי ברא אלה, המוציא במספר צבאם; לכולם בשם יקרא, מרוב אונים ואמיץ כוח, איש לא נעדר׳״ (ישעיה מ׳ 25, 26).

וכך הכריז הנביא לגבי הבריות שחששו שמא ה׳ לא יקבלם אם ישובו אליו: ״למה תאמר :יעקב, ותדבר ישראל: נסתרה דרכי מיהוה ומאלוהי משפטי יעבור? הלוא ידעת אם לא שמעת, אלוהי עולם יהוה בורא קצות הארץ לא ייעף, ולא ייגע: אין חקר לתבונתו. נתן ליעף כוח; ולאין אונים עוצמה ירבה. ויעפו נערים, ויגעו; ובחורים, כשול יכשלו. וקוי יהוה יחליפו כוח, יעלו אבר כנשרים; :ירוצו ולא ייגעו, ילכו ולא ייעפו״ (פסוקים 31-27).

לבו של ה׳ הרווי באהבה אינסופית, עורג לאנשים החשים חסרי אונים ומתקשים להיחלץ ממלכודות השטן. ברוב חסדו מציע ה׳ לחזקם כדי שיחיו למענו. הוא מפציר בהם: ״אל תירא כי עמך אני, אל תשתע כי אני אלוהיך; אמצתיך, אף עזרתיך, אף תמכתיך בימין צידקי... כי אני יהוה אלוהיך, מחזיק ימינך; האומר לך אל תירא, אני עזרתיך. אל תיראי תולעת יעקב, מתי ישראל; אני עזרתיך נאום יהוה, וגואלך קדוש ישראל״ (ישעיה מ״א 10, 13, 14).

אנשי יהודה לא היו ראויים לחסדי ה׳, ועם זאת, ה׳ לא יוותר עליהם. באמצעותם ירומם שמו בקרב הגויים עובדי האלילים. רבים מן האנשים שלא ידעו דבר וחצי דבר על מעלותיו, יזכו לחזות בתהילת אופיו האלוהי. כדי להבהיר את תוכניותיו הרחומות המשיך ה׳ לשלוח את עבדיו הנביאים ובפיהם המסר הבא: ״שובו נא איש מדרכו הרעה ומרוע מעלליכם״ (ירמיה כ״ה 5).

ה׳ הכריז באמצעות ישעיהו: ״למען שמי אאריך אפי, ותהילתי אחטם לך, לבלתי הכריתך... למעני למעני אעשה, כי איך יחל; וכבודי לאחר לא אתן״ (ישעיה מ״ח 9, 11).

הקריאה לעשות תשובה הוכרזה מפורשות ובבהירות רבה, והכול הוזמנו לשוב לה׳. הנביא הפציר בעם: ״דרשו יהוה בהמצאו; קראוהו בהיותו קרוב. יעזוב רשע דרכו, ואיש ואון מחשבותיו; וישוב אל יהוה וירחמהו, ואל אלוהינו כי ירבה לסלוח״ (ישעיה נ״ה 6, 7).

קורא יקר, האם כבר בחרת את דרכך? האם התרחקת מאלוהים? האם ביקשת להתענג על פרי חטאך, אך גילית שהוא מתמוסס כאפר על שפתיך? האם עכשיו, אחרי שסוכלו תוכניותיך ואפסו תקוותיך, יושב אתה בדד, עגום ומיואש? הקול שדיבר ממושכות אל לבך ושמיאנת להקשיב לו, בא עכשיו אליך ברור ומפורש: ״קומו ולכו, כי לא זאת המנוחה; בעבור טמאה תחבל, וחבל נמרץ״ (מיכה ב׳ 10). ה׳ מפציר בך: שובה לבית אביך שבשמיים. הוא מזמין אותך לחזור אליו: ״שובה אלי, כי גאלתיך.״ ה׳ מפציר באנשים שהפנו לו עורף: ״הטו אוזניכם ולכו אלי, שמעו ותחי נפשכם; ואכרתה לכם ברית עולם, חסדי דוד הנאמנים״ (ישעיה מ״ד 22; נ״ה 3).

אל תקשיב לדברי השטן המציע לך להתרחק מן המשיח, עד שתשפר את התנהגותך, עד שתהיה מספיק טוב וראוי לבוא אל אלוהים. אם תחכה עד שהדבר יקרה, לעולם לא תבוא לאלוהים. כאשר השטן מצביע על בגדיך הטמאים, חזור באוזניו על הבטחת המושיע: ״את הבא אלי לא אשליך החוצה״ (יוחנן ו׳ 37). אמור לאויב נפשך כי דמו של ישוע המשיח מטהר אותך מכל חטא. שא לפני ה׳ תפילה כדוגמת תפילתו של דוד: ״תחטאני באזוב ואטהר; תכבסני ומשלג אלבין׳ (תהילים נ״א 9).

תוכחותיו של הנביא שהפציר באנשי יהודה לחזות באל החי ולקבל את חסדו,

לא נפלו על אוזניים ערלות. היו מי שהקשיבו לו קשב רב ועשו כדבריו. הם הפנו עורף לאליליהם ושבו לעבודת ה׳. הם למדו כי בוראם הוא התגלמות האהבה, החסד והרחמים. בימים הקודרים שיבואו על יהודה, כאשר רק שארית פליטה תיוותר בארץ, ימשיכו דברי הנביא לשאת פרי שיתבטא בתיקון דתי שייערך בקרבה. כך הכריז ישעיהו: ״ביום ההוא, ישעה האדם על עשהו; ועיניו אל קדוש ישראל תראינה. ולא ישעה אל המזבחות מעשה ידיו; ואשר עשו אצבעותיו לא יראה, והאשרים והחמנים״ (ישעיה י״ז 7, 8).

אנשים רבים יחזו באלוהים, מלך מלכי המלכים כליל החן והיופי, הדגול מרבבה.

״מלך ביופיו, תחזינה עיניך״- זו היתה ההבטחה רבת החסד שניתנה לבני העם (ישעיה ל״ג 17). חטאיהם יסלחו להם והם יתהללו באלוהים בלבד. ביום שמח זה של גאולה מעבודת אלילים, הם יכריזו: ״כי אם שם אדיר יהוה, לנו, מקום נהרים יאורים, רחבי ידים... כי יהוה שפטנו, יהוה מחוקקנו; יהוה מלכנו, הוא יושיענו״ (פסוקים 21, 22).

המסר שנשא ישעיהו בפני בני העם שבחרו לעזוב את דרכיהם הרעות היה גדוש נחמה ועידוד. הקשיבו לדבר ה׳ שניתן דרך נביאו: ״זכר אלה יעקב וישראל, כי עבדי אתה. יצרתיך, עבד לי אתה; ישראל, לא תנשני. מחיתי כעב פשעיך, וכענן חטאותיך; שובה אלי, כי גאלתיך״ (ישעיה מ״ד 21, 22). ״ואמרת, ביום ההוא: ׳אודך יהוה, כי אנפת בי; ישב אפך, ותנחמני. הנה אל ישועתי אבטח, ולא אפחד: כי עזי וזמרת יה יהוה, ויהי לי לישועה...׳

״זמרו יהוה, כי גאות עשה; מודעת זאת, בכל הארץ. צהלי ורני, יושבת ציון: כי גדול בקרבך קדוש ישראל.״ (ישעיה י״ב).

אחז

בעעקבות עלייתו של אחז לשלטון, חזו ישעיהו ועמיתיו במעשים מזעזעים יותר מאלה שהתבצעו עד כה ביהודה. רבים מבני העם שעמדו בפני ההשפעה המפתה של מנהגי האלילות, השתכנעו ליטול חלק בעבודת האלילים של הגויים. שרי ישראל לא מילאו נאמנה את תפקידיהם; נביאי שקר קמו וניבאו נבואות שקר שנועדו להתעות ולדרדר את העם, ואחדים מן הכוהנים אף לימדו תמורת בצע כסף וטובות הנאה. ואולם, מנהיגי הכפירה המשיכו לקיים את פולחני עבודת ה׳, וטענו כי הם נמנים על קומץ חסידי ה׳ בקרב עמו.

הנביא מיכה שניבא ונשא את עדותו בתקופות קשות אלה, הכריז כי החוטאים בציון, אשר הכריזו כי הם תולים את ביטחונם בה׳ (׳׳על יהוה ישענו׳׳), התרברבו במילים: ׳׳הלוא יהוה בקרבנו, לא תבוא עלינו רעה!״ (וכך למעשה חיללו את שם ה׳). אך בעת ובעונה אחת, הם המשיכו לבנות את ׳׳ציון בדמים׳׳ ואת ״ירושלים בעולה׳׳ (מיכה ג׳ 10, 11). הנביא ישעיהו נשא את קולו בתוכחה נוקבת נגד הרעות החולות הללו: ׳׳שמעו דבר יהוה, קציני סדום; האזינו תורת אלוהינו, עם עמורה. למה לי רוב זבחיכם יאמר יהוה...

׳׳כי תבואו לראות פני, כמי ביקש זאת מידכם, רמוס חצרי?׳׳ (ישעיה א׳ 12-10).

בהשראת רוח הקודש נאמר: ׳זבח רשעים, תועבה; אף, כי בזימה יביאנו״ (משלי כ׳׳א 27). אלוהי השמיים הוא ׳׳טהור עינים מראות רע.׳ הוא אינו מסוגל ל׳׳הביט אל עמל׳׳ (חבקוק א׳ 13). הוא אינו מביט בחוטא, לא משום שאינו מוכן לסלוח לו; דווקא משום שהחוטא מסרב להשתמש בשפע אמצעי החסד האלוהי, ה׳ אינו יכול לחלצו מן החטא. ׳הן לא קצרה יד יהוה מהושיע ; ולא כבדה אוזנו , משמוע . כי אם עונתיכם היו מבדלים ביניכם לבין אלחהיכם; וחטאותיכם, הסתירו פנים מכם, משמוע׳׳ (ישעיה נ׳׳ט 1, 2).

שלמה כתב: ׳׳אי לך ארץ, שמלכך נער!׳׳ (קהלת י׳ 16). זה בדיוק מה שקרה בארץ יהודה. באמצעות חטאים חוזרים ונשנים הפכו מושליה להיות כילדים. ישעיהו הסב את תשומת לב העם להידרדרות מעמדה של ישראל בקרב אומות העולם, והראה כי הדבר נבע ממעשי הרשע שבוצעו על ידי אנשי השררה ומנהיגי העם. כך הכריז: ״כי הנה האדון יהוה צבאות, מסיר מירושלים ומיהודה משען ומשענה: כל משען לחם, וכל משען מים. גיבור ואיש מלחמה; שופט ונביא, וקוסם וזקן. שר חמישים ונשוא פנים; ויועץ חכם חרשים ונבון לחש. ונתתי נערים שריהם; ותעלולים ימשלו בם... כי כשלה ירושלים ויהודה נפל: כי לשלונם ומעלליהם אל יהוה...״ (ישעיה ג׳ 4-1, 8).

הנביא המשיך ואמר: ״עמי נוגשיו מעולל... עמי מאשריך מתעים, ודרך אורחותיך בלעו״ (פס׳ 12). במהלך מלכות אחז הדבר התגשם הלכה למעשה; שכן, על אודות אחז נכתב: ״וילך בדרכי מלכי ישראל; וגם מסכות עשה לבעלים.״ הוא הקטיר קטורת לכבוד הבעל ״בגיא בו הנם,״ ״וגם זאת בנו העביר באש, כתועבות הגוים, אשר הוריש יהוה אתם מפני בני ישראל״ (דהי״ב כ״ח 2, 3; מל״ב ט״ז 3).

סכנה גדולה ארבה בעת הזו לעם הנבחר. בתוך שנים ספורות נפוצו עשרת שבטי ישראל בקרב האומות האליליות. גם במלכות יהודה היה המצב עגום: כוחות הטוב והצדק הידלדלו ופחתו במהירות, ואילו כוחות הרשע הלכו והתרבו. לנוכח המצב נאלץ הנביא מיכה להכריז: ״אבד חסיד מן הארץ, וישר באדם אין: כולם לדמים יארבו, איש את אחיהו יצודו חרם.... טובם כחדק, ישר ממסוכה״ (מיכה ז׳ 2, 4). ועוד הכריז: ״לולי יהוה צבאות הותיר לנו שריד, כמעט כסדום היינו, לעמורה דמינו״ (ישעיה א׳ 9).

בכל דור ודור, למען חסידי ה׳ שדבקו בו, וכן בזכות אהבתו האינסופית לחוטאים, נשא ה׳ באורך רוח את הכופרים והסוררים והאיץ בהם לעזוב את דרכם הרעה ולשוב אליו. ״כי צו לצו צו לצו, קו לקו... זעיר שם, זעיר שם״ - באמצעות אנשים שה׳ בחר ומינה, הוא לימד את החוטאים את דרך הצדקה (ישעיה כ״ח 10).

זה היה המצב ששרר בארץ בתקופת מלכות אחז. ישראל הסוררת שבה וקיבלה הזמנה אחר הזמנה לשוב לברית עם ה׳. הפצרותיהם של הנביאים נאמרו ברוך ובחמלה. ובעודם ניצבים לפני העם ומאיצים בהם לשוב בתשובה ולערוך תיקון רוחני, נשאו מילותיהם פרי לתהילת אלוהים.

באמצעות מיכה מסר ה׳ את הזמנתו הנפלאה: ״שמעו נא את אשר יהוה אומר: ׳קום ריב את ההרים, ותשמענה הגבעות קולך. שימעו הרים את ריב יהוה, והאתנים מוסדי ארץ: כי ריב ליהוה עם עמו, ועם ישראל יתווכח.

״׳עמי, מה עשיתי לך, ומה הלאתיך? ענה בי. כי העלתיך מארץ מצרים, ומבית עבדים פדיתיך; ואשלח לפניך את מדה אהרון ומרים.

״׳עמי, זכר נא מה יעץ בלק מלך מואב, ומה ענה אתו, בלעם בן בעור, מן השיטים עד הגילגל, למען דעת צדקות יהוה׳״ (מיכה ו׳ 5-1).

האל שאותו אנו עובדים הוא בעל אורך רוח, כנאמר: ״חסדי יהוה כי לא תמנו, כי לא כלו רחמיו״ (איכה ג׳ 22). במהלך תקופת המבחן שהוענקה לבני האדם מפצירה בהם רוח קודשו של ה׳ לקבל את מתת החיים: ״חי אני נאום אדוני יהוה, אם אחפוץ במות הרשע, כי אם בשוב רשע מדרכו, וחיה: שובו שובו מדרכיכם הרעים; ולמה תמותו בית ישראל?׳׳ (יחזקאל ל׳׳ג 11). תחבולתו המיוחדת של השטן היא להסית את האדם לחטוא, ואז לעזוב אותו להתבוסס בחוסר האונים ובחוסר התקווה שלו, בעודו חושש לחפש מחילה. אך אלוהים מזמין את החוטא: ״יחזק במעוזי, יעשה שלום לי; שלום, יעשה לי״ (ישעיה כ״ז 5). במשיח הוענקו לנו כל אמצעי המחיה, המחילה והחסד, וניתנו לנו כל מילות העידוד שנזדקק להן.

במהלך ימי הכפירה ביהודה ובישראל, אנשים רבים תהו: ״במה אקדם יהוה, איכף לאלוהי מרום? האקדמנו בעולות, בעגלים בני שנה? הירצה יהוה באלפי אילים, ברבבות נחלי שמן?״ התשובה שניתנה להם היתה חיובית וברורה: ״היגיד לך אדם מה טוב; ומה יהוה דורש ממך, כי אם עשות משפט ואהבת חסד, והצנע לכת עם אלוהיך״ (מיכה ו׳ 8-6).

בהדגישו את ערכה הרב של יראת ה׳ המתבטאת במעשים, שב הנביא וחזר על העצה שניתנה לישראל לפני דורות רבים. בשעה שבני ישראל עמדו להיכנס לארץ המובטחת ניתן להם דבר ה׳ דרך משה, לאמור: ״ועתה ישראל, מה יהוה אלוהיך שואל מעמך? כי אם ליראה את יהוה אלוהיך, ללכת בכל דרכיו, ולאהבה אותו, ולעבד את יהוה אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך. לשמור את מצוות יהוה ואת חוקותיו, אשר אנכי מצוך היום, לטוב לך.״ (דברים י׳ 12, 13). מדור לדור נמסרו עצות אלה מפיהם של עבדי ה׳ לאנשים שנמצאו בסכנה: הם עלולים לשכוח כיצד להפגין חסד בשל דבקות יתרה במנהגי הדת הממוסדת. בימי כהונתו של המשיח עלי אדמות פנה אליו בעל תורה ובפיו שאלה: ״׳רבי, איזוהי המצוה הגדולה שבתורה?׳ השיב לו ישוע: ׳ ואהבת את יהוה אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאידך. זאת המצוה הגדולה והראשונה. השניה דומה לה: ואהבת לרעך כמוך. בשתי מצוות אלה תלויה

כל התורה והנביאים.׳״ (מתי כ״ב 40-36).

דברים ברורים ומפורשים אלה, שנאמרו מפי נביאי ה׳ ומפיו של האדון ישוע בכבודו ובעצמו, אמורים להתקבל על ידינו כקולו של אלוהים המדבר אל כל נשמה ונשמה. בל נחמיץ שום הזדמנות לבצע מעשים טובים, להפגין חסד, התחשבות ואדיבות משיחית כלפי הסובלים, הנדכאים והנזקקים. אם לאחר שעשינו כמיטב יכולתנו נבצר מאיתנו לעשות עוד, נוכל להציע מילות עידוד ותקווה לאנשים שטרם התוודעו לאלוהים, ושהדרך הקלה ביותר להגיע לליבם היא להפגין כלפיהם אהדה ואהבה. עמוקות ושופעות הן ההבטחות שניתנו למי שמחפשים אחר הזדמנויות להביא שמחה וברכה לחיי הזולת. ״ותפק לרעב נפשך, ונפש נענה תשביע; וזרח בחושך אורך, ואפלתך כצהרים. ונחך יהוה, תמיד, והשביע בצחצחות נפשך, ועצמותיך יחליץ; והיית כגן רוה, וכמוצא מים, אשר ליא יכזבו מימיו״ (ישעיה נ״ח 10, 11).

דבקותו של אחז בדרכו האלילית, חרף תוכחותיהם הנוקבות והפצרותיהם הכנות של נביאי ה׳, יכולה היתה להסתיים בתוצאה אחת בלבד. ״ויהי קצף יהוה על יהודה וירושלים; .ויתנם לזוועה (לזעוה) לשמה ולשרקה...״ (דהי״ב כ״ט 8). ״אז יעלה רצין מלך ארם ופקח בן רמליהו מלך ישראל, ירושלים למלחמה; ויצורו על אחז...״ (מלכים ב ט״ז 5).

אילו דבקו אחז ושריו בה׳ ושימשו עבדים נאמנים של מלך מלכי המלכים, לא היה עליהם לחשוש מן הברית החריגה שנרקמה ונכרתה נגדם. ואולם, חטאים חוזרים ונשנים דלדלו את כוחם והחלישו את הממלכה. המלך נתקף פחד נוראי מפני העונשים הכבדים שיומטו עליו ועל עמו מאת ה׳ שנפגע מהתנהגותם. ככתוב: ״וינע לבבו ולבב עמו, כנוע עצי יער מפני רוח״ (ישעיה ז׳ 2). במהלך המשבר קיבל ישעיהו את דבר ה׳, שהורה לו לבוא אל המלך החרד ולומר לו: ״השמר והשקט; אל תירא, ולבבך אל ירך משני זנבות האודים העשנים האלה!... יען, כי יעץ עליך ארם רעה, אפרים ובן רמליהו, לאמור: ׳נעלה ביהודה ונקיצנה, ונבקענה אלינו; ונמליך כולך בתוכה...׳ כה אמר אדיני יהוה: ׳לא תקום ולא תהיה...׳״ הנביא הכריז כי מלכות ישראל ומלכות אשור יבואו לקיצן בקרוב. הוא חתם את דבריו במילים: ״אם לא תאמינו, כי לא תאמנו״ (פסוקים 7-4, 9).

מוטב היה למלכות יהודה אילו קיבל אחז את המסר הזה כדברי אלוהים חיים. ואולם, לאחר שבחר לתלות את מבטחו בכוח הזרוע, הוא חיפש עזרה בקרב עמים עובדי אלילים. ברוב ייאושו שלח המלך מסר אל ״תיגלת פלסר מלך אשור, לאמור: ׳עבדך ובנך אני! עלה והושעני מכף מלך ארם ומכף מלך ישראל הקומים עלי.׳״ (מל״ב ט״ז 7). לבקשת העזרה צורפה מנחה נדיבה מאוצר המלך ומאוצרות המקדש.

העזרה הצבאית שביקש אחז התקבלה, וכתוצאה מכך אויביו הובסו. הוא אומנם זכה להקלה זמנית, אך איזה מחיר כבד שילמה על כך יהודה! התשורה שנשלחה מיהודה עוררה את חמדנותה של אשור, והאומה הבוגדנית איימה במהרה לכבוש את ארץ יהודה ולבזוז אותה. אחז ונתיניו האומללים חששו פן יפלו לידיהם של האשורים האכזריים. בשל חטאיה הממושכים ״הכניע יהוה את יהודה״. בתקופה קשה זו בה הומט עונש חמור על הממלכה, המלך אחז, במקום לחזור בתשובה, ״מעול מעל ביהוה... ובעת הצר לו, ויוסף למעול ביהוה... ויזבח לאלוהי דרמשק המכים בו.״

אחז הכריז: ״כי אלוהי מלכי ארם הם מעזרים אותם, להם אזבח ויעזרוני״ (דהי״ב כ״ח 19, 22, 23).

בתקופה שבה המלך הכופר התקרב לקץ מלכותו, הוא דאג שדלתות המקדש יישארו סגורות, על פי צו שנתן. טקסי עבודת הקודש הופרו. הנרות לא דלקו עוד לפני המזבח. קורבנות החטאת לא הועלו עוד בעבור העם. קטורת ריחנית לא נישאה עוד השמיימה בשעת מנחת הבוקר ומנחת הערב. לאחר שתושבי העיר הכופרת נטשו את היכל ה׳ וחתמו את דלתותיו, הם הקימו בעזות מצח מזבחות לעבודה זרה בקרנות הרחובות ברחבי ירושלים. דומה שידה של עבודת האלילים היתה על העליונה; כוחות החושך כמעט גברו.

ואולם, ביהודה חיו כמה אנשים שדבקו בה׳ וסירבו לפנות לעבודת אלילים. אל אנשים אלה הביטו מיכה וחבר מרעיו בתקווה, כאשר בחנו את החורבן שהומט על הארץ בשנות מלכותו האחרונות של אחז. אומנם מקדשם של חסידי ה׳ עמד סגור ומסוגר, אך הובטח להם: ׳׳עימנו אל... את יהוה צבאות, אותו תקדישו; והוא מוראכם, והוא מעריצכם. והיה למקדש.״׳׳ (ישעיה ח׳ 10, 13, 14).

חזקיהו

שלטונו הפזיז של המלך אחז עמד בניגוד חד לתיקון הדתי שנערך בתקופת השגשוג של מלכות בנו. חזקיהו עלה לשלטון כשהוא נחוש לעשות כמיטב יכולתו כדי להציל את יהודה מן הגורל המר שפקד את מלכות ישראל הצפונית. מסריהם של נביאי ה׳ לא הכילו שום פשרות. רק דרך תיקון דתי נחרץ ניתן יהיה למנוע את העונשים שאיימו על הממלכה.

בשעת המשבר התגלה חזקיהו כאדם שהשכיל לנצל את ההזדמנויות שנקרו על דרכו. מרגע שעלה לשלטון החל בתכנון ובבצוע תוכניותיו. ראשית, התמקד בהחזרתם אל כנם של טקסי עבודת ה׳ במקדש, שמזה זמן רב כל כך נזנחו; בביצוע המלאכה הוא זכה לשיתוף פעולה מצד קבוצת כוהנים ולוויים שדבקו בייעודם הקדוש. משום שבטח בתמיכתם הנאמנה, דיבר איתם בגילוי לב על תשוקתו לכונן תיקונים רוחניים מידיים וארוכי טווח.

הוא התוודה: ״כי מעלו אבותינו, ועשו הרע בעיני יהוה אלהינו, ויעזבהו; ויסבו פניהם ממשכן יהוה, ויתנו עורף... עתה, עם לבבי לכרות ברית ליהוה אלוהי ישראל; וישב ממנו חרון אפו״ (דברי הימים ב׳ כ״ט 6, 10).

במילים ספורות אך שקולות סקר המלך את המצב שממלכתו נקלעה אליו: המקדש עומד סגור ומסוגר; טקסי עבודת ה׳ חדלו להיערךבו; עבודת אלילים מבישה נערכת בחוצות עיר הקודש וברחבי הממלכה; כפירה רווחת בקרב בני העם, שהיו עשויים לדבוק בה׳ אילו מנהיגי יהודה היו משמשים להם דוגמה מופתית, והממלכה שוקעת ומידרדרת ומאבדת את יוקרתה בעיני העמים השכנים. ממלכת ישראל הצפונית הלכה והתמוטטה במהירות; תושבים רבים חוסלו בחרב ורבבות נשבו והוגלו מן הארץ. במהרה תיפול ישראל בידי בני אשור ותיחרב כליל. גורל דומה יפקוד את יהודה, אלמלא יעשה ה׳ גדולות ונצורות דרך אנשים שייבחר בהם לתכלית זו.

חזקיהו פנה ישירות אל הכוהנים והפציר בהם לסייע לו בעריכת התיקונים הנדרשים. הוא האיץ בהם: ״בני, עתה אל תשלו: כי בכם בחר יהוה, לעמוד לפניו לשרתו, ולהיות לו משרתים ומקטרים...״

׳׳עתה התקדשו, וקדשו את בית יהוה אלוהי אבותיכם״ (פסוקים 11, 5).

הגיעה השעה לפעולה מהירה. הכוהנים החלו מיד בתפקידם. לאחר שגייסו למלאכה כוהנים נוספים משורותיהם, שלא נכחו במפגש עם המלך, הם עסקו בשמחה ומכל הלב במלאכת ניקוי וטיהור המקדש. עקב שנות ההזנחה וחילול הקודש היתה המלאכה כרוכה בקשיים רבים. ואולם, הכוהנים והלווים עמלו יחדיו ללא ליאות, ובתוך פרק זמן קצר להפליא דיווחו על סיום המשימה. דלתות המקדש תוקנו ונפתחו לרווחה; כלי הקודש נאספו והוצבו במקומם; הכול היה מוכן לקראת עריכתם מחדש של טקסי המקדש.

בטקס הראשון שנערך במקדש חברו שרי העיר למלך חזקיהו, לכוהנים וללוויים כדי להשיג מחילה על חטאי האומה. על המזבח הועלו עולות חטאת ׳׳לכפר על כל ישראל.׳׳ ׳׳וככלות להעלות כרעו המלך וכל הנמצאים אתו, וישתחוו.׳׳ שוב, כבימים ימימה, הדהדו מילות הלל וסגידה בחצרות המקדש. הסוגדים, שהבינו כי יצאו לחופשי מעבדות לחטא ולכפירה, שרו בשמחה את מזמורי דוד ואסף: ׳׳וישמח יחזקיהו וכל העם, על ההכין האלוהים לעם: כי בפתאום היה הדבר״ (פסוקים 24, 29, 36).

אלוהים הכשיר את לבבותיהם של ראשי ושרי יהודה כדי שיעמדו בראש תנועת תיקון רוחני נחרץ, וזאת כדי לעצור את גל הכפירה.

דרך נביאיו שלח ה׳ אל עמו הנבחר מסר אחר מסר. הם הכילו תוכחות נוקבות והפצרות כנות, שבוזו ונדחו בידי עשרת שבטי מלכות ישראל שנפלה עתה בידי האויב. ואולם, ביהודה נותרה שארית פליטה יראת ה׳, והנביאים המשיכו לדבר אליה. הם הקשיבו לישעיהו המפציר בהם: ״שובו, לאשר העמיקו סרה, בני ישראל״ (ישעיה ל״א 6). הם הקשיבו למיכה המכריז בביטחון: ׳׳ואני ביהוה אצפה, אוחילה לאלוהי ישעי: ישמעני אלוהי. אל תשמחי אויבתי לי, כי נפלתי קמתי. כי אשב בחושך, יהוה אור לי. זעף יהוה אשא, כי חטאתי לו: עד אשר יריב ריבי ועשה משפטי, יוציאני לאור, אראה בצדקתו׳׳ (מיכה ז׳ 9-7).

מסרים אלה ומסרים דומים אחרים, שחשפו את רצונו של ה׳ למחול למי שפנו אליו בכל ליבם ומאודם, הפיחו תקווה בליבן של נשמות מיואשות רבות במהלך השנים האפלות שבהן דלתות המקדש נותרו סגורות. עתה, בזמן שראשי העם החלו לכונן את התיקון, המוני העם שעייפו משעבודם לחטא היו מוכנים ומזומנים להיענות.

בני העם, שנכנסו לחצרות המקדש כדי לבקש מחילה ולחדש את שבועות הברית עם ה׳, שאבו עידוד נפלא מדברי הנביאים בכתובים. האזהרות החמורות נגד עבודת אלילים שהוכרזו מפורשות מפי משה באוזני כל עם ישראל, לוו בנבואות על רצונו של ה׳ לשמוע ולמחול לאלה שבעתות כפירה יחפשו אחריו בכל ליבם ומאודם. משה הכריז באוזני ישראל: ׳׳בצר לך... ושבת עד יהוה אלוהיך, ושמעת בקולו. כי אל רחום יהוה אלוהיך, לא ירפך ולא ישחיתך; ולא ישכח את ברית אבותיך, אשר נשבע להם״ (דברים ד׳ 30, 31).

בתפילה הנבואית שנשא שלמה בחנוכת המקדש (בו חודשו עתה טקסי עבודת ה׳ בזכות חזקיהו ועמיתיו), הוא אמר: ״בהינגף עמך ישראל לפני אויב אשר יחטאו לך; ושבו אליך והודו את שמך, והתפללו והתחננו אליך בבית הזה. ואתה, תשמע השמים, וסלחת לחטאת עמך ישראל״ (מל״א ח׳ 33, 34). תפילה זו שנשא שלמה זכתה לאישוש מאת ה׳, שכן בסיומה ירדה אש מן השמיים ואיכלה את זבח העולה והקורבנות, וכבוד ה׳ מילא את ההיכל (דהי״ב ז׳ 1). זאת ועוד, בלילה הופיע ה׳ לפני שלמה כדי לבשר לו כי תפילתו נשמעה וכי הוא יטה את חסדו על כל מי שיעבדוהו במקדש. הוא העניק לו הבטחה רבת חסד: ״ויכנעו עמי, אשר נקרא שמי עליהם, ויתפללו ויבקשו פני, וישובו מדרכיהם הרעים; ואני אשמע מן השמים, ואסלח לחטאתם, וארפא את ארצם״ (דהי״ב ז׳ 14).

הבטחות אלה התגשמו במלואן במהלף התיקון הרוחני שנערף בראשות חזקיהו.

לאחר הצעד החיובי הראשון שנערף (טיהור המקדש), ננקטו צעדים נוספים בידי תנועת תיקון רחבה בהשתתפות ישראל ויהודה. חזקיהו, שהיה להוט להפוף את טקסי עבודת ה׳ במקדש מקור לברכה אמיתית בעבור העם, היה נחוש בדעתו לחדש את המנהג הקדום של קיבוץ בני ישראל כדי לחגוג יחדיו את חג הפסח.

שנים רבות לא נחגג הפסח כהלכתו בתור חג לאומי. התפלגות הממלכה בתום מלכות שלמה, לא אפשרה את קיום המנהג הלכה למעשה. ואולם, העונשים הנוראים שהומטו על עשרת השבטים עוררו בליבם של חלק מבני העם תשוקה לחיים טובים יותר; בנוסף, מסריהם המטלטלים של הנביאים השפיעו עליהם רבות ופעלו בליבם. שליחי המלף יצאו לכל רחבי הממלכה והזמינו את כל בני העם לחגוג את הפסח בירושלים. הבשורה הוכרזה בכל הארץ: ״ויהיו הרצים עוברים מעיר לעיר בארץ אפרים ומנשה, ועד זבולון.״ נושאי ההזמנה האדיבה זכו על פי רוב ליחס של בוז ודחייה. הכופרים שמיאנו לחזור בתשובה התייחסו לעניין בקלות ראש: ״ויהיו משחיקים עליהם ומלעיגים בם.״ ואולם, חלק מבני העם שהיו להוטים לחלות את פניו של ה׳ כדי לדעת את רצונו ביתר בהירות, ״נכנעו, ויבואו לירושלים״ (דהי״ב ל׳ 10, 11).

ארץ יהודה נענתה להזמנה כאיש אחד. ״ביהודה היתה יד האלוהים, לתת להם לב אחד: לעשות מצות המלך והשרים - בדבר יהוה״ (פס׳ 12). דהיינו, צו המלף עלה בקנה אחד עם רצון ה׳ שנחשף דרף נביאיו.

האירוע תרם רבות לתועלתם של המוני העם שנאספו יחדיו. רחובות העיר שחוללו, טוהרו עתה ממזבחות האלילים שהוקמו בהם בימי שלטון אחז.

ביום המיועד נחגג הפסח, ואת שבוע החג בילו בני העם בהעלאת זבחי שלמים ומנחות תודה ובלימוד רצון ה׳. מדי יום לימדו הלוויים את העם על אלוהים, ובני העם שהכינו את לבבם לחלות את פני ה׳ מצאו מחילה. שמחה גדולה מילאה את ליבם של המוני הסוגדים, כנאמר: ״ומהללים ליהוה יום ביום הלוים והכוהנים, בכלי עוז ליהוה״. הכול היללו את ה׳ פה אחד על שנטה עליהם את טובו, חסדו ורחמיו. (פסוקים 21, 22).

שבעת ימי החג שבאו אחרי סדר הפסח חלפו מהר מדי, והסוגדים החליטו לחגוג את חג המצות שבעה ימים נוספים כדי להעמיק את הידע שהחלו לצבור על ה׳ ודרכיו. ״הלוים, המשכילים שכל טוב ליהוה,״ אשר העבירו לעם את הידע על ה׳, המשיכו במלאכת ההוראה מן התורה. מדי יום נאספו בני העם במקדש כדי להעלות מנחות תודה והודיה. בזמן שהאסיפה הגדולה התקרבה לסיומה היה ברור שאלוהים חולל נפלאות כאשר גרם ליהודה ששבה לסורה לשוב אליו, ועצר את גל הכפירה שאיימה לסחוף את כל העם. האזהרות החמורות שהשמיעו הנביאים לא היו לשווא: ״ותהי שמחה גדולה בירושלים: כי מימי שלמה בן דויד, מלך ישראל, לא כזאת בירושלים״ (פס׳ 26).

הגיעה העת לשיבתם של המוני החוגגים לבתיהם, ככתוב: ׳׳ויקומו הכוהנים והלוים, ויברכו את העם, וישמע בקולם; ותבוא תפילתם למעון קודשו, לשמים״ (פס׳ 27). אלוהים קיבל ברצון את בני העם שהתוודו על חטאיהם בלב שבור והיו נחושים בדעתם לשוב אליו כדי לקבל מחילה ועזרה.

עתה נותרה מלאכה חשובה שהאנשים ששבו לבתיהם חייבים היו להשתתף בביצועה, ושביצועה העיד על אמיתות התיקון שנערך בקרבם, ככתוב, ׳׳וככלות כל זאת, יצאו כל ישראל הנמצאים לערי יהודה, וישברו המצבות ויגדעו האשורים וינתצו את הבמות ואת המזבחות מכל יהודה ובנימין ובאפרים ומנשה, עד לכלה; וישובו כל בני ישראל, איש לאחוזתו, לעריהם״ (דהי׳׳ב ל״א 1).

חזקיהו ועמיתיו כוננו תיקונים שונים שנועדו לחזק את הממלכה מבחינה רוחנית, חומרית ומדינית. ״ויעש כזאת יחזקיהו בכל יהודה; ויעש הטוב והישר והאמת,לפני יהוה אלוהיו. ובכל מעשה אשר החל... בכל לבבו עשה, והצליח.׳׳ ׳׳ביהוה אלוהי ישראל בטח... וידבק ביהוה, לא סר מאחוריו; וישמור מצותיו, אשר ציוה יהוה את משה. והיה יהוה עמו בכל אשר יצא ישכיל״ (פסוקים 21,20; מל״ב י״ח 7-5).

שלטונו של חזקיהו אופיין בסדרת חסדים שהורעפו על העם מיד ההשגחה, ואשר הוכיחו לעמים השכנים כי אלוהי ישראל שרה עם עמו. הצלחתה של אשור בכיבוש שומרון ובפיזור שארית הפליטה השבורה של עשרת שבטי ישראל בתפוצות, בראשית ימי מלכותו של חזקיהו, גרמה לרבים לפקפק בכוחו של אלוהי העברים. מעודדים מהצלחתם זנחו אנשי נינווה את המסר שקיבלו מיונה, והפגינו מרי גלוי נגד ה׳ ומטרותיו.

מקץ שנים ספורות לנפילת שומרון שבו הצבאות המנצחים לישראל, והפעם הפנו את כוחותיהם נגד ערי יהודה הבצורות, ואף נחלו מידה מסוימת של הצלחה. ואולם, הם נסוגו לזמן מה עקב קשיים שהתעוררו באזורים אחרים בתחומי הכיבוש. רק מקץ שנים אחדות, לקראת תום שלטון חזקיהו, עתידים עמי העולם ללמוד האם ידם של אליליהם תהיה על העליונה, אם לאו.

השליחים מבבל

בעיצומו של שלטונו המשגשג נפל לפתע המלך חזקיהו למשכב, ככתוב: ״בימים ההם חלה חזקיהו למות.״ המחלה שלקה בה היתה סופנית ונבצר מיד אדם לרפאה. התקווה הקלושה שפיעמה בליבו אפסה כאשר הנביא ישעיהו הופיע לפניו ובפיו המסר הבא: ״כה אמר יהוה: ׳צו לביתך, כי מת אתה, ולא תחיה״׳ (ישעיה ל״ח 1).

הסיכוי להחלים ולהישאר בחיים נראה אפסי. ואולם, המלך יכול היה עדיין להתפלל אל ה׳, האל הכביר, שהיה בעבורו ״מחסה ועוז; עירה בצרות״ (תהילים מ״ו 1). לכן, ״ויסב את פניו אצל הקיר; ויתפלל אל יהוה, לאמור: ׳אנה יהוה, זכר נא את אשר התהלכתי לפניך באמת ובלבב שלם, והטוב בעיניך עשיתי.׳ ויבך חזקיהו בכי גדול״ (מלכים ב׳ כ׳ 2, 3).

מימי דוד לא קם מלך שעשה גדולות ונצורות רבות כל כך, ופעל בעוצמה רבה כל כך לחיזוק ממלכת ה׳ בתקופה של כפירה וייאוש, כפי שעשה חזקיהו. כל חייו שירת המלך הגוסס את אלוהיו נאמנה וחיזק את אמונם וביטחונם של בני העם בה׳, שליטם העליון. בדומה לדוד, הוא יוכל עתה להתחנן אל ה׳: ״תבוא לפניך תפילתי; הטה אוזנך לרינתי. כי שבעה ברעות נפשי; וחיי לשאול הגיעו״ (תהילים פ״ח 3, 4). ״כי אתה תקוותי; אדוני יהוה, מבטחי מנעורי.

״עליך נסמכתי מבטן...״
״ככלות כחי, אל תעזבני.
אלוהים, אל תרחק ממני.
אלוהי, לעזרתי חושה...
״אלוהים אל תעזבני
עד אגיד זרועך לדור;
לכל יבוא גבורתך.״

(תהילים ע״א 5, 6, 9, 12, 18).

האל אשר ״לא כלו רחמיו,״ שמע את תפילת עבדו (איכה ג׳ 22). ״ויהי ישעיהו, לא יצא העיר (חצר) התיכוה; ודבר יהוה היה אליו, לאמור: ׳שוב ואמרת אל חזקיהו נגיד עמי, כה אמר יהוה אלהי דוד אביך, שמעתי את תפילתך, ראיתי את דמעותיך, הנני רופא לך. ביום השלישי תעלה בית יהוה. והוספתי על ימיך חמש עשרה שנה, ומכף מלך אשור אצילך, ואת העיר הזאת; וגנותי על העיר הזאת, למעני ולמען דוד עבדי״ (מל״ב כ׳ 4-6).

הנביא ישעיהו שב בשמחה אל המלך ובפיו מילות העידוד והתקווה מאת ה׳. לאחר שהורה על הנחת ״דבלת תאנים״ על האיבר החולה של המלך, הוא נשא באוזניו את מסר החסד, האהבה והעזרה של ה׳. כמו משה בארץ מדיין, כמו גדעון בנוכחות מלאך ה׳, כמו אלישע לפני עליית רבו לשמיים - כך התחנן חזקיהו לקבל אות כלשהו שיוכיח כי המסר שקיבל ניתן מן השמיים. הוא שאל את הנביא: ״מה אות כי ירפא יהוה לי ועליתי ביום השלישי בית יהוה?״ הנביא השיב: ״זה לך האות מאת יהוה, כי יעשה יהוה את הדבר אשר דיבר: הלך הצל עשר מעלות, אם ישוב עשר מעלות.״ חזקיהו השיב: ״נקל לצל לנטות עשר מעלות; לא כי ישוב הצל אחורנית עשר מעלות.״

רק דרך התערבות ישירה מיד ה׳ יוכל הצל בשעון השמש לשוב אחורנית עשר מעלות; זה יהיה האות שיוכיח לחזקיהו כי ה׳ שמע את תפילתו ונעתר לתחינתו.

לפיכך, ״ויקרא ישעיהו הנביא אל יהוה; וישב אות הצל במעלות אשר ירדה במעלות אחז אחורנית, עשר מעלות״ (פסוקים 11-8).

לאחר שהחלים ושב לאיתנו הביע מלך יהודה את הכרת תודתו במזמור הודיה על חסדי ה׳, ונשבע לבלות את שארית חייו בשירותו של מלך מלכי המלכים, ולשרתו בכל ליבו ומאודו. הודאתו מלאת הכרת התודה על רחמי ה׳ כלפיו מהווה מקור השראה לכל מי שחפצים לחיות את חייהם למען תהילת בוראם.

״אני אמרתי, בדמי ימי אלכה, בשערי שאול;
פוקדתי, יתר שנותיי. אמרתי לא אראה יה, יה בארץ החיים;
לא אביט אדם עוד עם יושבי חדל.
״דורי, ניסע ונגלה מיני, באוהל רעי;
קיפדתי באורג חיי מדלה יבצעני, מיום עד לילה תשלימני.
שיויתי עד בוקר כארי, כן ישבר על עצמותי.
״מיום עד לילה, תשלימני.
כסוס עגור כן אצפצף, אהגה כיונה;
דלו עיני למרום, אדוני עשרה לי ערבני.
מה אדבר? ואמר לי, והוא עשה: אדדה כל שנותי על מר נפשי.״
״אדוני, עליהם יחיו; ולכל בהן חיי רוחי, ותחלימני והחיני.

הנה לשלום, מר לי מר;
ואתה חשקת נפשי, משחת בלי, כי השלכת חרי כוך, כל חטאי.
כי לא שאול תודך, מות יהללך;
לא ישברו יורדי בור אל אמיתך.
חי חי הוא יודך, כמוני היום;
אב לבנים, יודיע אל אמיתך.
״יהוה להושיעני, ונגנותי ננגן כל ימי חיינו על בית יהוה״

(ישעיה ל״ח 20-10).

בעמקים הפוריים של נהר הפרת ונהר החידקל שכן עם קדום, שעל אף שהיה נתון באותם ימים תחת שלטון אשור, נגזר גורלו למשול על העולם. בקרב עם זה חיו חכמים שהתעמקו בתורת האסטרונומיה; כאשר הבחינו כי הצל על שעון השמש סב אחורנית עשר מעלות, הם השתאו מן הפלא. כאשר נודע למרידןז מלכם על הנס שהתחולל למען חזקיהו מלך יהודה, כאות לכך שאלוהי השמיים חס על חייו והעניק לו הזדמנות נוספת, הוא שלח אל חזקיהו שליחים. הוא רצה לברכו על החלמתו וללמוד ממנו רבות ככל האפשר על האל שחולל נס כביר כזה.

ביקורם של שליחים אלה מטעמו של מלך מארץ רחוקה, העניק לחזקיהו הזדמנות לפאר את אלוהים חיים. באיזו קלות יכול היה לספר להם על אלוהים, בורא הבריאה, שבזכות חסדו ורחמיו ניצלו חייו לאחר שאפסו כל תקוותיו! אילו שינויים כבירים היו עשויים להתחולל אילו מחפשי אמת אלה מבבל היו לומדים על שלטונו הריבוני של אלוהים חיים!

ואולם, גאווה ויהירות אחזו בליבו של חזקיהו. מתוך רצון להתפאר בכבוד עושרו ולרומם את עצמו, הוא חשף בפני עיניים חמדניות את האוצרות שה׳ העשיר בהם את עמו. הוא הראה להם ״את בית נכותוה, את הכסף ואת הזהב ואת הבשמים ואת השמן הטוב ואת כל בית כליו, ואת כל אשר נמצא באוצרותיו: לא היה דבר, אשר לא הראם חזקיהו בביתו ובכל ממשלתו״ (ישעיה ל״ט 2).

חזקיהו עשה זאת לא כדי להלל את ה׳, אלא כדי לרומם את עצמו בעיני השרים הזרים. הוא לא עצר כדי לתת את הדעת על כך שהיו אלה נציגיה של אומה חזקה, שלא יראה מה׳ ולא אהבה את ה׳, וכי לא היה זה נבון מצידו לחשוף בפניהם את אוצרותיה החומריים של ארצו.

ביקורם של שליחי המלך אצל חזקיהו שימש מבחן להכרת תודתו ולחסידותו, ככתוב: ״וכן במליצי שרי בבל, המשלחים עליו לדרוש המופת אשר היה בארץ, עזבו האלוהים, לנסותו, לדעת כל בלבבו״ (דהי״ב ל״ב 31). אילו ניצל חזקיהו את ההזדמנות שניתנה לו כדי להעיד בפני השליחים על גבורתו, טובו, חסדו וחמלתו של אלוהי ישראל, או אז הדיווח שהם היו מוסרים למלכם היה כקרן אור המפלחת את האפילה. אך חזקיהו רומם את עצמו מעל ה׳ אלוהי צבאות, ככתוב: ״ולא כגמול עליו השיב יחזקיהו, כי גבה לבו...״ (פס, 25).

תוצאות מעשהו של חזקיהו היו הרות אסון. לישעיהו התגלה כי עם שובם לבבל מסרו השליחים דיווח מפורט על האוצרות שראו ביהודה, וכי מלך בבל ויועציו זממו להעשיר את ארצם באוצרות ירושלים. חטאו של חזקיהו היה חמור, ולפיכך, ״ויהי עליו קצף, ועל יהודה וירושלים.״ (פס׳ 25).

״ויבא ישעיהו הנביא אל המלך חזקיהו; ויאמר אליו: ׳מה אמרו האנשים האלה, ומאין יבואו אליך?׳ ויאמר חזקיהו: ׳מארץ רחוקה באו אלי מבבל.׳ ויאמר: ׳מה ראו בביתך?׳ ויאמר חזקיהו: ׳את כל אשר בביתי ראו, לא היה דבר אשר לא הראיתים באוצרותי.׳

״ויאמר ישעיהו אל חזקיהו: ׳שמע דבר יהוה צבאות: הנה ימים באים, ונשא כל אשר בביתך ואשר אצרו אבותיך עד היום הזה, בבל. לא יוותר דבר, אמר יהוה. ומבניך אשר יצאו ממך, אשר תוליד, יקחו; והיו סריסים בהיכל מלך בבל.׳

״ויאמר חזקיהו אל ישעיהו: ׳טוב דבר יהוה אשר דיברת״ (ישעיה לט 8-3).

בלב מלא חרטה ״ויכנע יחזקיהו בגובה ליבו, הוא ויושבי ירושלים; ולא בא עליהם קצף יהוה, בימי יחזקיהו״ (דהי״ב ל״ב 26). ואולם, זרע הרוע כבר נטמן, ובבוא העת הוא יצמח ויניב קציר של הרס וחורבן. בשארית חייו נהנה מלך יהודה משגשוג רב, וזאת בזכות החלטתו הנחושה לתקן את עוולות העבר ולהביא כבוד לשמו של ה׳ אלוהים שאותו שירת. ואולם, אמונתו נבחנה במבחנים קשים, והוא עתיד ללמוד כי רק אם יתלה את מבטחו בה׳ בכל ליבו ומאודו, יוכל לקוות לניצחון על כוחות החושך שזממו להביא עליו את אובדנו ולהמיט את חורבנו המוחלט של עמו.

בסיפור כישלונו של חזקיהו לבצע נאמנה את תפקידו בעת ביקורם של שליחי מלך בבל, טמון לקח חשוב בעבור כולנו. עלינו להתאמץ לספר, יותר מאשר בעבר, על פרקי חיינו היקרים, ולהעיד על חסדיו, רחמיו ואהבתו של אלוהים, ועל עומק אהבתו העזה של המושיע, שאין לה אח ורע. כאשר ליבנו ומוחו רוויים באהבת ה׳, לא יקשה עלינו לחלוק את התובנות הרוחניות שקיבלנו. מחשבות ברומו של עולם, שאיפות נאצלות, תובנות בהירות של האמת, מטרות חסרות אנוכיות, כמיהות לחיי חסידות וקדושה - כל אלה יובעו במילים שיחשפו את טיבו של האוצר הכמוס בליבנו.

האנשים הנמצאים בחברתנו מדי יום זקוקים לעזרתנו ולהדרכתנו. ייתכן שהם שרויים בהלך רוח כזה, שמילה אחת שנאמר להם בזמן הנכון ובמקום הנכון תקלע למטרה ותדבר לליבם. מחר, אחדים מהם עלולים להימצא במקום שבו לא ניתן יהיה לעולם להגיע אליהם. לכן, חשוב שנבחן איזו השפעה יש לנו על אחינו למסע בעולם הזה.

כל יום גדוש מחויבויות וחובות שעלינו למלא. מדי יום, מילותינו ומעשינו משפיעים על האנשים הנמצאים בחברתנו. כמה גדול הצורך להיזהר במוצא פינו ולשמור בדריכות על צעדינו! תנועה פזיזה אחת, צעד נמהר אחד, ונחשולי הגלים הגואים של פיתויי העולם הזה עלולים לסחוף את הנשמה, להסיטה מדרך הישר ולדרדר אותה לתהום. נבצר מאיתנו לקחת את המחשבות שכבר זרענו בלב הזולת; במידה שהיו אלה מחשבות רעות, ייתכן שעוררנו בחייהם שרשרת נסיבות, גל גואה של רוע, שאין בכוחנו לעצור.

מאידך, אם נצליח בעזרת המופת שלנו לסייע לאחרים לפתח עקרונות טובים, הרי שנעניק להם את הכוח לחולל טוב בעולם. ואז, הם בתורם ישפיעו לטובה על אנשים אחרים. וכך, רבבות בני אדם ייעזרו דרך השפעתנו, על אף שאנו איננו מודעים לה. תלמיד אמיתי של המשיח מחזק את מטרותיהם הטובות של האנשים הסובבים אותו. הוא חושף בפני עולם כופר המאוהב בחטא את גבורת חסדו של ה׳ ואת אופיו כליל השלמות.

תשועה מאשור

בשעה שסכנה לאומית חמורה ארבה ליהודה כשצבאות אשור פלשו אליה, וכשדומה היה שדבר לא יוכל להציל את ירושלים מחורבן מוחלט, קיבץ חזקיהו את כוחותיו כדי להילחם ללא חת בכובשים עובדי האלילים. הוא עודד את לוחמיו לתלות את מבטחם בגבורת ה׳ למען הצלתם: ׳חיזקו ואימצו, אל תיראו ואל תחתו מפני מלך אשור, ומלפני כל ההמון אשר עמו: כי עימנו רב, מעימו. עימו, זרוע בשר, ועימנו יהוה אלוהינו לעזרנו, ולהלחם מלחמתנו״ (דברי הימים ב ל״ב 7, 8).

היתה סיבה לכך שחזקיהו דיבר בביטחון ובוודאות על תוצאות המלחמה. בני אשור הרברבנים, שאומנם שימשו מזה זמן מה כלי נקם ביד ה׳ כדי להפגין את חרון אפו ולהעניש את העמים, לא ינצחו לעד (ישעיה י׳ 5). שנים ספורות קודם לכן אמר ה׳ ליושבי ציון דרך ישעיהו: ״אל תירא עמי יושב ציון מאשור... כיי עוד מעט מזער, וכלה זעם, ואפי על תבליתם. ועורר עליו יהוה צבאות, שוט, כמכת מדין בצור עורב; ומטהו על הים, ונשאו בדרך מצרים. והיה ביום ההוא, יסור סובלו מעל שכמך, ועולו מעל צווארך; וחבל על מפני שמן׳ (ישעיה י׳ 27-24).

נבואה נוספת ניתנה ״בשנת מות המלך אחז.׳׳ ישעיהו הנביא הכריז: ׳׳נשבע יהוה צבאות, לאמור: ׳אם לא כאשר דימיתי, כן היתה, וכאשר יעצתי, היא תקום. לשבור אשור בארצי, ועל הרי אבוסנו; וסר מעליהם עולו, וסבלו מעל שכמו יסור. זאת העצה היעוצה על כל הארץ; וזאת היד הנטויה על כל הגוים. כי יהוה צבאות יעץ, ומי יפר? וידו הנטויה, ומי ישיבנה?׳״ (ישעיה י״ד 28, 27-24).

כוחו של הכובש יישבר. ואולם, בשנות מלכותו הראשונות המשיך חזקיהו להעלות מנחות ומסים לאשור, וזאת בהתאם להסכם שנכרת עם אחז. המלך נועץ ב״שריו וגבריו״, ועשה כמיטב יכולתו כדי להגן על ממלכתו. הוא וידא שירושלים תיהנה מאספקת מים בשפע בתוך חומותיה, בזמן שמחוץ לעיר שרר מחסור גדול במים. ״ויתחזק ויבן את כל החומה הפרוצה וינעל על המגדלות, ולחוצה החומה אחרת, ויחזק את המלוא, עיר דויד; ויעש שלח לרוב, ומגנים. ויתן שרי מלחמות, על העם״ (דהי״ב ל״ב 3, 5, 6). המלך לא חסך במאמצים ומשאבים בהכנת העיר למצור.

בשעת עלייתו לכס מלכות יהודה, כבר הגלו בני אשור רבים מבני ישראל מן הממלכה הצפונית. שנים ספורות לאחר עלייתו לשלטון, בזמן שעדיין חיזק את ביצורי ירושלים, צרו בני אשור על שומרון, כבשוה והגלו את עשרת השבטים למחוזות רבים בממלכת אשור. גבולות יהודה נמצאו במרחק קילומטרים ספורים בלבד מירושלים, פחות מ-80 קילומטרים, והשלל הרב הכמוס באוצרות המקדש יפתה את האויב לשוב אליה.

ואולם, מלך יהודה היה נחוש בדעתו לעשות כמיטב יכולתו בהכנת ההתנגדות לאויב; לאחר שהשלים את כל ההכנות הדרושות, על פי הבנתו, כוחו ומשאביו, הוא קיבץ את כוחותיו ועודדם להתחזק ולאזור אומץ. המסר שהעביר הנביא ישעיהו ליהודה היה: ״כי גדול בקרבך, קדוש ישראל!״; עתה הכריז המלך באמונה שלמה: ׳׳ועימנו יהוה אלוהינו לעזרנו, ולהלחם מלחמתנו״ (ישעיה י״ב 6; דהי״ב ל״ב 8).

אין דבר המחזק את האמונה במהירות רבה יותר מאשר תפעול האמונה. מלך יהודה התכונן לקראת הסופה הממשמשת ובאה. ועתה, מתוך אמונה שלמה בהתגשמות הנבואה נגד אשור, הוא המשיך לתלות את מבטחו בה׳ בכל לבו ומאודו. ״ויסמכו העם על דברי יחזקיהו מלך יהודה׳׳ (דהי׳׳ב ל״ב 8). אך מה יקרה אם צבאות אשור, שזה עתה כבשו את הממלכה הגדולה ביותר בעולם, וגברו בשמחת ניצחונם על שומרון בישראל, יפנו עתה את כוחותיהם נגד יהודה? מה אם הם יתרברבו: ״כאשר מצאה ידי לממלכת האליל ופסיליהם מירושלים ומשומרון. הלא כאשר עשיתי לשומרון ולאליליה, כן אעשה לירושלים ולעצביה׳׳? (ישעיה י׳ 10, 11). ואולם, ליהודה לא היה ממה לחשוש, שכן תושביה תלו את מבטחם בה׳.

המשבר, שזמן רב כל כך ציפו לו, הגיע. כוחות אשור שנחלו ניצחון אחר ניצחון התקדמו עד שהגיעו ליהודה. בטוחים בניצחונם חילקו קציני הצבאות כוחותיהם לשני מחנות: כוח אחד יפגוש את צבא מצרים בדרום, הכוח השני יטיל מצור על ירושלים.

אלוהים היה התקווה היחידה שנותרה ליהודה. כל עזרה אפשרית ממצרים נגדעה באיבה. בנוסף, לא היו עמים שכנים אחרים שיושיטו לה עזרה.

קציני צבא אשור, שהיו בטוחים בעוצמת כוחותיהם הממושמעים, יזמו מפגש עם ראשי יהודה, שבמהלכו דרשו בעזות מצח את כניעת ירושלים. דרישתם לוותה בגידופים ובחילול שמו של אלוהי העברים. עקב חולשתן וכפירתן של ישראל ויהודה, שמו של ה׳ כבר לא עורר יראת כבוד בקרב העמים, אלא חולל והושמץ דרך קבע (ישעיה נ״ב 5).

רבשקה, אחד מקציניו הבכירים של סנחריב, אמר לראשי יהודה: ״כה אמר המלך הגדול, מלך אשור, מה הביטחון הזה אשר בטחת? אמרת (אך דבר שפתים), עצה וגבורה למלחמה; עתה על מי בטחת, כי מרדת בי?״ (מלכים ב י״ח 19, 20).

קציני אשור נועצו מחוץ לחומות העיר, אך הזקיפים שניצבו על החומה יכלו לשמוע את דבריהם. בזמן שנציגי מלך אשור צעקו את הצעותיהם לעבר ראשי יהודה, הם התבקשו לדבר ארמית ולא עברית, וזאת כדי שהזקיפים על החומה לא יידעו על הליכי הוועידה ומסקנותיה. רבשקה, שלעג לבקשה, נשא את קולו ביתר שאת והמשיך לדבר בעברית. כך אמר:

״שמעו את דברי המלך הגדול, מלך אשור. כה אמר המלך: ׳אל ישא לכם חזקיהו:

כי לא יוכל להציל אתכם. ואל יבטח אתכם חזקיהו אל יהוה לאמור, הצל יצילנו יהוה: לא תינתן העיר הזאת ביד מלך אשור.׳

?אל תשמעו אל חזקיהו; כי כה אמר המלך אשור, ׳עשו איתי ברכה וצאו אלי, ואכלו איש גפנו ואיש תאנתו, ושתו איש מי בורו. עד בואי, ולקחתי אתכם אל ארץ כארצכם: ארץ דגן ותירוש, ארץ לחם וכרמים.׳

״פן יסית אתכם חזקיהו לאמור, יהוה יצילנו; ההצילו אלוהי הגוים, איש את ארצו, מיד מלך אשור? איה אלוהי חמת וארפד? איה ?אלוהי ספרוים? וכי הצילו את שומרון מידי? מי בכל אלוהי הארצות האלה, אשר הצילו את ארצם מידי, כי יציל יהוה את ירושלים מידי?׳״ (ישעיה ל״ו 20-13).

בני יהודה הגיבו להערות הפוגעניות באומרם: ״לא ותענוהו!״ המפגש הסתיים. הנציגים העבריים שבו אל חזקיהו ״קרועי בגדים; ויגידו לו את דברי רבשקה״ (פסוקים 21, 22). כשנודע למלך חזקיהו על הדרישה המעליבה של אשור, שהיוותה חילול שם ה׳, ״ויקרע את בגדיו, ויתכס בשק, ויבא בית יהוה״ (מל״ב י״ט 1).

שליחים שוגרו מטעם המלך אל ישעיהו כדי לעדכן אותו בתוצאות המפגש. ״ויאמרו אליו: ׳כה אמר חזקיהו, יום צרה ותוכחה ונאצה, היום הזה... אולי ישמע יהוה אלוהיך את כל דברי רבשקה, אשר שלחו מלך אשור אדוניו לחרף אלוהים חי, והוכיח בדברים, אשר שמע יהוה אלוהיך; ונשאת תפילה בעד השארית הנמצאה״ (פסוקים 3, 4).

״ויתפלל יחזקיהו המלך, וישעיהו בן אמוץ הנביא על זאת; ויזעקו השמים״ (דהי״ב ל״ב 20).

אלוהים נעתר לתפילות עבדיו. ישעיהו קיבל מה׳ מסר בעבור חזקיהו. הוא אמר לשליחי המלך: ״כה תאמרון אל אדוניכם: ׳כה אמר יהוה, אל תירא מפני הדברים אשר שמעת, אשר גידפו נערי מלך אשור אותי. הנני נותן בו רוח, ושמע שמועה ושב לארצו; והפלתיו בחרב בארצו׳״ (מל״ב י״ט 6, 7).

בתום המפגש עם ראשי יהודה נועדו נציגי אשור עם מלכם, ששהה באותה העת באחת מיחידות הצבא שלו, ששמרה על הכניסה ליהודה ממצרים. לאחר שסנחריב

שמע את הדיווח, הוא כתב איגרות ״לחרף ליהוה אלוהי ישראל: ולאמור עליו לאמור, כאלוהי גויי הארצות אשר לא הצילו עימם מידי, כן לא יציל אלוהי יחזקיהו עמו מידי״ (דהי״ב ל״ב 17).

לאיום הרברבני צורף המסר הבא: ״כה תאמרון אל חזקיהו יהודה לאמר: ׳אל ישאך אלוהיך, אשר אתה בוטח בו לאמור: לא תינתן ירושלים ביד אשור. הנה אתה שמעת, את אשר עשו מלכי אשור לכל הארצות, להחרימם; ואתה תינצל? ההצילו אותם אלוהי הגוים, אשר שיחתו אבותי את גוזן ואת חרן ורצף ובני עדן, אשר בתלאשר? איו מלך חמת ומלך ארפד, ומלך לעיר ספרוים, הנע, ועוה?״׳ (מל״ב י״ט 13-10).

לאחד קבלת המכתב הלגלגני הלך מלך יהודה למקדש, ׳׳ויפרשהו... לפני יהוה.״ המלך התפלל באמונה שלמה לעזרת השמיים, וזאת כדי שעמי העולם יידעו כי אלוהי העבדים חי ומושל. (פס׳ 14). כבוד ה׳ הוטל עתה על כף המאזניים; רק ה׳ לבדו יוכל להביא תשועה.

חזקיהו התפלל והתחנן לה׳: ״יהוה אלוהי ישראל יושב הכרובים, אתה הוא האלוהים לבדך לכל ממלכות הארץ; אתה עשית את השמים ואת הארץ. הטה יהוה אוזנך ושמע, פקח יהוה עיניך וראה; ושמע את דברי סנחריב, אשר שלחו לחרף אלוהים חי. מאנם יהוה, החריבו מלכי אשור את הגוים ואת ארצם. ונתנו את אלוהיהם באש; כי לא אלוהים המה, כי אם מעשה ידי אדם, עץ ואבן, ויאבדום. ועתה יהוה אלוהינו, הושיענו נא מידו; וידעו כל ממלכות הארץ, כי אתה יהוה אלוהים לבדך (מל״ב י״ט 19-15).

״רעה ישראל, האזינה, נהג כצאן יוסף; ישב הכרובים, הופיעה.
לפני אפרים, ובנימין ומנשה, עוררה את גבורתך; ולכה לישועתה לנו.
אלוהים השיבנו; והאר פניך ונושעה.
״יהוה אלוהים צבאות, עד מתי עשנת בתפילת עמך?
האכלתם לחם דמעה; ותשקמו בדמעות שליש.
תשימנו מדון לשכנינו; ואויבינו ילגו למו.
אלוהים צבאות השיבנו; והאר פניך ונושעה.
גפן ממצרים תסיע; תגרש גוים, ותטעה.
פינית לפניה; ותשרש שורשיה, ותמלא ארץ.
כסו הרים צילה; וענפיה, ארזי אל.
תשלח קצירה עד ים; ואל נהר, יונקותיה.
״למה פרצת גדריה, וארוה כל עברי דרך?
יכרסמנה חזיר מיער; וזיז שדי ירענה.
״אלוהים צבאות, שוב נא: הבט משמים וראה, ופקד גפן זאת;
וכנה, אשר נטעה ימינך; ועל בן, אימצתה לך... ״תחינו, ובשמך נקרא.
יהוה אלוהים צבאות, השיבנו; האר פניך, ונושעה״

(תהילים פ׳).

תחינןתין של חזקיהן בעבור יהודה ולמען כבוד ה׳, שליטה הריבון, עלו בקנה אחד עם רצון ה׳. בברכה שנשא שלמה המלך בחנוכת המקדש, הוא התפלל לה׳ וביקש ממנו להיעתר תמיד לתחינתו לעשות ׳׳משפט עמו ישראל, דבר יום ביומו. למען דעת כל עמי הארץ, כי יהוה הוא האלוהים: אין עוד׳׳ (מלכים א ח׳ 59, 60). בנוסף, שלמה ביקש מה׳ להטות חסד על עמו, במיוחד בעתות מלחמה או כיבוש של צבא זר, כאשר יתכנסו מנהיגי ישראל בהיכל התפילה ויעתרו לה׳ להציל את עמו (פסוקים 33, 34).

חזקיהו לא נותר ללא תקווה. הנביא ישעיהו נשלח אליו ובפיו המסר הבא: ״כה אמר יהוה אלוהי ישראל: אשר התפללת אלי אל סנחרב מלך אשור שמעתי. זה הדבר, אשר דבר יהוה עליו:

״בזה לו, לעגה לו בתולת בת ציון, אחריו ראש הניעה, בת ירושלים.

״את מי חרפת וגדפת? ועל מי הרימות קול ותישא מרום עיניך? על קדוש ישראל. ביד מלאכיו חרפת אדוני, ותאמר ברוב רכבי אני עליתי מרום הרים, ירכתי לבנון; ואכרות קומת ארזיו, מבחור ברשיו, ואבואה מלון קיצה, יער כרמלו. אני קרתי, ושתיתי מים זרים; ואחרב בכף פעמי כל יארי מצור.

״הלא שמעת למרחוק אותה עשיתי, למימי קדם ויצרתיה; עתה הביאתיה, ותהי להשות גלים ניצים, ערים בצורות. ויושביהן קצרי יד, חתו ויבשו; היו עשב שדה, וירק דשא, חציר גגות, ושדפה לפני קמה.

׳׳ושבתך וצאתך ובואך, ידעתי; ואת התרגזך אלי. יען התרגזך אלי, ושאננך עלה באוזני, ושמחי חחי באפך, ומתגי בשפתיך, והשבתיך, בדרך אשר באת בה׳׳ (מלכים ב י״ט 28-20).

ארץ יהודה נחרבה בידי צבא הכיבוש, או ה׳ הבטיח לספק בדרו נס את צרכי עמו. חזקיהו קיבל את המסר הבא: ״וזה לך האות, אכול השנה ספיח, ובשנה השנית סחיש; ובשנה השלישית, זרעו וקצרו ונטעו כרמים ואכלו פיריים. ויספה פליטת בית יהודה הנשארה, שורש למטה; ועשה פרי, למעלה. כי מירושלים תצא שארית, ופליטה מהר ציון; קנאת יהוה (צבאות), תעשה זאת.

״לכן, כה אמר יהוה אל מלך אשור: לא יבוא אל העיר הזאת, ולא יורה שם חץ; ולא יקדמנה מגן, ולא ישפך עליה סוללה. בדרך אשר יבוא, בה ישוב; ואל העיר הזאת לא יבוא, נאום יהוה. וגנותי אל העיר הזאת, להושיעה למעני, ולמען דויד עבדי״ (פסוקים 34-29).

באותו הלילה באה תשועה ליהודה. ״ויצא מלאך יהוה ויך במחנה אשור, מאה שמונים וחמישה אלף.״ (פס׳ 35). ״כל גיבור חיל ונגיד ושר במחנה מלך אשור״ נהרגו. (דהי״ב ל״ב 21).

הבשורות על התבוסה המרה, והעונש הנורא שהומט על הצבא שנשלח לכבוש את ירושלים, הגיעו במהרה לסנחריב, שעדיין שהה עם חיל המשמר שלו בגבול יהודה ומצרים.

אחוז אימה מיהר מלו אשור לעזוב את המקום, ״וישב בבושת פנים לארצו...״ (פס׳ 21). או לא נותר לו זמן רב על כס המלכות. בהתאם לנבואה שהוכרזה על אודות סופו הפתאומי, הוא נרצח בידי בני ביתו, ״וימלו אסר-חדן בנו, תחתיו״ (ישעיה ל״ז 38).

אלוהי העברים גבר על האשורים הגאים. כבוד ה׳ אושש בעיני העמים השכנים. לבבותיהם של בני ירושלים נמלאו שמחה קדושה. תחינותיהם הכנות להצלה ותשועה נמהלו בווידוי, הכאה על חטא ודמעות רבות. בשעתם הקשה הם בטחו לחלוטין בגבורת ה׳ שתושיעם, וה׳ לא אכזבם. חצרות המקדש הדהדו עתה במזמורי שבח ותהילה לה׳. ״נודע ביהודה אלוהים; בישראל, גדול שמו. ויהי בשלם סוכו; ומעונתו בציון. שמה, שיבר רשפי קשת; מגן וחרב ומלחמה סלה.

״נאור אתה אדיר מהררי טרף. אשתוללו, אבירי לב נמו שנתם; ולא מצאו כל אנשי חיל ידיהם. מגערתך אלוהי יעקב; נרדם, רכב וסוס.

״אתה, נורא אתה, ומי יעמד לפניך מאז אפך? משמים השמעת דין; ארץ יראה ושקטה. בקום למשפט אלוהים, להושיע כל ענוי ארץ סלה.

״כי חמת אדם תודך; שארית חמות תחגור. נדרו ושלמו ליהוה אלוהיכם: כל סביביו, יבילו שי, למורא. יבצור, רוח נגידים; נורא, למלכי ארץ״ (תהילים ע״ו).

בעלייתה ונפילתה של מלכות אשור טמונים לקחים רבים בעבור אומות העולם בימינו. היד שכתבה בהשראת רוח הקודש, השוותה את תהילתה של אשור בשיא פארה ושגשוגה לעץ מרשים שצמח בגן אלוהים והתנשא מעל העצים שהקיפוהו.

״הנה אשור ארז בלבנון, יפה ענף וחרש מצל וגבה קומה; ובין עבתים גבוהים היתה צמרתו... בסעפתיו קיננו כל עוף השמים, ותחת פארתיו ילדו כל חיית השדה; ובצלו ישבו כל גוים רבים. וייף בגדלו, באורך דליותיו: כי היה שרשו אל מים רבים. ארזים לא עממוהו, בגן אלוהים, ברושים לא דמו אל סעפתיו, וערמונים לא היו כפורואותיו: כל עץ בגן אלוהים לא דמה אליו ביופיו״. יפה עשיתיו, ברב דליותיו; ויקנאהו כל עצי עדן, אשר בגן האלוהים״ (יחזקאל ל״א 9-3).

ואולם, מלכי אשור, במקום להשתמש במתנותיהם, משאביהם וכישוריהם יוצאי הדופן לתועלתה של האנושות, הפכו למקור של סבל ופורענות לארצות רבות. ללא רחמים, ללא מחשבה על אלוהים או על אחיהם בני האדם, הם ניסו לכפות על כל העמים, בכל ארצות כיבושיהם, להכיר בעליונותם של אלי נינווה, שאותם הם רוממו מעל אלוהים, מלך מלכי המלכים. לאחר שה׳ שלח אליהם את יונה עם מסר אזהרה, הם נכנעו לזמן מה לפני ה׳ צבאות והתחננו למחילתו. אך במהרה שבו לעבודת האלילים ולכיבוש העולם.

הנביא נחום, שנשא משא קינה ותוכחה נגד רשעי נינווה, הכריז: ״הוי עיר דמים; כולה כחש פרק מלאה, לא ימיש טרף. קול שוט, וקול רעש אופן; וסוס דןהר, ומרכבה מרקדה. פרש מעלה, ולחב חרב וברק חנית, ורוב חלל וכבד פגר; ואין קצה לגויה...

״הנני אליך, נאום יהוה צבאות...״ (נחום ג׳ 5-1).

אלוהי הנצח ממשיך להתחשבן עם העמים בעודו מקפיד על דייקנות מרבית בניהול החישוב. כל עוד הוא מפגין חסד ורחמים וקורא לתשובה, ההתחשבנות נותרת בעינה. אך כשהמספרים מגיעים למכסה מסוימת שנקבעה על ידו מתחיל ה׳ להמיט את חרון אפו. עכשיו החשבון סגור; סבלנותו ואורך רוחו של ה׳ פקעו. חסד ה׳ חדל לעתור בעבורם.

״יהוה, ארך אפים וגדל כוח, ונקה לא ינקה; יהוה, בסופה ובשערה דרכו, וענן, אבק רגליו. גוער בים ויבשהו, וכל הנהרות החריב; אומלל בשן וכרמל, ופרח לבנון אמלל. הרים רעשו ממנו, והגבעות התמגגו; ותשא הארץ מפניו, ותבל וכל יושבי בה. לפני זעמו מי יעמוד? ומי יקום בחרון אפו? חמתו ניתכה כאש, והצורים נתצו ממנו.״ (נחום א׳ 6-3).

וכך, נינווה, ״זאת העיר העליזה, היושבת לבטח, האומרה בלבבה: ׳אני ואפסי עוד,״׳ הפכה ״לשמה, מרבץ לחיה״.״ ״מעון ואריות, ומרעה הוא לכפרים, אשר הלך אריה לביא שם גור אריה, ואין מחריד.״ (צפניה ב׳ 15; נחום ב׳ 12).

בחזותו את נפילת מלכות אשור, כאשר גאוותה של אשור תישבר, ניבא צפניה על נינווה: ״ורבצו בתוכה עדרים, כל חיתו גוי, גם קאת גם קפד, בכפתריה ילינו; קול ישורר בחלון, חורב בסף, כי ארזה ערה״ (צפניה ב׳ 14).

אדירה היתה תהילתה של ממלכת אשור; אדירה היתה נפילתה. הנביא יחזקאל, שלקח את דימוי עץ הארז המרשים רחוק יותר, ניבא מפורשות את נפילת אשור בשל גאוותה ואכזריותה. הוא הכריז:

״לכן, כה אמר אדני יהוה: ׳יען, אשר גבהת בקומה; ויתן צמרתו ואל בין עבותים, ורם לבבו בגבהו. ואתנהו ביד איל גוים; עשו יעשה לו, כרישעו גרשתהו. ויכרתהו זרים עריצי גוים, ויטשוהו; אל ההרים ובכל גאיות נפלו דליותיו, ותשברנה פורואתיו בכל אפיקי הארץ, וירדו מצילו כל עמי הארץ, ויטשוהו. על מפלתו ישכנו כל עוף השמים; ואל פרארציו היו, כל חיית השדה. למען אשר לא יגבהו בקומתם כל עצי מים, ולא יתנו את צמרתם אל בין עבתים...׳

״כה אמר ואדוני יהוה: ׳ביום רידתו שאולה האבלתי כיסתי עליו את תהום... ואקדר עליו לבנון, וכל עצי השדה עליו עולפה. מיקול מפלתו הרעשתי גוים, בהורדי אותו שאולה׳״ (יחזקאל ל״א 16-10).

גאוותה של אשור ומפלתה אמורות לשמש לקח חשוב עד קץ העיתים. ה׳ פונה אל עמי העולם בימינו, הנערכים נגדו ברוב גאוותם ויהירותם, ושואל אותם: ״אל מי דמית ככה בכבוד ובגודל בעצי עדן?״ והוא פוסק: ״והורדת את עצי עדן אל ארץ תחתית״ (פס׳ 18).

״טוב יהוה, למעוז ביום צרה; וידע, חסי בו. ובשטף עבר, כלה יעשה.״ זה יהיה סופם של כל מי שינסו לרומם את עצמם מעל האל העליון, מלך מלכי המלכים. )נחום א׳ 8,7).

״והורד גאון אשור, ושבט מצרים יסור״ (זכריה י׳ 11). דבר זה נכון לא רק לגבי העמים שנערכו למלחמה נגד ה׳ בימי קדם, אלא גם לגבי עמים בימינו, שאינם ממלאים את תכליתו של אלוהים.

ביום הדין, עם הינתן הגמול הסופי, כששופט כל הארץ הצדיק ינפה את העמים בנפה (ישעיה ל׳ 28), והעמים שנצרו את האמת יורשו להיכנס לעיר האלוהים, יהדהדו שערי השמיים בשירי הניצחון של הגאולים. הנביא מכריז: ״השיר יהיה לכם כליל התקדש חג; ושמחת לבב, כהולך בחליל, לבוא בהר יהוה, אל צור ישראל. והשמיע יהוה את הוד קולו... כי מיקול יהוה יחת אשור; בשבט יכה. והיה, כל מעבר מטה מוסדה, אשר יניח יהוה עליו, בתופים ובכינורות״ (פסוקים 32-29).

תקווה לגויים

במהלך כהונתו נשא הנביא ישעיהו עדות ברורה על תכליתו של ה׳ לגויים. נביאים אחרים אזכרו את התוכנית האלוהית, אך הדברים שאמרו לא תמיד הובנו. ישעיהו קיבל את המשימה להבהיר ליהודה מפורשות כי עם ישראל,

עמו של ה׳, יכלול אנשים רבים שאינם מצאצאי אברהם על פי הבשר. אמיתה זו לא עלתה בקנה אחד עם התיאולוגיה שרווחה בדורו, ואף על פי כן, הוא הכריז את המסרים שקיבל מה׳ ללא מורא, והפיח תקווה בליבן של נשמות רבות שערגו לברכות הרוחניות שהובטחו לזרע אברהם.

שאול השליח, שנקרא להיות שליח לגויים, מדגיש את המאפיין הזה בדברי ישעיהו, בכותבו באיגרת אל המשיחיים ברומא: ״וישעיהו מעז לומר: ׳נדרשתי ללוא שאלו, נמצאתי ללא בקשני.׳״ (אל הרומים י׳ 20; ציטוט מישעיה ס״ה 1).

על פי רוב, דומה שבני ישראל לא יכלו או לא רצו להבין את תכליתו של ה׳ לגויים. ואולם, בדיוק לתכלית זו הבדיל ה׳ את ישראל מיתר העמים וכונן אותה כאומה עצמאית ונבדלת בקרב עמי העולם. אברהם, אבי האומה, שהיה הראשון שקיבל את הבטחות הברית, נקרא לעזוב את מולדתו ומשפחתו וללכת לארץ רחוקה כדי להיות אור לגויים. על אף שההבטחה שקיבל דיברה על צאצאים רבים כחול על שפת הים, הוא לא יהפוך אביה של אומה כבירה בכנען למען עצמו. הברית שה׳ כרת עימו כללה את כל עמי העולם. ה׳ הכריז: ״ואעשך לגוי גדול, ואברכך, ואגדלה שמך; והיה ברכה. ואבחנה מברכיך, ומקללך אאור; ונברכו בך כל משפחת האדמה״ (בראשית י״ב 2, 3).

בשעת חידוש הברית עם אברהם, זמן קצר לפני הולדת יצחק, ה׳ הבהיר מפורשות את תכליתו בעבור האנושות. הוא הכריז לגבי הבן המובטח: ״ונברכו בו כל גויי הארץ״ (בראשית י״ח 18). בשלב מאוחר יותר שב מלאך ה׳ והכריז: ״והתברכו בזרעך כל גויי הארץ״ (בראשית כ״ב 18).

תנאי הברית הזו שכללה את כל העמים, היו ידועים לבניו של אברהם, לבני בניו ולצאצאיהם. כדי שבני ישראל ישמשו מקור לברכה לעמי העולם ושמו של ה׳ ייוודע ״בכל הארץ״ (שמות ט׳ 16), היה עליהם לצאת מעבדות מצרים לחירות. אילו יצייתו למצוות ה׳, יהיה להם יתרון גדול על יתר העמים, שכן ה׳ יחנון אותם בחוכמה ובבינה; אך הם יזכו לעליונות זו רק כדי שה׳ יגשים דרכם את תכליתו בעבור ״כל גויי הארץ.״

הנסים והנפלאות שחוללה יד ההשגחה ביציאת מצרים, כשישראל יצאה מעבדות לחירות, וכן בכיבוש הארץ המובטחת, גרמו לגויים רבים להכיר באלוהי ישראל כאל עליון. ה׳ הבטיח: ״וידעו מצרים כי אני יהוה, בנטותי את ידי על מצרים והוצאתי את בני ישראל מתוכם״ (שמות ז׳ 5). אפילו פרעה היהיר נאלץ להכיר בגבורת ה׳ הכבירה. הוא האיץ במשה ואהרון: ״לכו עבדו את יהוה... וברכתם גם אותי״ (שמות י״ב 31, 32).

בדרכם אל הארץ המובטחת גילו בני ישראל כי הבשורות על מעשי הגבורה שחולל אלוהי ישראל הלכו לפניהם, וכי חלק מן הגויים למדו שה׳ הוא אלוהי האמת היחיד. בהגיעם ליריחו הרשעה פגשו בני ישראל עובדת אלילים שהכירה בה׳ והעידה עליו: ״יהוה אלהיכם הוא אלוהים בשמים ממעל ועל הארץ מתחת״(יהושע ב׳ 11). הידע שהיה לה על ה׳ ואמונתה בו הביאו להצלתה, כנאמר: ״בזכות אמונה לא נספתה רחב הזונה עם הסוררים״ (האיגרת אל העברים י״א 31). חזרתה בתשובה וקבלתה באמונה את אלוהי ישראל לא היו מקרה בודד של הטיית חסד ה׳ על עובדי אלילים שהכירו בריבונותו. בלב הארץ שכן עם גדול, הגבעונים, אשר נטשו את עבודת האלילים, התאחדו עם עם ישראל וחלקו איתו את ברכות הברית.

אלוהים אינו מבדיל בין לאום, גזע או מעמד. הוא בורא האנושות כולה. כל בני האדם שייכים למשפחה אחת בזכות מעשה הבריאה, וכולם זהים בזכות הגאולה. המשיח בא כדי למוטט את כל מחיצות האיבה שחצצו בין אלוהים לאדם, וכדי לפתוח לרווחה את כל לשכות המקדש כדי שלכל נשמה ונשמה תהיה גישה חופשית לאלוהים. אהבתו רחבה ועמוקה כל כך, שופעת ועזה כל כך, שהיא חודרת לכל מקום. היא מבטלת את השפעתו של השטן על אנשים שהלכו שולל אחר תחבולותיו והטעיותיו, וממקמת אותם בקרבת כס המלכות של ה׳, שקשת ההבטחה [הקשת בענן המשמשת כאות לברית בין ה׳ ובין האדם] מקיפה אותו. במשיח ״אין יהודי אף לא גוי, אין עבד אף לא בן חורין...״ (אל הגלטים ג׳ 28).

בשנים שבאו לאחר כיבוש הארץ המובטחת כמעט נשכחו מלב העם תוכניותיו הטובות של ה׳ למען ישועת הגויים, וה׳ היה חייב להציג מחדש את תוכניתו. מחבר מזמורי התהילים כתב בהשראת רוח הקודש: ״יזכרו, וישובו אל יהוה כל אפסי ארץ; וישתחוו לפניך כל משפחות גוים.״ ״יאתיו חשמנים, מיני מצרים; כוש תריץ ידיו לאלהים.״ ״וייראו גויים את שם יהוה; וכל מלכי הארץ את כבודך.״ ״תכתב זאת, לדור אחרון; ועם נברא, יהלל יה. כי השקיף ממרום קודשו; יהרה, משמים אל ארץ הביט. לשמע אנקת אסיר; לפתח בני תמותה. לספר בציון שם יהוה, ותהילתו בירושלים. בהקבץ עמים יחדיו, וממלכות, לעבד את יהוה.״ (תהילים כ״ב 28; ס״ח 32; ק״ב 16, 23-18).

אילו דבקה ישראל בה׳ ומילאה בנאמנות את תפקידה, כל עמי העולם היו חולקים איתה את ברכותיה. ואולם, ליבם של בני העם, שהידע על האמת המובילה לגאולה הופקד בידם, נותר אדיש לצורכי הגויים שסבבו אותם. כאשר תכליתו של ה׳ נשתכחה מליבם, נחשבו הגויים בעיניהם כמי שנותרו מחוץ לחסד ה׳. אורה של האמת הוסתר מהגויים והחושך ניצח ושרר בקרבם. עיני האומות כוסו במסכה של בורות, אהבת ה׳ כמעט ולא היתה ידועה בקרבם, ותורות שקר ואמונות תפלות רווחו.

זה היה המצב ששרר בארץ ובעולם כשנקרא ישעיהו לשליחותו כנביא ה׳. ואולם, ישעיהו לא התייאש, שכן באוזניו הדהדו שירי הניצחון של המלאכים האופפים את כס המלכות של ה׳, אשר מלאה ״כל הארץ, כבודו״ (ישעיה ו׳ 3). אמונתו של ישעיהו התחזקה בזכות חזיונות שקיבל על ניצחונות מזהירים שתנחל קהילת ה׳, כאשר תימלא ״הארץ דעה את יהוה, כמים לים מכסים״ (ישעיה י״א 9).

״ובילע בהר הזה, פני הלוט הלוט על כל העמים; והמסכה הנסוכה על כל הגוים,״ סוף סוף תוסר ותושמד (ישעיה כ״ה 7). רוח ה׳ תישפך על כל בני האדם. הרעבים והצמאים לצדקה יימנו על עם ישראל, עמו של ה׳. הנביא הכריז: ״וצמחו בבין חציר, כערבים על יבלי מים. זה יאמר ליהוה אני, וזה יקרא בשם יעקב; וזה יכתב ידו ליהוה, ובשם ישראל יכנה״ (ישעיה מ״ד 4, 5).

ישעיהו הנביא זכה להתגלות על תוכניתו רבת החסד של ה׳, כאשר ה׳ יפזר את בני יהודה הסוררת בקרב עמי העולם. ה׳ הכריז: ״לכן ידע עמי שמי; לכן ביום ההוא, כי אני הוא המדבר הנני״ (ישעיה נ״ב 6). בני יהודה לא יהיו היחידים שילמדו שיעור מאלף על ציות ואמון; בתפוצות הגולה יהיה עליהם לחלוק עם הגויים את הידע על אלוהים חיים. רבים מבניהם של הזרים הללו ילמדו לאהוב את אלוהים כבוראם וגואלם; גויים אלה יהיו אמורים להתחיל לשמור את השבת הקדושה כיום זיכרון לכוח היוצר של ה׳, וכאשר יחשוף ״יהוה את זרוע קדשו לעיני כל הגוים״ וייחלץ את עמו משבי הגלות, ״וראו כל אפסי ארץ את ישועת אלוהינו״ (פס׳ 10). רבים מן הגויים הללו שיינטשו את עבודת האלילים ויפנו לאלוהי ישראל, יחפצו לחבור לבני ישראל ולהתלוות אליהם בעת שיבת ציון. איש מהם לא יאמר: ״הבדל מבדילני יהוה מעל עמו״ (ישעיה נ״ו 3), שכן, על פי דבר ה׳ שנמסר לנביאו בעבור הגויים שייכנעו לה׳ ויצייתו לתורתו, מרגע זה ואילך מספרם ילך ויגדל בקרב ישראל הרוחנית - קהילתו עלי אדמות.

״ובני הנכר, הנלוים על יהוה לשרתו, ולאהבה את שם יהוה, להיות לו לעבדים, כל שומר שבת מחללו, ומחזיקים בבריתי; והביאותם אל הר קדשי, ושמחתים בבית תיפלתי; עולתיהם וזבחיהם לרצון על מזבחי: כי ביתי, בית תפילה יקרא לכל העמים. נאום אדוני יהוה, מקבץ נדחי ישראל: עוד אקבץ עליו, לנקבציו״ (פסוקים 8-6).

הנביא הורשה לחזות בעידן ביאת המשיח המובטח שיחול מקץ כמה דורות. תחילה הוא ראה רק ״צרה וחשכה, מעוף צוקה, ואפלה מנודח״ (ישעיה ח׳ 22). אנשים רבים שערגו לאור האמת הולכו שולל בידי מורי שקר, שגרמו להם לסטות מדרך הישר ולעסוק בפילוסופיות מבלבלות ובתורת הספיריטיזם; אחרים תלו את מבטחם בחסידותם, שלא היתה אלא מראית עין של חסידות, אך מעולם לא החדירה קדושה אמיתית לחייהם. העתיד נראה חסר תקווה, אך במהרה השתנתה התמונה ולעיני הנביא נגלה חזון נפלא. הוא ראה את שמש הצדקה זורחת במלוא הדרה ומביאה מזור בכנפיה. בעודו שקוע בסגידה הכריז הנביא: ״כי לא מועף, לאשר מוצק לה, כעת הראשון הקל ארצה זבולון וארצה נפתלי, והאחרון הכביד, דרך הים עבר הירדן, גליל הגוים.״

״העם ההולכים בחושך, ראו אור גדול: יושבי בארץ צלמוות, אור נגה עליהם״ (ישעיה ח׳ 23, ט׳ 1). אור נפלא זה שיזרח על העולם נועד להביא גאולה לכל אומה, שבט ועם. על אודות המשימה שיועדה לאור האלוהי [המשיח], שמע הנביא את אבינו שבשמיים, האב הנצחי, מכריז: ״נקל מהיותך לי עבד, להקים את שבטי יעקב, ונצורי ישראל להשיב; ונתתיך לאור גוים, להיות ישועתי עד קצה הארץ״.״״בעת רצון עניתיך, וביום ישועה עזרתיך; ואצרך, ואתנך לברית עם, להקים ארץ, להנחיל נחלות שממות לאמור לאסורים צאו, לאשר בחושך הגלו״.

״הנה אלה, מרחוק באו; והנה אלה מצפון ומים, ואלה מארץ סינים״ (ישעיה מ״ט 6, 8, 9, 12).

בהביטו קדימה אל הדורות הבאים חזה הנביא בהתגשמותן הממשית של ההבטחות הנפלאות הללו. הוא ראה את נושאי בשורת הגאולה המרנינה הולכים אל קצווי תבל, ומבשרים לכל עם, שבט ואומה. הוא שמע את ה׳ אומר על קהילת המשיח: ״הנני נוטה אליה כנהר שלום, וכנחל שוטף כבוד גוים.״ הוא שמע את השליחות שהוטלה עליה: ״הרחיבי מקום אהלך, ויריעות משכנותיך יטו: אל תחשכי; האריכי מיתריך, ויתדותיך חזקי. כי ימין ושמאל תפרצי; וזרעך גוים יירש״ (ישעיה ס״ו 12; נ״ד 2, 3).

ה׳ הכריז באוזני הנביא כי הוא עתיד לשלוח את עדיו ״אל הגוים תרשיש, פול ולוד... תובל ויון, האיים הרחוקים״ (ישעיה ס״ו 19).

״מה נאוו על ההרים רגלי מבשר, משמיע שלום מבשר טוב, משמיע ישועה; אומר לציון, מלך אלוהיך!״ (ישעיה נ״ב 7).

הנביא שמע את קולו של ה׳ קורא לקהילתו לבצע את שליחותה, וזאת כדי לסלול את הדרך לביאת מלכותו הנצחית. המסר היה ברור ומפורש: ״קומי אורי, כי בא אורך; וכבוד יהוה עליך זרח. כי הנה החושך יכסה ארץ, וערפל לאומים; ועליך יזרח יהוה, וכבודו עליך יראה. והלכו גוים, לאורך; ומלכים, לנוגה זרחך.

״שאי סביב עיניך, וראי: כולם נקבצו באו לך;
בניך מרחוק יבאו, ובנותי על צד תאמנה.״

ובנו בני נכר חומותיך, ומלכיהם ישרתונך:
כי בקצפי הכיתיך, וברצוני רחמתיך.
ופתחו שעריך תמיד יומם ולילה, לא יסגרו:
להביא אליך חיל גוים, ומלכיהם נהוגים.״
״פנו אלי ויוושעו, כל אפסי ארץ:
כי אני אל, ואין עוד״

(ישעיה ס׳ 4-1, 10, 11; מ״ה 22).

נבואות אלה על תחייה רוחנית כבירה שתתחולל בתקופה של חשכה גדולה, מתגשמות בימינו עם התקדמותם של מבשרי הבשורה, המגיעים לכל קצווי העולם השרוי באפילה. המבשרים הפועלים בארצות אליליות הושוו בידי הנביא ל״שלטי חוצות״ שהוצבו בדרכים לשם הנחייתם של מחפשי אור האמת. ישעיהו מכריז: ״והיה ביום ההוא, שורש ישי אעיר עמד לנס עמים, אליו גוים ידרשו; והיתה מנוחתו כבוד. והיה ביום ההוא, יוסיף אדוני שנית ידו, לקנות את שאר עמו.״ ונשא נס לגוים, ואסף נדחי ישראל; ונפוצות יהודה יקבץ מארבע כנפות הארץ״ (ישעיה י״א 12-10).

יום הגאולה ממשמש ובא. ״כי יהוה, עיניו משטטות בכל הארץ להתחזק עם לבבם שלם אליו״ (דהי״ב ט״ז 9). ה׳ מבחין בקרב כל העמים והשבטים בגברים ונשים מתפללים, המייחלים לאור ולידע. נשמותיהם גוועות ברעב; זה זמן רב הן ניזונו מאפר (ישעיה מ״ד 20). אויב הצדקה דחק אותם הצידה, והם מגששים באפילה כסומים. אך הם משתוקקים בכל ליבם ומאודם לדרך טובה יותר. על אף ששקעו בעבודת אלילים ולא ידעו דבר וחצי דבר על תורת ה׳ או על בן האלוהים, ישוע המשיח, הם הפגינו בדרכים רבות את פועלה של גבורת ה׳ בחייהם ואת רושמה על ליבם ואופיים.

לפעמים, אנשים שלא זכו לידע על ה׳ זולת מה שניתן להם בחסד ה׳, נוהגים בעבדי ה׳ באדיבות וברחמים ומגנים עליהם בחירוף נפש. רוח הקודש נוטעת את חסד המשיח בליבם של אנשים רבים המחפשים אחר האמת, ומעוררת את רחמיהם בניגוד מוחלט לאופיים ולחינוך שקיבלו. כנאמר, ״האור האמתי, המאיר לכל אדם, בא אל העולם״ (יוחנן א׳ 9). האור הזה זורח בנשמתם, ואם יצייתו לו, הוא ינחה את צעדיהם אל מלכות האלוהים. הנביא מיכה אמר: ״כי אשב בחשך, יהוה אור לי... יוציאני לאור, אראה בצדקתו״ (מיכה ז׳ 8, 9).

תוכנית הגאולה של ה׳ רחבה דיה כדי לכלול את העולם כולו. ה׳ משתוקק להפיח נשמת חיים באנושות אשר תיכנע לו ותשתחווה לפניו. הוא לא יאכזב אף נשמה הכנה בחיפושיה אחר דבר נעלה ונשגב יותר מכל מה שיש לעולם להציע. הוא שולח תדירות את מלאכיו אל אנשים שנקלעו לנסיבות קשות ומייאשות, אשר מתפללים באמונה לכוח עליון כלשהו שישלוט בהם ויביא להם הצלה ושלווה. אלוהים יתגלה להם במגוון דרכים ויסייע להם להתחבר עם ההשגחה העליונה, שתעורר בהם אמון ותנסך בליבם ביטחון במושיע, אשר מסר את חייו כקורבן תמורה בעבור כל מי ש״ישימו באלוהים כסלם: ולא ישכחו מעללי אל; ומצותיו ינצרו״ (תהילים ע״ח 7).

״היוקח מגבור מלקוח; ואם שבי צדיק ימלט? כי כה אמר יהוה: ׳גם שבי גיבור יוקח, ומלקוח עריץ, ימלט.״׳ (ישעיה מ״ט 24, 25). ״נסוגו אחור יבשו בושת, הבוטחים בפסל; האומרים למסכה, אתם אלוהינו״ (ישעיה מ״ב 17).

״אשרי שאל יעקב בעזרו: שברו על יהוה אלהיו״ (תהילים קמ״ו 5). ״שובו לבצרון, אסירי התקוה!״ (זכריה ט׳ 12). אורו של המשיח יזרח על כל אדם בארצות האליליות, אשר ליבו ישר בעיני ה׳, ככתוב: ״זרח בחושך אור לישרים״ (תהילים קי״ב 4). ה׳ אמר: ״והולכתי עיוורים בדרך לא ידעו; בנתיבות לא ידעו אדריכם; אשים מחשך לפניהם לאור, ומעקשים למישור. אלה הדברים עשיתם, ולא עזבתים״ (ישעיה מ״ב 16).

חלק ד׳ - עונש לאומי

״ויסרתיך למשפט, ונקה לא אנקך״ (ירמיה ל׳ 11)

מנשה ויאשיהו

מלכות יהודה ששגשגה בימי חזקיהו שבה ואיבדה ממעמדה ומכוחה בשנים הארוכות של מלכותו הרשעה של מנשה, במהלכן נשאה הפגניות את ראשה ואנשים רבים הודחו לעבודת אלילים, ככתוב: ״ויתע מנשה את יהודה ויושבי ירושלים: לעשות רע מן הגוים, אשר השמיד יהוה מפני בני ישראל״ (דברי הימים ב ל״ג 9). לאחר האור הנפלא שזרח בדורות הקודמים השתררה אפילה של אמונות תפלות ותורות שקר. רעות חולות רבות פרחו ושגשגו - עריצות, דיכוי, מעשי עוול ושנאה לכל דבר טוב וישר. הצדק סולף, ואלימות ומעשי חמס שלטו בכיפה.

ואולם, תקופות רעות אלה לא נותרו ללא עדים, אשר העידו על ה׳ ועל דרך הישר. המבחנים הקשים שעברה יהודה בהצלחה בימי מלכות חזקיהו חישלו את ליבם ואופיים של אנשים רבים, ועתה שימש אופיים החזק מעוז כנגד הרשע והחטא שרווחו בכול. עדותם של אנשים אלה על האמת והצדקה עוררו את זעמם של מנשה וחבר מרעיו בצמרת ההנהגה, שהתאמצו לקדם את עצמם במעשי הרשע שלהם באמצעות השתקת כל קול של מחאה וגינוי.

״וגם דם נקי שפך מנשה, הרבה מאוד, עד אשר מחלא את ירושלחם, פה לפה״ (מלכים ב כ״א 16). אחד מראשוני הנופלים היה הנביא ישעיהו, שבמשך למעלה מחצי מאה עמד לפני יהודה כשליח ה׳. ״אחרים התנסו בחרפת לעג והלקאות שוטים וגם בכבלים וכלא; נסקלו, נוסו בעינויים, נוסרו במשור, הומתו בחרב, נעו ונדו עטופי עורות כבשים ועיזים, בסבלם מחסור, צרות והתעללות. (אכן העולם לא היה ראוי לאנשים אשר כאלה), ותועים היו במדבריות, בהרים, במערות ובנקיקי הארץ״ (האיגרת אל העברים י״א 38-36).

על אחדים מאלה שסבלו רדיפות בימי מלכות מנשה הוטלה השליחות לשאת מסרים מיוחדים של תוכחה ומשפט. על מנשה מלך יהודה הכריזו הנביאים: ״יען אשר עשה... התועבות האלה, וירע, מכיל אשר עשו האומרי אשר לפניו.״ בעטיו של הרשע הזה עמדה מלכותו לפני משבר; במהרה יוגלו תושבי הארץ לבבל, שם יהיו ״לבז ולמשסה, לכל אויביהם״ (מל״ב כ״א 11, 14). אך ה׳ לא יזנח לחלוטין את בני עמו שיכירו בו בגלות כשליטם הריבון; ייתכן שהם יחוו פורענויות וצרות, אך ה׳ יביא להם הצלה וגאולה בעיתו ובדרכו. כל מי שיתלה בו את מבטחו בכל ליבו ומאודו, ימצא מפלט בטוח.

באמונה המשיכו הנביאים באזהרותיהם ותוכחותיהם; ללא מורא דיברו אל מנשה ואל עמו, ואולם, דבריהם נדחו בבוז; יהודה הסוררת מיאנה להקשיב ולחזור בתשובה. כאות למה שעתיד לקרות לבני העם אם ימשיכו בחוסר חרטתם, הניח ה׳ למלכם להילכד בידי חבורת לוחמים אשוריים. ״וילכדו את מנשה בחוחים; ויאסרהו בנחושתים, ויוליכהו בבלה״, ששימשה כעיר בירה זמנית. הסבל הזה שעבר המלך גרם לו להתעשת ולחזור בתשובה. ככתוב: ״וכהצר לו, חליה את פני יהוה אלוהיו; ויכנע מאד מלפני אלוהי אבותיו. ויתפלל אליו, ויעתר לו ויישמע תחינתו, וישיבהו ירוישלים, למלכותו; וידע מנשה, כי יהוה הוא האלוהים״ (דהי״ב ל״ג 13-11). ואולם, חרטה זו, מרשימה ככל שהיתה, באה מאוחר מדי ולא הועילה להצלת הממלכה מן ההשפעה המשחיתה של עבודת האלילים שנמשכה שנים רבות. אנשים רבים מעדו ונפלו, ולעולם לא קמו שוב.

בין אלה שחייהם עוצבו באופן בלתי הפיך בידי כפירתו הקטלנית של מנשה, היה בנו, אמון, שעלה על כס המלכות בגיל עשרים ושתיים. על אודותיו כתוב: ״ויעש הרע בעיני יהוה, כאשר עשה מנשה אביו. וילך בכל הדרך אשר הלך אביו; ויעבד את הגילולים אשר עבד אביו, וישתחו להם. ויעזב את יהוה אלוהי אבותיו״ (מל״ב כ״א 22-20). ״ולא נכנע מלפני יהוה, כהיכנע מנשה אביו: כי הוא אמון, הרבה אשמה.״ ה׳ לא הניח למלך הרשע למלוך לאורך זמן. חוסר יראת השמיים שהפגין בעזות מצח נגדע באיבו: מקץ שנתיים בלבד מיום שעלה לשלטון נרצח המלך בארמון בידי עבדיו, ככתוב: ״ויכו עם הארץ את כל הקשרים על המלך אמון. ״וימליכו עם הארץ את יאשיהו בנו, תחתיו״ (דהי״ב ל״ג 23, 25).

עם עליית יאשיהו לכס המלכות שבו היה עתיד למשול שלושים ואחת שנה, קיוו בני העם אשר שמרו על טוהר אמונתם שהידרדרותה של הממלכה תיעצר, שכן המלך החדש, על אף שהיה רק בן שמונה, היה ירא אלוהים, ומראשית מלכותו ״ויעש הישר בעיני יהוה; וילך בכל דרך דוד אביו, ולא סר ימין ושמאל״ (מל״ב כ״ב 2). על אף שיאשיהו היה בנו של מלך רשע, על אף שהיה מוקף פיתויים רבים שהיו עלולים להדיח אותו ללכת בדרכו של אביו, ועל אף שהיו לו יועצים ספורים בלבד שעודדוהו ללכת בדרך הישר, הוא נותר נאמן לאלוהי ישראל. לנוכח טעויותיהם של הדורות הקודמים, הוא בחר לעשות את הטוב והישר, במקום לרדת לשפל המדרגה של החטא וההשפלה שחוו אביו וסבו. הוא הלך בדרך הישר, ״ולא סר ימין וישמאל.״

מראשית שלטונו ביקש יאשיהו לזכות באמון העם ואלוהים, ולכן החליט לציית להנחיות שניתנו למלכי ישראל מאת ה׳; ציותו אפשר לה׳ להשתמש בו ככלי שרת למען כבודו.

בזמן שיאשיהו עלה לשלטון, ואף במשך שנים רבות לפני כן, תהו ברי הלבב ביהודה האם הבטחות ה׳ לישראל הקדומה יוכלו להתגשם אי פעם. מנקודת מבט אנושית, דומה היה שתכליתו של ה׳ בעבור העם הנבחר כמעט שאינה יכולה להתגשם. הכפירה שהחלה בדורות הקודמים צברה תאוצה והתגברה בשנים האחרונות; עשרת שבטי ישראל הוגלו ונפוצו בין הגויים; רק שבט יהודה ושבט בנימין נותרו בארץ, ודומה שאפילו שבטים אלה נמצאו עתה על סף אבדון מוסרי ולאומי. נביאי ה׳ החלו לנבא את חורבנה המוחלט של עירם היפה, עיר הקודש שבליבה ניצב היכל ה׳ שבנה שלמה, ובה התמקדו תקוות העם לגדולה לאומית. האם ייתכן שה׳ יזנח את תכליתו המוצהרת להביא ישועה לאלה שתלו בו את מבטחם? לאור הרדיפה הממושכת של הצדיקים ושגשוגם לכאורה של הרשעים, האם יכולים חסידי ה׳ לקוות לימים טובים יותר?

תהיות וחששות אלה הובעו בידי הנביא חבקוק. לנוכח מצבם של הצדיקים בימיו הביע חבקוק את משא ליבו בשאלות שהפנה לה׳: ״עד אנה יהוה שועתי, ולא תשמע? אזעק אליך חמס, ולא תושיע? למה תראני און ועמל תביט, ושד וחמס לנגדי?״ בנוסף, הוא הכריז: ״ויהי ריב ומדון, ישא. ועל כן תפוג תורה, ולא יצא לנצח משפט: כי רשע מכתיר את הצדיק, ועל כן יצא משפט מעוקל״ (חבקוק א׳ 4-2).

ה׳ שמע את זעקתם של בניו הנאמנים וענה להם. דרך דוברו הנבחר גילה ה׳ לחסידיו את החלטתו הנחושה להמיט ייסורים על האומה שהפנתה לו עורף כדי לעבוד את אלוהי הגויים. האנשים שהמשיכו לתהות לגבי העתיד יחזו במהלך חייהם במהפך שיחולל ה׳ בדרך נס במעמדן של המעצמות השולטות בעולם, כאשר הוא יעניק עליונות לבבלים. בבלים אלה, שתוארו כעם ״איום ונורא״, יפלשו לפתע לארץ יהודה ככלי נקם ביד ה׳ (פס׳ 7). שרי ונכבדי יהודה יוגלו לבבל; ערי וכפרי יהודה, וכן השדות המעובדים ביהודה, יישארו בשיממונם; דבר לא יוותר.

בעודו משוכנע שאפילו דרך עונש נורא זה תתגשם תכליתו של ה׳ לעמו, השתחווה חבקוק בכניעה לפני ה׳ לאחר שרצונו נגלה אליו. הוא הכריז: ״הלוא אתה מקדם, יהוה אלוהי קדשי!״ וכשאמונתו התעלתה מעל התחזית המרה לעתיד המיידי, וכן על סמך דבקותו בהבטחות ה׳ היקרות מפז, החושפות את אהבת ה׳ לבניו הבוטחים בו, הוסיף הנביא ואמר: ״לא נמות!״ (פס׳ 12). בהכרזת אמונה זו הפקיד הנביא את טיעוניו ואת טיעוניהם של כל חסידי ה׳ בקרב עם ישראל, בידיו של אלוהים רחום וחנון.

זו לא היתה החוויה היחידה בחייו של חבקוק אשר בה הביע אמונה חזקה. פעם אחת, כאשר הגה בעתיד, הוא אמר: ״על משמרתי אעמודה, ואתייצבה על מצור; ואצפה, לראות מה ידבר בי.״

ה׳ נעתר לבקשתו. ״ויענני יהוה, ויאמר: ׳כתוב חזון, ובאר על הלוחות, למען ירוץ קורא בו. כי עוד חזון למועד, ויפח לקץ ולא יכזב; אם יתמהמה, חכה לו, כי בוא יבוא, לא יאחר. הנה עופלה, לא ישרה נפשו בו; וצדיק, באמונתו יחיה׳״ (חבקוק ב׳ 4-1).

האמונה שחיזקה את חבקוק ואת יתר הקדושים והצדיקים באותם ימים של ניסיונות קשים, היתה אותה אמונה המקיימת את חסידי ה׳ בימינו. בשעות הקשות והאפלות ביותר, תחת נסיבות וסכנות מאיימות ביותר, יכול תלמיד המשיח לדבוק בכל ליבו ונשמתו במקור האור והגבורה הבלעדי. באמצעות האמונה באלוהים יתוגמלו תקוותיו ואומץ ליבו מדי יום ביומו, כנאמר, ״צדיק באמונתו יחיה.״ בשירות ה׳ אין מקום לדכדוך, היסוס או פחד. ה׳ ימלא את הציפיות הנשגבות ביותר של חסידיו הבוטחים בו, ואף יעשה מעל ומעבר בעבורם. הוא יעניק להם את החוכמה הנדרשת למילוי צורכיהם השונים.

שאול השליח נושא עדות ברורה על שפע אמצעי החסד העומדים בפני כל נשמה שפותתה. הוא זכה לקבל את הבטחת ה׳: ״׳די לך חסדי, כי בחולשה תושלם גבורתי.׳״ בהכרת תודה ובאמון הגיב עבד ה׳ שנוסה בפיתוי: ״על כן בשמחה רבה אתגאה בחולשותי, כ די שתשרה עלי גבורת המשיח. משום כך מרצה אני בחולשות, בחרפות, במצוקות מחסור, ברדיפות ובצרות הבאות עלי למען המשיח; כי כאשר אני חלש, דווקא אז חזק אני״ (האיגרת השנייה אל הקורינתיים י״ב 9, 10).

עלינו לנצור, לטפח ולחזק את האמונה שעליה העידו הנביאים והשליחים. אמונה זו דבקה בהבטחות ה׳ ומייחלת לגאולה שתבוא במועד שיעד ה׳ ובדרכו שלו. דבר הנבואה המהימן יתגשם סופית בביאת אדוננו ומושיענו, ישוע המשיח, שישוב אלינו ברוב כבוד והדר כמלך המלכים ואדון האדונים. ייתכן שתקופת הציפייה נראית ארוכה מדי; הנשמה עלולה לחוש דכדוך בשל נסיבות מייאשות, ואנשים רבים שבטחנו בהם עלולים למעוד בדרך. אך הבה נצטרף לנביא שיצא מגדרו כדי לעודד את יהודה בתקופה זו של כפירה שאין דומה לה, ונכריז עימו בביטחון: ״ויהוה בהיכל קדשו: הס מפניו, כל הארץ״ (חבקוק ב׳ 20). הבה ניזכר תמיד במסר המעודד: ״כי עוד חזון למועד, ויפח לקץ ולא יכזב; אם יתמהמה, חכה לו, כי בוא יבוא, לא יאחר... וצדיק, באמונתו יחיה״ (פסוקים 3, 4). ״יהוה, פעלך בקרב שנים חייהו, בקרב שנים תודיע; ברוגז, רחם תזכור. אלוה מתימן יבוא, וקדוש מהר פארן סלה; כיסה שמים הודו, ותהילתו מלאה הארץ. ונוגה כאור תהיה, קרנים מידו לו; ושם, חביון עוזה. לפניו, ילך דבר; ויצא רשף, לרגליו. עמד וימדוד ארץ, ,ראה ויתר גוים, ויתפוצצו הררי עד, שחו גבעות עולם; הליכות עולם לו״ ״יצאת לישע עמך.״ ״כי תאנה לא תפרח, ואין יבול בגפנים, כחש מעשה זית, ושדמות לא עשה אוכל; גזר ממכלה צאן, ואין בקר ברפתים. ואני, ביהוה אעלוזה: אגילה באלוהי ישעי. יהוה אדוני, חילי״.״ (חבקוק ג׳ 6-2, 13, 19-17).

חבקוק לא היה היחיד שקיבל מסר של תקווה נפלאה ונבואה על עתיד מזהיר ועל עונש מיידי. במהלך שלטון יאשיהו קיבל הנביא צפניה את דבר ה׳. בדברו הדגיש ה׳ מפורשות את תוצאות הכפירה המתמשכת, וקרא לקהילת האמת לייחל לעתיד הנפלא הצפון לה. נבואותיו של צפניה בדבר המשפט הממשמש ובא על יהודה חלות באותה המידה על ימי ביאת המשיח השנייה, כאשר משפטי ה׳ יוטלו על הכופרים שלא יחזרו בתשובה באותם ימים: ״קרוב יום יהוה הגדול, קרוב ומהר מאד; קול יום יהוה, מר צורח שם גבור. יום עברה, היום ההוא: יום צרה ומצוקה, יום שואה ומשואה, יום חושך ואפלה, יום ענן וערפל. יום שופר ותרועה, על הערים הבצורות ועל הפינות הגבוהות״ (צפניה א׳ 16-14).

״והצרתי לאדם, והלכו כעורים, כי ליהוה חטאו; ושופך דמם כעפר.״ גם כספם גם זהבם לא יוכל להצילם ביום עברת יהוה; ובאש קנאתו תאכל כל הארץ: כי כלה אך נבהלה יעשה את כל יושבי הארץ״ (פסוקים 17, 18). ״התקוששו וקושו, הגוי לא נכסף. בטרם לדת חוק, כמיץ עבר יום; בטרם לא יבוא עליכם, חרון אף יהוה, בטרם לא יבוא עליכם, יום אף יהוה. בקשו את יהוה כל ענוי הארץ, אשר משפטו פעלו; בקשו צדק, בקשו ענוה, אולי ותיסתרו ביום אף יהוה״ (צפניה ב׳ 3-1).

״הנני עושה את כל מעניך, בעת ההיא; והושעתי את הצולעה, והנדחה אקבץ, ושמתים לתהילה ולשם, בכל הארץ בשתם. בעת ההיא אביא אתכם, ובעת קבצי אתכם: כי אתן אתכם לשם ולתהעלה, בכל עמי הארץ, בשובי את שבותיכם לעיניכם, אמר יהוה״ (צפניה ג׳ 19, 20). ״רני בת ציון, והריעו ישראל; שמחי ועלזי בכל לב, בת ירושלים. הסיר יהוה משפטיך, פנה אויבך; מלך ישראל יהוה בקרבך, לא תיראי רע עוד. ביום ההוא, יאמר לירושלים אל תיראי: ציון, אל ירפו ידיך. יהוה אלוהיך בקרבך, דיבור יושיע, ישיש עליך בשמחה, יחריש באהבתו, יגיל עליך ברינה״ (פסוקים 17-14).

ספר התורה

השפעה החרישית אך הכבירה שחוללו דברי הנביאים בנוגע לגלות בבל, הועילה רבות כדי לסלול את הדרך לתיקון שנערך בשנה השמונה עשרה למלכות יאשיהו. תנועת תיקון זו, שבזכותה נדחו העונשים שאיימו על הממלכה למועד אחר, התעוררה באופן בלתי צפוי דרך גילוי ולימוד של חלק מן הכתובים שאבד מזה שנים רבות. כמאה שנים קודם לכן, בחג פסח הראשון שנחגג בידי חזקיהו, כונן המנהג של קריאת התורה בציבור על ידי הכוהנים מדי יום. בזכות קיום המצוות שתועדו בידי משה, במיוחד אלה שנכללו בספר הברית )המהווה חלק מספר דברים), התחזקה ושגשגה מלכותו של חזקיהו. ואולם, המלך מנשה העז לזנוח את המצוות הללו, ובימי מלכותו אבד עותק של התורה עקב רשלנות. לפיכך, במשך שנים רבות לא זכה רוב העם ללמוד את התורה.

ספר התורה האבוד נמצא בידי חילקיהו, הכוהן הגדול, במהלך שיפוץ נרחב שנערך במקדש, על פי תוכניתו של המלך יאשיהו לשימור המבנה הקדוש. הכוהן הגדול מסר את ספר התורה היקר לשפן הסופר, שתחילה קרא אותו, ואחר כך הביאו למלך וגלל בפניו את סיפור גילויו.

יאשיהו חש נסער עד עמקי נשמתו בזמן ששמע לראשונה את הקראת התוכחות והאזהרות שתועדו בספר העתיק. עד כה, מעולם לא קלט את הבהירות שבה הציב ה׳ לפני ישראל את הבחירה בין: ״החיים והמות... הברכה והקללה״ (דברים ל׳ 19), ואת השכיחות שבה האיצו שליחי ה׳ בעם לבחור בחיים כדי להפוך לתהילה בעולם ומקור לברכה לכל העמים. משה האיץ בעם: ״חיזקו ואימצו, אל תיראו ואל תערצו מפניהם: כי יהוה אלוהיך, הוא ההולך עימך, לא ירפך ולא יעזבך״ (דברים ל״א 6).

ספר התורה שפע הבטחות על רצונו של ה׳ להציל, ביד חזקה ובזרוע נטויה, את כל מי שיתלה בו את מבטחו בכל ליבו ומאודו. כפי שה׳ הוציא את עם ישראל מעבדות מצרים לחירות, כך הוא יעשה גדולות ונצורות כדי לבסס את עמו בארץ המובטחת ולהציבו בראש עמי העולם. הברכות המעודדות שהוצעו כגמול על ציות לה׳, לוו בנבואות על משפטי ה׳ נגד הסוררים; בזמן שהמלך שמע את דברי התורה שנכתבו בהשראת רוח הקודש, הוא זיהה בתמונה שהוצגה לפניו מצבים שהיו זהים לאלה ששררו במלכותו. בהקשר לנבואות על נטישת העם את ה׳, גילה המלך לחרדתו הצהרות מפורשות על אסון שיבוא בחטף, ואשר איש לא יינצל ממנו. שפת הכתוב היתה ברורה; לא ניתן לטעות בהבנת הדברים. נושאים אלה קיבלו משנה בהירות בדברים החותמים את הספר, אשר מסכמים את התנהלותו של ה׳ עם בני ישראל וחוזרים על אירועי העתיד. משה הכריז באוזני כל ישראל: ׳׳האזינו השמים , ואדברה; ותשמע הארץ , אמרי פי . יערף כמטר לקחי , תיזל כטל אמיתי , כשעירם עלי דשא, וכרביבים עלי עשב. כי שם יהוה אקרא: הבו גודל לאלוהינו. הצור תמים פעלו, כי כל דרכיו משפט: אל אמונה ואין עול, צדיק וישר הוא״ (דברים ל״ב 1־4). זכור ימות עולם, בינו שנות דור ודור; שאל אביך ויגדך, זקניך ויאמרו לך. בהנחל עליון גוים, בהפרידו בני אדם, יצב גבולת עמים, למספר בני ישראל. כי חלק יהוה, עמו: יעקב, חבל נחלתו. ימצאהו•בארץ מדבר, ובתהו ילל ישמן; יסבבנהו, יבוננהו, יצרנהו כאישון עינו״ (פסוקים 7־10). ואולם, עם ישראל מרד בה׳, ככתוב:

׳׳ויטש אלוה עשהו, וינבל צור ישועתו. יקנאוהו בזרים; בתועבת יכעיסוהו. יזבחו לשדים לא אלה, אלוהים לא ידעום; חדשים מקרוב באו, לא שערום אבותיכם. צור ילדך, תשי; ותשכח אל מחוללך. וירא יהוה, וינאץ מכעס בניו ובנותיו. ויאמר: ׳אסתירה פני מהם אראה, מה אחריתם: יי דור תהפוכת המה, בנים לא אמון בם. הם קנאוני בלא אל, כעסוני בהבליהם; ואני אקניאם בלא עם, בגוי נבל אכעיסם.״׳ ״אספה עלימו רעות; חצי אכלה בם. מזי רעב ולחומי רשף וקטב מרירי; ושן בהמות אשלח בם.׳״ ׳״כי גוי אובד עצות המה; ואין בהם תבונה. לו חכמו, ישכילו זאת; יבינו לאחריתם. איכה ירדוף אחד, אלף, ושנים, יניסו רבבה: אם לא כי צורם מכרם, ויהוה הסגירם. כי לא כצורנו צורם; ואויבינו, פלילים.׳״ ״הלא הוא כמוס עמדי; חתום באוצרותי. לי נקם ושלם, לעת תמוט רגלם: כי קרוב יום אידם, וחש עתידות למו׳״ (פסוקים 15־21, 23, 24, 28־31, 34, 35).

קטעים אלה וקטעים דומים אחרים חשפו בפני יאשיהו את אהבתו של אלוהים לעמו, ואת תיעובו את החטא. בזמן שהמלך קרא את נבואות העונש המיידי שיושת על אלה שיתעקשו להמשיך למרוד בה׳, הוא התחלחל לגבי העתיד. עיקשותה של יהודה היתה עזה; אם כך, מה תהיה תוצאת כפירתה הממושכת?

בשנים שחלפו לא נותר המלך אדיש כלפי עבודת האלילים שרווחה בארץ, ככתוב: ״בשמונה שנים למלכו, והוא עודנו נער, החל לדרוש לאלוהי דויד אביו.״ המלך הקדיש את עצמו בכל ליבו ומאודו לשירות ה׳. מקץ ארבע שנים הוא עשה מאמץ רציני כדי להסיר את הפיתויים שהקיפו את נתיניו באמצעות טיהור ״יהודה וירושלים מן הבמות והאשרים והפסלים והמסכות. וינתצו לפניו את מזבחות הבעלים, והחמנים אשר למעלה מעליהם, גרע; והאשרים והפסלים והמסכות, שיבר והדק, ויזרוק על פני הקברים, הזובחים להם. ועצמות כהנים שרף על מזבחותם; ויטהר ואת יהודה ואת ירושלים״ (דהי״ב ל״ד 5-3).

המלך הצעיר לא הסתפק בטיהור היסודי שנערך ביהודה, אלא הרחיב את מאמציו לשטחים אחרים בישראל, שבעבר יושבו בידי עשרת שבטי ישראל ועתה רק שארית פליטה נותרה שם. הוא עבר לאורכו ולרוחבו של אזור זה שבתיו נחרבו והמשיך במלאכת הטיהור, ככתוב: ״ובערי מנשה ואפרים ושמעון ועד נפתלי... וינתץ את המזבחות ואת האשרים והפסלים כיתת להדק, וכל החמנים גדע בכל ארץ ישראל; וישב לירושלים״ (פסוקים 6, 7).

מראשית ימי בחרותו וכהונתו עשה יאשיהו כל מאמץ בתוקף מעמדו כמלך כדי לרומם את עקרונות התורה הקדושה. עתה, בשעה ששפן הסופר הקריא באוזניו מספר התורה, הכיר המלך בערכו הרב של הספר ומצא בו אוצר בלום של ידע, העשוי לסייע לו רבות במלאכת התיקון הרוחני שהשתוקק לערוך בארץ. הוא גמר אומר בנפשו ללכת לאור מצוות התורה, לעשות כמיטב יכולתו כדי ללמד את בני העם את מצוותיה ולעורר בליבם, אם יעלה בידו, אהבה ויראה כלפי תורת ה׳. אך האם יצליח לכונן את התיקון הנדרש? ישראל כמעט חצתה את הגבול, וסבלנותו של ה׳ כמעט פקעה; במהרה יקום ה׳ ויעניש את בני עמו על שהמיטו חרפה על שמו. חרון אפו של ה׳ כבר ניצת נגד העם.

אחוז זעזוע וצער קרע יאשיהו את בגדיו והשתחווה לפני ה׳ ברוח נכאים, בבקשו סליחה ומחילה בעבור האומה הסוררת.

בעת ההיא התגוררה בירושלים, בקרבת המקדש, חולדה הנביאה. המלך החרד שליבו ניבא לו רעות החליט לפנות אל הנביאה כדי להיוודע דרך שליחה זו שנבחרה בידי ה׳, האם יעלה בידו מתוקף סמכותו וכוחו להציל את יהודה הסוררת שעמדה על סף אבדון. בשל חומרת המצב והכבוד שרחש לנביאה, הוא בחר לשלוח אליה שליחים מקרב נכבדי הממלכה. הוא הפציר בהם: ״לכו דרשו את יהוה בעדי ובעד העם, ובעד כל יהודה, על דברי הספר הנמצא הזה: כי גדולה חמת יהוה, אשר היא ניצתה בנו, על אשר לא שמעו אבותינו על דברי הספר הזה, לעשות ככל הכתוב עלינו׳׳ (מל״ב כ״ב 13).

ה׳ שלח ליאשיהו את דברו דרך חולדה הנביאה: לא ניתן למנוע את חורבן ירושלים. גם אם ייכנעו בני העם לפני ה׳, הם לא יוכלו להתחמק מעונשם. עקב מעשיהם הרעים קהה מצפונם וליבם הפך קשה זה זמן רב כל כך, שאלמלא ייענשו, הם ישובו במהרה לדרכם הרעה. הנביאה הכריזה באוזני שליחי המלך: ״כה אמר יהוה אלוהי ישראל : ׳ואמרו לאיש ואשר שלח אתכם אלי. כה אמר יהוה: הנני מביא רעה אל המקום הזה ועל יושביו, את כל דברי הספר, אשר קרא מלך יהודה. תחת אשר עזבוני, ויקטרו לאלוהים אחרים, למען הכעיסוני בכל מעשה ידיהם; וניצתה חמתי במקום הזה, ולא תכבה״׳ (פסוקים 17-15).

ואולם, משום שהמלך הכניע את ליבו לפני ה׳ ומיהר לעתור למחילתו ולחסדו,

ה׳ ייעתר לו. הוא שלח אליו את המסר הבא: ״יען רך לבבך ותכנע מפני יהוה, בשמעך אשר דיברתי על המקום הזה ועל יושביו להיות לשמה ולקללה, ותקרע את בגדיך ותבכה לפני; וגם אנוכי שמעתי, נאום יהוה. לכן הנני אוספך על אבותיך, ונאספת אל קברותיך בשלום, ולא תראינה עיניך, בכל הרעה אשר אני מביא על המקום הזה״ (פסוקים 20-19).

על המלך לסמוך על אלוהים לגבי אירועי העתיד, אף שנבצר ממנו לשנות את צוויו הנצחיים של ה׳. אך כאשר ה׳ דיבר על העונשים שיומטו מן השמיים, הוא לא מנע מן העם את ההזדמנות לחזור בתשובה ולכונן תיקון רוחני. יאשיהו, שהבחין בנכונות מצד ה׳ למתן את עונשיו דרך חסדו, היה נחוש בדעתו לעשות כמיטב יכולתו כדי לערוך את התיקונים הנחוצים. הוא כינס מיד אסיפה שאליה הוזמנו זקני ושרי ירושלים ויהודה, הכוהנים והלווים וכל בני העם. כל המוזמנים התכנסו ופגשו את המלך בחצר המקדש.

המלך בכבודו ובעצמו הקריא לפני ציבור גדול זה ״את כל דברי ספר הברית, הנמצא בבית יהוה״ (מל״ב כ״ג 2). הדברים שהקריא ריגשו אותו מאוד, ולכן הוא העביר את המסר ברגש רב שנבע מליבו השבור. דבריו רגשו את מאזיניו ונגעו לליבם. עוצמת הרגש שנחשפה בארשת פניו, קדושת המסר והאזהרות מפני העונשים הממשמשים ובאים - כל אלה השפיעו רבות על העם, ורבים מבני העם החליטו להצטרף למלך בבקשת סליחה ומחילה מה׳.

עתה הציע יאשיהו שראשי העם ובני העם יכרתו פה אחד ברית לפני ה׳, וישבעו לשמור את מצוות ה׳ ולשתף פעולה בכינון השינויים הנדרשים.

״ויעמוד המלך על העמוד ויכרות את הברית לפני יהוה, ללכת אחר יהוה ולשמור מצוותיו ואת עדויתיו ואת חוקתיו בכל לב ובכל נפש, להקים את דברי הברית הזאת, הכתובים על הספר הזה.״ תגובת העם היתה חיובית יותר ממה שהמלך העז לקוות: ״ויעמד כל העם בברית״ (פס׳ 3).

בתיקון שנערך לאחר מכן התמקד המלך בהריסת כל שרידי עבודת האלילים שנותרו בארץ. זמן רב כל כך הלכו יושבי יהודה וישראל בעקבות מנהגי העמים השכנים והשתחוו לצלמי עץ ואבן, עד שדומה היה שנבצר מיד אדם להסיר את כל העקבות והשרידים של הרעות החולות הללו. ואולם, יאשיהו התמיד במאמציו לטיהור הארץ. הוא נהג בחומרה רבה בעבודת האלילים ובעובדי האלילים, והפגין זאת באמצעות שחיטתם של ״כל כהני הבמות״ ״וגם את האבות ואת הידענים ואת התרפים ואות הגילולים ואת כל השקוצים, אשר נראו בארץ יהודה ובירושלים, ביער יאשיהו: למען הקים את דברי התורה הכתובים על הספר, אשר מצא חלקיהו הכוהן בית יהוה״ (פסוקים 20, 24).

מאות שנים קודם לכן, בימי פילוג הממלכה, כאשר מתוך מרי גלוי נגד אלוהי ישראל העז ירבעם בן נבט להטות את ליבם של בני העם מעבודת ה׳ במקדש בירושלים לצורות פולחן חדשות, הוא הקים מזבח לא קדוש בבית אל.

במהלך חנוכת המזבח הזה, שבשנים הבאות עתיד להדיח אנשים רבים לעבודת אלילים, הופיע לפתע איש אלוהים מיהודה, ובפיו מילות תוכחה והרשעה נגד חילול הקודש הזה. ״ויקרא על המזבח בדבר יהוה, ויאמר:

״מזבח מזבח, כה אמר יהוה: ׳הנה בן נולד לבית דוד, יאשיהו שמו, וזבח עליך את כוהני הבמות המקטרים עליך, ועצמות אדם ישרפו עליך׳״(מל״א י״ג 2). ההכרזה הנבואית לוותה באות שאישש כי היא ניתנה מאת ה׳.

חלפו שלושה דורות. במהלך התיקון שערך המלך יאשיהו, הוא הגיע לבית אל, שם ניצב מזבח עתיק זה. הנבואה שהוכרזה לפני שנים רבות באוזני ירבעם, עמדה עכשיו להתגשם ככתבה וכלשונה.

״וגם את המזבח אשיר בבית אל, הבמה אשר עשה ירבעם בן נבט, אשר החטיא5את ישראל, גם את המזבח ההוא ואת הבמה, נתץ; וישרוף את הבמה הדק לעפר, ושרף אשרה.

״ויפן יאשיהו, וירא זאת הקברים אשר שם בהר, ןישלח ויקח את העצמות מן הקברים, וישרף על המזבח ויטמאהו, כדבר יהוה, אשר קרא איש האלןהים, אשר קרא את הדברים האלה.

״ויאמר: ׳מה הציון הלז, אשר אני רןאה?׳ ויאמרו אליו אנשי העיר: ׳הקבר איש האןלהים אשר בא מיהודה, ויקרא את הדברים האלה אשר עשית על המזבח בית אל.׳ ויאמר: ׳הניחו לו, איש אל ינע עצמותיו.׳ וימלטו עצמותיו, את עצמות הנביא, אשר בא משומרון״ (מל״ב כ״ג 18-15).

במדרונות הדרומיים של הר הזיתים, מול היכל ה׳ היפהפה שניצב על הר המוריה, התנשאו מקדשים, מזבחות וצלמים שהוקמו בידי שלמה, שביקש להשביע את רצונן של נשותיו עובדות האלילים (מל״א י״א 8-6). למעלה משלוש מאות שנה ניצבו הצלמים המשוקצים הכבירים האלה על ״הר המשחית״ ושימשו עדות אילמת לכפירתו של מלכה החכם ביותר של ישראל. גם צלמים אלה הוסרו ונהרסו בידי יאשיהו.

המלך אף ביקש לחזק את אמונתם של אנשי יהודה באלוהי אבותיהם באמצעות עריכת סדר פסח גדול, על פי המצוות שניתנו בספר התורה. ההכנות לחג נערכו בידי הכוהנים והלוויים המשרתים בקודש, וביום החג הגדול הועלו מנחות ותרומות, ככתוב: ״כי לא נעשה כפסח הזה מימי השופטים, אשר שפטו את ישראל; וכל ימי מלכי ישראל ומלכי יהודה״ (מל״ב כ״ג 22). ואולם, הלהט של יאשיהו, על אף שהתקבל ברצון בידי ה׳, לא יכול היה לכפר על חטאי הדורות הקודמים; זאת ועוד, יראת השמיים שהפגינו חסידי המלך לא יכלה לחולל מהפך בליבם של אנשים רבים בעם, שסירבו בעקשנות לנטוש את עבודת האלילים ולשוב לעבודת אלוהי האמת.

במשך למעלה מעשור מאז נחגג חג הפסח המשיך יאשיהו למלוך על יהודה.

אך הוא נהרג במהלך קרב עם צבא מצרים, והוא בן שלושים ותשע בלבד. הוא נקבר בקברי אבותיו, ״וכל יהודה וירושלים, מתאבלים על יאשיהו. ויקונן ירמיהו יעל יאשיהו, ויאמרו כל השרים והשרות בקינותיהם על יאשיהו עד היום, ויתנום לחוק על ישראל; והנם כתובים על הקינות״ (דהי״ב ל״ה 24, 25).

״וכמוהו לא היה לפניו מלך, אשר שב אל יהוה בכל לבבו ובכל נפשו ובכל מאודו, ככל תורת משה; ואחריו לא קם כמוהו.

״אך לא שב יהוה מחרון אפו הגדול... על כל הכעסים אשר הכעיסו מנשה״ (מל״ב כ״ג 25, 26). מועד חורבנה המוחלט של ירושלים הלך והתקרב במהירות; במהרה יוגלו תושבי ירושלים לבבל, שם ילמדו את הלקחים שמיאנו ללמוד תחת נסיבות חיוביות יותר.

ירמיהו

בין האנשים שייחלו לתחייה רוחנית שתצמח מן התיקון שנערך בהנהגת יאשיהו, היה ירמיהו, שנקרא בידי ה׳ לשרת כנביא עוד מנעוריו, בשנה השלוש עשרה למלכות יאשיהו. כבן למשפחת כוהנים הוכשר ירמיהו משחר ילדותו לשירות בקודש. במהלך שנות הכשרתו המאושרות הוא עדיין לא הבין לאשורו את ייעודו מבטן ומלידה לשמש ״נביא לגוים.״ כאשר קיבל את הקריאה האלוהית הציפה אותו תחושה עזה של חוסר ערך עצמי. הוא זעק: ״אהה אדוני יהוה! הנה לא ידעתי דבר, כי נער אנוכי״ (ירמיה א׳ 5, 6).

אלוהים ראה בירמיהו נער צעיר הראוי לאמונו, וידע שהוא יצדד בצדק אפילו לנוכח התנגדות רבה. משחר ילדותו הוכיח ירמיהו את נאמנותו; עתה הוא עמד לשאת קשיים ולהילחם למען ה׳ כחייל מצטיין. אלוהים הורה לשליחו הנבחר: ״אל תאמר נער אנוכי: כי על כל אשר אשלחך, תלך, ואת כל אשר אצווך, תדבר. אל תירא מפניהם: כי אחתך אני להצחלך... ואתה תאזור מותניך, וקמת ודיברת אליהם את כל אשר אנוכי אצווך; אל תחת מפניהם, פן אחיתך לפניהם. ואני הנה נתתיך היום, לעיר מבצר ולעמוד ברזל ולחומות נחושת על כל הארץ: למלכי יהודה לשריה, לכוהניה ולעם הארץ. ונלחמו אליך, ולא יוכלו לך: כי איתך אני נאום יהוה, להצילך״ (פסוקים 7, 8, 19-17).

ארבעים שנה יעמוד ירמיהו לפני האומה כעד האמת והצדקה. במהלך תקופה זו של כפירה, שאין לה אח ורע, הוא ישמש דוגמה מופתית בחייו ובאופיו של עובד ה׳ מסור, אשר סוגד לאלוהי האמת היחיד. במהלך ימי המצור הנוראים שיבואו על ירושלים הוא ישמש כדוברו של ה׳. הוא ינבא את מפלת בית דוד ואת חורבן המקדש היפהפה שהקים שלמה. לכשיאסר עקב תוכחותיו הנוקבות, אותן הטיף ללא מורא, הוא ימשיך לגנות את החטא שפשה בצמרת ההנהגה במילים קשות ומפורשות. הוא יהיה מאוס, בזוי ודחוי בידי בני אדם, אך לבסוף יחזה בהתגשמות נבואותיו על החורבן הממשמש ובא ככתבן וכלשונן, וישתתף ביגון ובאבל של העם בעקבות חורבנה של עיר הקודש שגורלה נחרץ.

ואולם, בעיצומם של החורבן וההרס שיפקדו את האומה במהרה, יורשה ירמיהו לפעמים להביט מעבר לתמונות המדכאות של ההווה, ולחזות בתמונות נפלאות מן העתיד המזהיר, כאשר חסידי ה׳ ייפדו מארץ האויב ויינטעו מחדש בציון. ירמיהו חזה את הימים שבהם יכרות ה׳ מחדש את בריתו עם בני עמו ויכונן איתם קשר חדש, כנאמר, ״והיתה נפשם כגן רוה, ולא יוסיפו לדאבה עוד... והפכתי אבלם לששון ונחמתים״ (ירמיה ל״א 11, 12).

ירמיהו כתב על ייעודו כנביא ה׳: ״וישלח יהוה את ידו ויגע על פי; ויאמר יהוה אלי: ׳הנה נתתי דברי בפיך. ראה הפקדתיך היום הזה, על הגוים ועל הממלכות, לנתוש ולנתוץ, ולהאביד ולהרוס, לבנות ולנטוע׳׳׳ (ירמיה א׳ 9, 10).

תודה לאל על המילים ׳׳לבנות ולנטוע׳׳! במילים מעודדות אלה זכה ירמיהו לאישוש על תכליתו של ה׳ לבנות, לשקם ולרפא. המסרים שירמיהו יישא בשנים הבאות יהיו קשים ונוקבים. הוא ינבא ללא מורא על עונשים מהירים שיבואו על העם. ה׳ הכריז דרכו כי ״מצפון תפתח הרעה על כל יושבי הארץ.״ [הכוונה לבבל, ששכנה צפונית לישראל]. ״ודברתי משפטי אותם, על כל רעתם, אשר עזבוני״ (פסוקים 14, 16). ואולם, הנביא יעביר את המסרים הללו יחד עם הבטחות המחילה, לכל מי שיפנה עורף לדרכו הרעה.

כבנאי חכם ומיומן, ביקש ירמיהו בראשית מפעל חייו לעודד את אנשי יהודה להניח את היסודות של חייהם הרוחניים לעומק ולרוחב, דרך עשיית תשובה יסודית. זמן רב מדי הם בנו עם חומר, אשר הושווה בידי שאול השליח לעץ, חציר וחצץ, ובידי ירמיהו לסגסוגת. ירמיהו הכריז לגבי האומה הסוררת: ״כסף נמאס, קראו להם: כי מאס יהוה בהם״ (ירמיה ו׳ 30). הוא האיץ בבני עמו לבנות את חיי הרוח בחוכמה ולמען הנצח, תוך השלכת פסולת הכפירה וחוסר האמונה ושימוש בחומרי יסוד כגון זהב טהור, כסף ואבנים יקרות, השווים לאמונה, ציות ומעשי חסד - שרק הם נחשבים בעיני האל הקדוש.

דרך ירמיהו מסר ה׳ את דברו לעמו: ״שובה משובה ישראל... לוא אפיל פני בכם: כי חסיד אני נאום יהוה, לא אטור לעולם. אך דעי עוונך, כי ביהוה אלוהיך פשעת... שובו בנים שובבים נאום יהוה, כי אנוכי בעלתי בכם.״ ״אבי תקראו לי, ומאחרי לא תשובו... ״שובו בנים שובבים, ארפה משובתיכם״ (ירמיה ג׳ 14-12, 19, 22).

בנוסף להפצרות נפלאות אלה העניק ה׳ לעמו הסורר את המילים המפורשות שבעזרתן יוכלו לשוב אליו. עליהם לומר לו: ״הננו אתנו לך, כי אתה יהוה אלהינו. אכן לשקר מגבעות, המון הרים; אכן ביהוה אלוהינו, תשועת ישראל... נשכבה בבשתנו ותכסנו כלמתנו, כי ליהוה אלוהינו חטאנו אנחנוואבותינו, מנעורינו ועד היום הזה; ולא שמענו בקול יהוה אלוהינו״ (פסוקים 25-22).

התיקון שנערך בראשות יאשיהו טיהר את הארץ ממקדשי האלילים, אך בליבם של המוני העם לא חל שום שינוי. זרעי האמת שנבטו בליבם והבטיחו יבול שופע, נחנקו בידי קוצים וכמשו. אילו יחזור העם לסורו, יהיה הדבר קטלני; ה׳ ביקש לעורר את האומה להיווכח בסכנה המאיימת עליה. רק כאשר יוכיחו בני העם את נאמנותם לה׳, הם יוכלו לקוות לחסד ה׳ ולשגשוג בחייהם.

ירמיהו שב והסב את תשומת לב העם לעצות שניתנו בספר דברים. הרבה יותר מנביאים אחרים הוא הדגיש את מצוות תורת משה, והראה כיצד הן עשויות לשפוך ברכות רוחניות נשגבות על האומה כולה ועל כל נשמה ונשמה. הוא הפציר בעם: ״עמדו על דרכים וראו ושאלו לנתיבות עולם, אי זה דרך הטוב ולכו בה, ומצאו מרגוע לנפשכם״ (ירמיה ו׳ 16).

פעם אחת, על פי צו ה׳, התמקם הנביא באחד משערי העיר הראשיים, שם הטיף על חשיבות שמירת קדושת השבת. תושבי ירושלים היו עלולים לשכוח את קדושת השבת, לכן הם הוזהרו בחומרה לא לעסוק בענייני חולין ביום קדוש זה. ברכה הובטחה למצייתים. ה׳ הכריז: ״והיה אם שמע תשמעוןאלי, נאום יהוה, לבלתי הביא משא בשערי העיר הזאת ביום השבת; ולקדש את יום השבת, לבלתי עשות בה כל מלאכה. ובאו בשערי העיר הזאת מלכים ושרים יושבים על כסא דוד רכבים ברכב ובסוסים, המה ושריהם, איש יהודה ויושבי ירושלים; וישבה העיר הזאת לעולם״ (ירמיה י״ז 24, 25).

הבטחה זו על שגשוג כגמול לציות, לוותה בנבואה על העונשים הנוראים שיומטו על העיר אם תושביה יחללו את התורה ולא ישמרו אמונים לה׳. אם הם לא יקשיבו לאזהרות שקראו להם לציית לה׳, אלוהי אבותיהם, ולשמור את קדושת השבת, יעלו באש העיר וארמונותיה ויושמדו כליל.

הנביא דגל בעיקרים הטובים של חיי צדקה, שהובהרו מפורשות בספר התורה. ואולם, התנאים שרווחו בארץ יהודה חייבו אמצעי תיקון נחרצים כדי לחולל מהפך ולשפר את המצב; לכן עשה ירמיהו כמיטב יכולתו למען הסוררים. הוא הפציר בהם: ״נירו לכם ניר; ואל תזרעו אל קוצים.״ ״כבסי מרעה ליבך ירושלים, למען תושעי״ (ירמיה ד׳ 3, 14).

ואולם, רוב העם לא הקשיב לקריאה לחזור בתשובה ולערוך תיקון. מאז מותו של יאשיהו, המלך הטוב, מעלו מלכי וראשי האומה בביצוע תפקידיהם והסיטו רבים מדרך הישר. אחרי יהואחז, שהודח בעקבות התערבותו של מלך מצרים, עלה לשלטון יהויקים, בנו השני של יאשיהו. מראשית מלכות יהויקים פיעמה בליבו של ירמיהו תקווה קלושה בלבד להציל את ארצו האהובה מפני חורבן, ואת עמו מפני יציאה לגלות. אך ה׳ לא הניח לו להחריש בזמן שחורבן מוחלט איים על הממלכה. חייבים לחזק את ידיהם של חסידי ה׳, לעודדם להמשיך ללכת בדרך הישר ולעורר את החוטאים לשוב בתשובה ולזנוח את חטאיהם.

המשבר חייב מאמץ ציבורי רחב היקף. ירמיהו צווה בידי ה׳ להתייצב בחצר המקדש ולדבר אל כל אנשי יהודה שיחלפו לידו בכניסתם ובצאתם. אל לו לגרוע ולו מילה אחת מן הדברים שקיבל מה׳, וזאת כדי להעניק לחוטאים בציון הזדמנות לשמוע אותם, לציית להם ולשוב מדרכם הרעה. הנביא ציית; הוא עמד בשער בית ה׳ ונשא את קולו בתוכחה ובתחינה. בהשראת ה׳ צבאות, הוא הכריז: ״שמעו דבר יהוה, כל יהודה הבאים בשערים האלה להשתחוית ליהוה. כה אמר יהוה צבאות, אלוהי ישראל: ׳היטיבו דרכיכם ומעלליכם, ואשכנה אתכם במקום הזה. אל תבטחו לכם אל דברי השקר לאמור: היכל יהוה, היכל יהוה, היכל יהוה המה. כי אם היטיב תיטיבו את דרכיכם ואת מעלליכם: אם עשו תעשו משפט, בין איש ובין רעהו. גר יתום ואלמנה לא תעשקו, ודם נקי אל תשפכו במקום הזה; ואחרי אלוהים אחרים לא תלכו, לרע לכם. ושיכנתי אתכם במקום הזה, בארץ אשר נתתי לאבותיכם למן עולם ועד עולם׳״ (ירמיה ז׳ 7-2).

חוסר רצונו של ה׳ לייסר את החוטאים נגלה כאן בבירור. ה׳ מעכב את עונשיו כדי להפציר בסוררים לעשות תשובה. ה׳ אשר ״עשה חסד משפט וצדקה בארץ,״ עורג לילדיו הסוררים; הוא מבקש ללמדם בכל דרך אפשרית את הדרך לחיי נצח (ירמיה ט׳ 23). ה׳, אלוהי האמת האחד והיחיד, הוציא את ישראל מעבדות לחירות כדי שיעבדוהו. על אף שמזה זמן רב התרחקו בני ישראל מה׳, שקעו באלילות והקלו ראש באזהרותיו, עתה הוא מכריז על רצונו לעכב את עונשיו ולהעניק להם הזדמנות נוספת לחזור בתשובה. הוא מבהיר להם כי רק דרך תיקון רציני ביותר של הלב ניתן יהיה לעצור את האבדון הממשמש ובא. הביטחון שהם תולים במקדש ובעבודת הקודש במקדש יהיה לשווא. טקסים וחגיגות אינם יכולים לכפר על חטאים.

חרף טענתם על היותם בני העם הנבחר, רק תיקון הלב ומהפך אמיתי בחייהם יוכלו להצילם מן התוצאה הבלתי נמנעת של חטאיהם המתמשכים.

זה היה המסר שהעביר ירמיהו לבני יהודה ״בערי יהודה ובחוצות ירושלים״: ״שמעו את דברי הברית הזאת״ - את חוקי ה׳ המפורשים שתועדו בתורה הקדושה - ״ועשיתם אותם״ (ירמיה י״א 6). ירמיהו הכריז את המסר הזה בראשית מלכות יהויקים במהלך כל התקופה שבה עמד בחצר המקדש. המסר הכיל סקירה קצרה של תולדות ישראל, מיציאת מצרים ואילך. הברית שה׳ כרת עם עמו היתה: ״שמעו בקולי, והייתי לכם לאלוהים, ואתם תהיו לי לעם; והלכתם בכל הדרך אשר אצווה אתכם, למען ייטב לכם.״ ללא בושה שבו בני העם והפרו את הברית הזו. ירמיהו אמר על בני העם הנבחר: ״ולא שמעו, ולא הטו את אוזנם, וילכו במועצות, בשדרות ליבם הרע; ויהיו לאחור, ולא לפנים״ (ירמיה ז׳ 23, 24).

אלוהים שאל: ״מדוע שובבה העם הזה, ירושלים, משובה ניצחת?״ (ירמיה ח׳ 5). על פי הנביא קרה הדבר משום שהעם לא ציית לקולו של ה׳ אלוהיו, ואף סירב לשמוע דברי תוכחה ולתקן את דרכו (ירמיה ה׳ 3). ירמיהו קונן: ״אבדה האמונה, ונכחתה מפיהם.״ ״גם חסידה בשמים ידעה מועדיה, ותור וסיס ועגור, שמרו את עת בואנה; ועמי לא ידעו את משפט יהוה.״ ״העל אלה לא אפקד בם?״ (ירמיה ז׳ 28; ח׳ 7; ט׳ 8).

הגיעה השעה לחשבון נפש עמוק ויסודי. בזמן שיאשיהו שימש כמלכם היה לבני העם בסיסכלשהולתקווה. אךהמלךלאיוכל להמשיךלהתפלל בעבורם משום שהוא מת במלחמה. חטאי האומה היו כבדים כל כך, שהשעה לתפילת הפגעה חלפה מזמן.

ה׳ הכריז: ״אם יעמד משה ושמואל לפני, אין נפשי אל העם הזה; שלח מעל פני, ויצאו. והיה כי יאמרו אליך: ׳אנה נצא?׳ ואמרת אליהם: ׳כה אמר יהוה, אשר למות למות ואשר לחרב לחרב, ואשר לרעב לרעב, ואשר לשבי לשבי׳״ (ירמיה ט״ו 1, 2).

סירוב לשמוע ולהיעתר להזמנתו של ה׳ המפציר בעם לקבל את חסדו, ימיט על האומה הסוררת את העונשים שהומטו על מלכות ישראל הצפונית לפני למעלה ממאה שנה. המסר שניתן להם עתה היה: ״אם לא תשמעו אלי, ללכת בתורתי, אשר נתתי לפניכם. לשמוע, על דברי עבדי הנביאים, אשד אנוכי שלח אליכם; והשכם ושלח, ולא שמעתם. ונתתי את הבית הזה כשילה; ואת העיר הזאת אתן לקללה לכל גוי הארץ״ (ירמיה כ״ו 6-4).

בני העם שעמדו בחצר המקדש והקשיבו לנאום שנשא ירמיהו, הבינו לאשורו את האזכור על שילה ועל תקופתו של עלי, כאשר הפלישתים ניצחו את ישראל, לקחו את ארון הברית ונשאוהו לארצם.

חטאו של עלי נבע מהתרשלותו במילוי תפקידו ככוהן הגדול: הוא לא ראה בחומרה את חטאיהם של בניו בשירות בקודש, ואף הניח למעשי עוול ורשע לשגשג בארץ. משום שלא תיקן את הרעות החולות הללו, פקד אסון מחריד את ישראל. בניו של עלי נפלו בקרב, עלי עצמו מת, ארון הברית נשבה וגלה מארץ ישראל ושלושת אלפים איש נהרגו - והכול בעטיו של חטא שהורשה לפרוח ולשגשג בארץ, ללא תוכחה ובאין מפריע. ישראל חשבה בטעות כי נוכחות ארון ה׳ בשדה הקרב תנחיל לה ניצחון על הפלישתים, וזאת חרף מעשיה הרעים. בדומה, בימי ירמיהו האמינו תושבי יהודה כי שמירה קפדנית של טקסי הקודש במקדש ישמרו עליהם מעונש צודק מאת ה׳ על דרכם הרעה.

איזה לקח מאלף לאנשים הנושאים במשרות מנהיגות בקהילת ה׳ בימינו! איזו אזהרה חמורה, המאיצה בנו לטפל נאמנה בחטאים הממיטים קלון על האמת האלוהית! בל ישלה את עצמו איש מבין האנשים המתיימרים לנצור את תורת ה׳, כי הכבוד שהוא מפגין בפומבי כלפי מצוות ה׳, ישמור עליו מן העונש מיד ה׳. בל יסרב איש לשמוע תוכחה על דרכו הרעה; בל יאשים איש את עבדי ה׳ על היותם להוטים מדי במאמציהם לטהר את המחנה ממעשי רשע ועוולה. אלוהים אשר שונא את החטא, קורא לשומרי תורתו לעזוב כל חטא ועוון. התרשלות לחזור בתשובה ולציית לה׳ מרצון, תמיט על בני האדם בימינו את אותם עונשים חמורים שהומטו על ישראל הקדומה. ישנו גבול שמעבר לו משפטי ה׳ אינם יכולים עוד להתעכב. חורבן ירושלים בימי ירמיהו מהווה אזהרה חמורה לישראל בימינו, פן תתעלם ביודעין, ללא חשש מעונש, מן העצות והתוכחות שניתנו לה מאת שליחי ה׳, ששימשו כלי שרת בידו.

המסר שהעביר ירמיהו לכוהנים ולבני העם עורר התנגדות חריפה בקרב רבים מהם. הם גינו וחרפו את ירמיהו בצעקות רמות: ׳׳מדוע נבית בשם יהוה לאמור, ׳כשלו יהיה הבית הזה, והעיר הזאת תיחרב מאין יושב?׳ ויקהל כל העם אל ירמיהו בבית יהוה״ (ירמיה כ״ו 9).

כוהנים, נביאי שקר והמון העם תקפו בחמת זעם את הנביא, שמיאן לדבר אליהם בחלקת לשון ולנבא נבואות שקר. כתוצאה מכך זכה מסר ה׳ לבוז, ועבדו של ה׳ קיבל איומים על חייו.

החדשות על הדברים שאמר ירמיהו במקדש הגיעו לאוזניהם של שרי יהודה, אשר מיהרו לעזוב את ארמון המלך ולהתייצב במקדש כדי לבדוק בעצמם את נכונות העניין.

׳׳ויאמרו הכוהנים והנביאים אל השרים ואל כל העם לאמור: ׳משפט מות לאיש הזה, כי נבא אל העיר הזאת, כאשר שמעתם באוזניכם׳״ (פס׳ 11). אך ירמיהו ניצב ללא מורא לפני השרים והעם והכריז בעוז: ״יהוה שלחני להנבא אל הבית הזה ואל העיר הזאת, את כל הדברים, אשר שמעתם. ועתה, היטיבו דרכיכם ומעלליכם, ושמעו בקול יהוה אלוהיכם; וינחם יהוה אל הרעה, אשר דיבר עליכם. ואני, הנני בידיכם: עשו לי כטוב וכישר בעיניכם. אך ידע תדעו, כי אם ממיתים אתם אותי, כי דם נקי אתם נותנים עליכם, ואל העיר הזאת ואל יושביה: כי באמת שלחני יהוה עליכם, לדבר באוזניכם את כל הדברים האלה״ (פסוקים 15-12).

אילו חש ירמיהו פחד עקב יחסם העוין והמאיים של ראשי האומה, אזי למסר שלו לא היה שום השפעה, והוא עצמו היה מאבד את חייו; אך האומץ שבו מסר את האזהרה החמורה עורר בלב העם כבוד כלפיו ואהדה מצד ראשי ישראל, שעתה היטו לו טובה. הם דיברו על ליבם של הכוהנים ונביאי השקר, והוכיחו להם שאין טעם לנקוט באמצעים הקיצוניים שהמליצו עליהם; ואכן, לדבריהם היתה השפעה חיובית. כך הקים ה׳ סניגורים שלימדו זכות על עבדו והגנו עליו.

זקני העם הצטרפו למחאה נגד החלטת הכוהנים להוציא את ירמיהו להורג. הם ציטטו את מיכה, שניבא על העונשים שיבואו על ירושלים כאשר אמר: ׳׳ציון שדה תחרש וירושלים עיים תהיה, והר הבית, לבמות יער.״ הם שאלו: ״ההמת המתוהו חזקיהו מלך יהודה וכל יהודה? הלוא ירא את יהוה, ויחל את פני יהוה, וינחם יהוה אל הרעה אשר דיבר עליהם; ואנחנו, עושים רעה גדולה על נפשותינו״ (פסוקים 18, 19).

בזכות הפצרותיהם של אנשים בעלי השפעה אלה ניצלו חייו של הנביא, על אף שרבים מן הכוהנים ונביאי השקר, שלא יכלו לשאת את התוכחות והאמיתות ששמעו מפיו, היו שמחים להוציאו להורג בעוון הסתה.

מן היום הראשון שבו נקרא לשליחותו ועד תום כהונתו עמד ירמיהו לפני יהודה כ״עיר מבצר,״ שנבצר מזעם אדם להפילה ולנצחה. ה׳ הזהיר מראש את עבדו: ״ונלחמו אליך, ולא יוכלו לך: כי איתך אני להושיעך ולהצילך, נאום יהוה. והצלתיך מיד רעים; ופדתיך מכף עריצים״ (ירמיה ו׳ 27; ט״ו 20, 21).

ירמיהו, שהיה מטבעו ביישן וחסר ביטחון עצמי, השתוקק לשקט ולשלווה של חיי פרישה, שבהם לא יצטרך עוד לחזות בעמו האהוב ממשיך בחטאיו וממאן לחזור בתשובה. ליבו נשבר מצער על החורבן וההרס שחולל החטא. הוא קונן: ״מי יתן ראשי מים, ועיני מקור דמעה; ואבכה יומם ולילה את חללי בת עמי.״ ״מי יתנני במדבר מלון אורחים, ואעזבה את עמי ואלכה מאיתם״ (ירמיה ח׳ 23; ט׳ 1).

אכזריים היו דברי הלעג שנאלץ לספוג. בני עמו, שבזו לדבריו וזלזלו במשא שנשא על ליבו למען חרטתם, הטיחו בו את חיצי הלעג שלהם, שפילחו שוב ושוב את נפשו הרגישה. הוא הכריז: ״הייתי שחק לכל עמי, נגינתם כל היום.״ ״הייתי לשחוק כל היום, כולה לועג לי.״ ״כי שמעתי דיבת רבים, מגור מסביב, הגידו ונגידנו, כל אנוש שלומי שומרי צלעי; אולי יפותה ונוכלה לו, ונקחה נקמתנו ממנו״ (איכה ג׳ 14; ירמיה כ׳ 7, 10).

אך הנביא הנאמן התאזר מדי יום בכוחות מחודשים, בזכותם התחזק והחזיק מעמד. הוא הכריז באמונה: ״ויהוה אותי כגיבור עריץ, על כן רודפי יכשלו ולא יוכלו; בושו מאוד כי לא השכילו, כלימת עולם לא תשכח... ״שירו ליהוה, הללו את יהוה: כי הציל את נפש אביון, מיד מרעים״ (ירמיה כ׳ 11, 13).

החוויות והניסיונות שחווה ירמיהו בימי נערותו ובשנות כהונתו האחרונות, לימדו אותו את הלקח הבא: ״כי לא לאדם דרכו; לא לאיש הולך, והכין את צעדו.״ הוא למד להתפלל: ״יסרני יהוה, אך במשפט: אל באפך, פן תמעטני״ (ירמיה י׳ 23, 24).

כאשר ירמיהו נקרא לשתות מכוס היגון והצרה, וכאשר התפתה ברוב ייאושו ואומללותו לומר: ״אבד נצחי, ותוחלתי מיהוה,״ הוא נזכר בחסדי ה׳ עליו, והכריז בניצחון: ״חסדי יהוה כי לא תמנו, כי לא כלו רחמיו. חדשים לבקרים, רבה אמונתך. חלקי יהוה אמרה נפשי, על כן אוחיל לו. טוב יהוה לקוו, לנפש תדרשנו. טוב ויחיל ודומם, לתשועת יהוה״ (איכה ג׳ 18, 26-22).

אבדון ממשמש ובא

שנות מלכותו הראשונות של יהויקים היו רוויות אזהרות רבות על אבדון ממשמש ובא. דבר ה׳ שניתן מפי הנביאים עמד להתגשם.

מלכות אשור בצפון, שזמן רב היתה מעצמת על, לא תמשיך למשול בעמי העולם. מצרים בדרום, שבכוחה תלה מלך יהודה את מבטחו לשווא, תיבלם באופן נחרץ. מעצמת על חדשה, מלכות בבל, תקום באופן בלתי צפוי, תשתלט על המזרח ותכבוש במהירות את כל העמים האחרים. בתוך שנים ספורות ישמש מלך בבל כלי נקם ביד ה׳ כדי להמיט את חרון אפו על יהודה הסוררת. ירושלים תינתן במצור פעם אחר פעם ותיכבש בידי צבאות נבוכדנצר לאחר שיצורו עליה. קבוצה אחר קבוצה, תחילה של יחידים ומאוחר יותר של אלפים ורבבות, יוגלו לארץ שנער [בבל], שם יחיו בגלות כפויה. יהויקים, יהויכין, צדקיהו - כל מלכי האומה האלה - יהפכו בתורם צמיתים של מלך בבל, וכולם עתידים למרוד בו.

עונשים כבדים יותר ויותר יושתו על האומה המורדת, עד שלבסוף תיחרב הארץ כולה ותהפוך לשממה, ירושלים תחרב ותישרף באש, בית המקדש שבנה שלמה ייחרב, ומלכות יהודה תיפול ולא תשוב עוד לעולם למעמדה הקודם בקרב אומות העולם.

על תקופות אלה של תמורות מדיניות הרות סכנה לעם ישראל, ניתנו מסרים רבים מן השמיים דרך ירמיהו. כך העניק ה׳ לבני יהודה שפע של הזדמנויות להיחלץ מבריתות עם מצרים העלולות לסבך אותם, ולהימנע ממחלוקות עם מלכי בבל. כשהסכנה הלכה וקרבה לימד ירמיהו את העם בעזרת סדרת משלים שאותם הציג והמחיש, בתקווה לעורר בליבם תחושת חובה כלפי אלוהים ולעודדם לקיים קשרי ידידות עם הממשל בבבל.

כדי להמחיש את חשיבות הציות המוחלט לדרישותיו ולחוקיו של ה׳ זימן ירמיהו אחדים מבני ׳׳בית הרכבים׳׳ לאחת הלשכות במקדש, הניח לפניהם יין והזמינם לשתות ממנו. כצפוי, הוא נתקל במחאה חריפה ובסירוב מוחלט. בני בית רכב הכריזו בתוקף: ״לא נשתה יין, כי יונדב בן רכב אבינו, צוה עלינו לאמור, לא תשתו יין אתם ובניכם, עד עולם.׳׳

״ויהי דבר יהוה אל ירמיהו לאמור: ׳כה אמר יהוה צבאות, אלוהי ישראל, הלך ואמרת לאיש יהודה וליושבי ירושלים: הלוא תקחו מוסר לשמוע אל דברי, נאום יהוה. הוקם את דברי יהונדב בן רכב, אשר צוה את בניו לבלתי שתות יין, ולא שתו עד היום הזה, כי שמעו את מצוות אביהם׳׳ (ירמיה ל״ה 6, 14-12).

ה׳ ביקש לחדד את הניגוד בין ציותם של בני רכב לבין חוסר הציות והמרי של עמו. בני רכב צייתו למצוות אביהם, ולכן סירבו להתפתות לדבר עבירה. אך אנשי יהודה מיאנו לשמוע את דברי ה׳ ולעשות כמצוותו, ולכן עמדו להתייסר בעונשיו החמורים ביותר.

ה׳ הכריז: ׳׳ואנכי דיברתי אליכם השכם ודבר, ולא שמעתם אלי. ואשלח אליכם את כל עבדי הנביאים השכם ושלח לאמור, שובו נא איש מדרכו הרעה והיטיבו מעלליכם, ואל תלכו אחרי אלוהים אחרים לעבדם, ושבו אל האדמה, אשר נתתי לכם ולאבותיכם; ולא הטיתם את אוזנכם, ולא שמעתם אלי. כי הקימו בני יהונדב בן רכב את מצותת אביהם אשר ציוום; והעם הזה לא שמעו אלי. לכן, כה אמר יהוה אלוהי צבאות, אלוהי ישראל, הנני מביא אל יהודה ואל כל יושבי ירושלים את כל הרעה אשא דיברתי עליהם: יען דיברתי אליהם ולא שמעו, ואקאא להם ולא ענו״ (פסוקים 17-14).

כאשר לבבות בני האדם מתרככים ונכנעים לכוח ההשפעה המרסן של רוח הקודש, הם מקשיבים לתוכחה ולעצה; אך כאשר הם מתעלמים מתוכחות עד שליבם מתקשה, מניח להם ה׳ להיפתח להשפעות אחרות. עקב סירובם לקבל את האמת, הם מקבלים תורות שקר ושקרים, שהופכים למלכודת שתמיט עליהם את חורבנם.

ה׳ הפציר באנשי יהודה לא לעורר את זעמו, אך הם מיאנו לשמוע בקולו. לבסוף הוכרז נגדם גזר דינו של ה׳. הם ילכו בשבי לגלות בבל. הבבלים ישמשו כלי נקם ביד ה׳ כדי לייסר את עמו הסורר. סבלותיהם של אנשי יהודה יעמדו ביחס ישיר לאור שניתן להם ולאזהרות שבוזו על ידם ונדחו על הסף. מזה זמן רב השהה ה׳ את עונשיו, אך עתה הוא ישלח עליהם את חרון אפו במאמץ אחרון לעצור אותם מלהמשיך בדרכם הרעה.

על בית הרכבים הוכרזה ברכה שתימשך מדור לדור. כך הכריז הנביא: ׳׳יען אשר שמעתם על מצוות יהונדב אביכם; ותשמרו ואת כל מצוותיו, ותעשו ככל אשר ציווה אתכם. לכן, כה אמר יהוה צבאות, אלוהי ישראל: לא יכרת איש ליהונדב בן רכב, עומד לפני כל הימים״ (פסוקים 18, 19).

כך לימד ה׳ את יהודה כי נאמנות וציות יתוגמלו בברכה שתשרה עליה, בדיוק כפי שבני רכב זכו לברכה עקב ציותם למצוות אביהם. הלקח נועד לכולנו. כפי שהמצוות שמעניק אב טוב וחכם, העושה כמיטב יכולתו לשמור על צאצאיו מפני הרעות החולות של השכרות, ראויות לציות קפדני, על אחת כמה וכמה סמכותו של ה׳, האמורה לזכות ביראת כבוד כבירה על שום היותו קדוש מן האדם.

בוראנו ומצביאנו, שגבורתו אינסופית ומשפטו נורא, מחפש כל דרך כדי לגרום לבני האדם להתוודות על חטאיהם ולחזור בתשובה. מפי נביאיו הוא מנבא על הסכנות הכרוכות באי ציות; הוא משמיע אות אזעקה כדי להזהירנו, ומוכיח אותנו שוב ושוב על חטאינו. חסידיו זוכים לשגשוג רק בזכות חסדו, המתבטא בשמירה קפדנית ודרוכה של כלי השרת שנבחרו בידו. ה׳ לא ישמור על עם המואס בעצתו ובז לתוכחותיו. לזמן מה הוא עשוי לעכב את עונשי הנקם שלו; אך הוא אינו יכול לעצור את ידו לנצח.

בני יהודה נמנו על העם שה׳ הכריז לגביו: ״ואתם תהיו לי ממלכת כוהנים וגוי קדוש״ (שמות י״ט 6). בתקופת כהונתו לא שכח ירמיהו מעולם את החשיבות העצומה הטמונה בשמירה על לב טהור וקדוש במערכות היחסים השונות שבחיים, ובמיוחד בשירות ה׳, האל העליון. הוא חזה מראש בבהירות את נפילת מלכות יהודה ואת פיזור תושבי יהודה בתפוצות; ואולם, הוא הביט נכוחה בעיני אמונה אל תקופות של תיקון ושיקום. באוזניו הצטלצלה ההבטחה האלוהית: ״ ואני אקבץ את שארית צאני מכל הארצות, אשר הדחתי אותם שם; והשבתי אתהן על נוהן... הנה ימים באים נאום יהוה, והקימותי לדוד צמח צדיק; ומלך מלך והשכיל, ועשה משפט וצדקה בארץ. בימיו תושע יהודה, וישראל ישכון לבטח; וזה שמו אשר יקראו יהוה: צדקנו״ (ירמיה כ״ג 6-3).

כך נמהלו נבואות החורבן על משפט ממשמש ובא בהבטחות על גאולה סופית מזהירה. מי שיבחר להתפייס עם ה׳ ויחיה חיי קדושה בקרב הכפירה הרווחת סביבו, ייאזר בכוח שיסייע לו לעמוד בכל מבחן וצרה ולשמש עד לה׳, שיחולל מעשי גבורה. בדורות הבאים, הגאולה שהושגה בעבור מאמינים אלה תזכה לפרסום ולתהילה גדולים יותר מן הגאולה שחולל ה׳ בעבור בני ישראל ביציאת מצרים. ה׳ הכריז דרך נביאו כי יבואו ימים בהם ״לא יאמרו עוד חי יהוה, אשא העלה את בני ישראל מארץ מצרים. כי אם חי יהוה, אשר העלה ואשר הביא את זרע בית ישראל מארץ צפונה, ומכל הארצות, אשר הדחתים שם; וישבו על אדמתם״ (פסוקים 7, 8). כאלה היו הנבואות שניבא ירמיהו בשנים האחרונות בתולדות מלכות יהודה, כאשר בבל, שהפכה לאימפריה ששלטה על העולם, הביאה את צבאותיה לצור על חומות ירושלים.

כמוזיקה ערבה נפלו הבטחות הגאולה הנפלאות הללו על אוזניהם של חסידי ה׳, שהתמידו בעבודת ה׳ במסירות. בבתיהם של נכבדי ופשוטי העם, שבהם מצוות תורת ה׳ עדיין זכו ליראת כבוד, שוננו דבריו של הנביא שוב ושוב. אפילו הילדים התרגשו מדבריו, ועל מוחם הצעיר והנוח להתרשם הוטבעו רשמים עזים שלא יימחקו לעולם.

בזכות ציותם הקפדני של דניאל ורעיו למצוות התורה הקדושה, בתקופה שבה שירת ירמיהו, נקרו לפניהם הזדמנויות לרומם את אלוהי האמת לעיני עמי העולם. החינוך שקיבלו בנים עבריים אלה בבית הוריהם חיזק את אמונתם, ועזר להם להיות מסורים ונאמנים בשירות ה׳ אלוהים חיים, בורא השמיים והארץ.

בראשית מלכות יהויקים, כאשר נבוכדנצר צר לראשונה על ירושלים, כבש אותה והגלה את דניאל ורעיו (יחד עם אנשים אחרים שנבחרו במיוחד כדי לשרת בחצר המלכות בבבל), נבחנה אמונתם של השבויים העבריים במבחן הקשה ביותר. ואולם, חסידי ה׳ שלמדו לתלות את מבטחם בהבטחות ה׳, מצאו שהן טובות ומועילות בכל חוויה שעברה עליהם במהלך נדודיהם בניכר. הכתובים שימשו להם מדריך ומשען.

כפרשן של משמעות העונשים שהחלו לפקוד את יהודה, התייצב ירמיהו באצילות לצד הצדק האלוהי והגן על תוכניותיו הרחמניות של ה׳ שהתגשמו גם בעונשים החמורים ביותר. ללא ליאות עמל הנביא. משום שהשתוקק להגיע אל כל המעמדות, הוא הרחיב את תחום השפעתו אל מחוץ לירושלים בכך שביקר לעיתים קרובות באזורים שונים בממלכה.

בהצהרות שהכריז לפני קהל ה׳ התייחס ירמיהו בקביעות לספר התורה, שזכה לכבוד רב בימי מלכות יאשיהו. הוא הדגיש מחדש את חשיבות שמירת קשרי הברית עם ה׳, האל הרחום, החנון ורב החסד, שהגה ממרומי הר סיני את עשרת הדיברות. דברי התוכחה, האזהרה והתחינה של ירמיהו הגיעו לכל תחומי הממלכה, והכול קיבלו הזדמנות לדעת את רצון ה׳ לגבי האומה.

הנביא הבהיר את העובדה שאבינו שבשמיים מניח לעונשיו לפקוד את הארץ כדי ש״ידעו גוים - אנוש המה״ (תהילים ט׳ 20). ה׳ הזהיר מראש את עמו: ״ואם תלכו עימי קרי, ולא תואבו לשמוע לי... ואתכם אזרה בגוים, והריקותי אחריכם חרב; והיתה ארצכם שממה, ועריכם יהיו חרבה״ (ויקרא כ״ו 21, 33).

כאשר העם ושריו שמעו תוכחות ונבואות על חורבן ממשמש ובא, ביטל את זמנו מלכם יהויקים (שהיה אמור לשמש כמדריכם הרוחני, לעסוק בווידוי על חטאים, בתיקון רוחני ובמעשי צדקה), בהנאות אנוכיות. הוא תיכנן: ״אבנה לי בית מידות, ועליות מרווחים.״ ואכן, היכל כזה שהיה ״ספון בארז ומשוח בששר״ (ירמיה כ״ב 14), נבנה בעבורו בכסף ובעמל רב שהושגו ברמאות ובדיכוי.

זעמו של הנביא התעורר, ובהשראת רוח הקודש הוא הכריז את משפטי ה׳ על המלך הכופר: ״הוי בנה ביתו בלא צדק, ועליותיו בלא משפט; ברעהו יעבוד חנים, ופועלו לא יתן לו... התמלך, כי אתה מתחרה בארז? אביך הלוא אכל ושתה, ועשה משפט וצדקה, אז טוב לו. דן דין עני ואביון, אז טוב; הלוא היא הדעת אותי, נאום יהוה. כי אין עיניך ולביך, כי אם על ביצעך; ועל דם הנקי לשפוך, ועל העושק ועל המרוצה לעשות.

״לכן כה אמר יהוה אל יהויקים בן יאשיהו מלך יהודה: ׳לא יספדו לו, הוי אחי והוי אחות! לא יספדו לו, הוי אדון והוי הודוה! קבורת חמור יקבר; סחוב והשלך, מהלאה לשערי ירושלים׳״ (פסוקים 19-13).

בתוך שנים ספורות תתגשם הנבואה והעונש החמור יושת על יהויקים; ואולם, ברוב רחמיו הודיע ה׳ לאומה החוטאת על תכליתו שנקבעה מראש. בשנה הרביעית למלכות יהויקים, ״דיבר ירמיהו הנביא על כל עם יהודה ואל כל יושבי ירושלים,״ ואמר כי במשך למעלה מעשרים שנה: ׳מן שלוש עשרה שנה ליאשיהו בן אמון מלך יהודה ועד היום הזה,״ הוא שב ודיבר אליהם והעיד על תשוקתו של ה׳ להושיעם, אך דבריו זכו לבוז (ירמיה כ״ה 2, 3). אך עתה, דבר ה׳ אליהם היה: ״לכן, כה אמר יהוה צבאות: ׳יען, אשר לא שמעתם את דברי. הנני שולח ולקחתי את כל משפחות צפון, נאום יהוה, ואל נבוכדראצ רמלך בבל עבדי, והבאותים על הארץ הזאת ועל יושביה, ועל כל הגוים האלה סביב; והחרמתים ושמתים לשמה ולשרקה, ולחרבות עולם. והאבדתי מהם, קול ששון וקול שמחה, קול חתן, וקול כלה, קול רחים, ואור נר. והיתה כל הארץ הזאת, לחרבה לשמה; ועבדו הגוים האלה את מלך בבל שבעים שנה׳״ (פסוקים 11-8).

על אף שגזר הדין על האבדון הממשמש ובא הוכרז מפורשות, התקשו רבבות שומעיו להבין לאשורו את משמעותו הנוראה. ה׳ ביקש להמחיש את משמעות המילים שנאמרו להם, כדי שהמסר יטביע בליבם רשמים עמוקים יותר. הוא הורה לירמיהו להשוות את גורל האומה לריקון כוס הגדושה ביין חרון אפו של ה׳. בין הראשונים שישתו מכוס היגון הזו תהיה יהודה, ״ירושלים ואת ערי יהודה, ואת מלכיה.״ מלכים ועמים אחרים אף הם ילגמו מאותה כוס: ״פרעה מלך מצרים ואת עבדיו ואת שריו, ואת כל עמו,״ ועמים רבים אחרים, עד שתכליתו של ה׳ תתגשם. (ראו ירמיה כ״ה.)

כדי להמחיש ביתר שאת את טבעם של העונשים שיפקדו את תושבי יהודה בחטף, קיבל הנביא את הצו הבא: ״הלך וקנית בקבוק יוצר חרש,״ ואז, עליו לקחת עימו ״מזקני העם ומזקני הכוהנים,״ וללכת ״אל גיא בן הינום.״ שם, לאחר שיסקור בקצרה את כפירתה של יהודה, עליו לשבור לרסיסים את בקבוק החרס לעיניהם ולהכריז בשם ה׳, אותו עבד ושירת: ״ככה אשבר את העם הזה ואת העיר הזאת, כאשר ישבור את כלי היוצר, אשר לא יוכל להרפה עוד.״

הנביא עשה כפי שצווה. לאחר ששב לעיר התייצב בחצר המקדש והכריז באוזני כל העם: ״כה אמר יהוה צבאות, אלהוי ישראל: ׳הממי מביא אל העיר הזאת ועל כל עריה, את כל הרעה אשר דיברתי עליה: כי והקש את עורפם, לבלתי שמוע את דברי.׳׳׳ (ראו ירמיה י״ט).

אך במקום שדברי הנביא יעוררו את העם ומושליו להתוודות על חטאיהם ולחזור בתשובה, הם עוררו את זעמם של ראשי העם, וכתוצאה מכך חירותו של ירמיהו נשללה ממנו.

בעודו אזוק ונתון בסד המשיך הנביא לדבר את דבר ה׳ אל בני עמו שעמדו בסמוך לו. קולו לא הושתק עקב רדיפה. הוא הכריז כי דבר האמת: ״היה בליבי כאש בוערת, עצור בעצמותי; ונלאיתי כלכל, ולא אוכל׳׳ (ירמיה כ׳ 9).

בערך בזמן הזה הורה ה׳ לירמיהו להעלות על הכתב את הדברים שהוא השתוקק לכתוב למען בני עמו, שליבו ערג לגאולתם. כך הורה לעבדו: ״קח לך מגילת ספר, וכתבת אליה את כל הדברים אשר דיברתי אליך ועל ישראל ועל יהודה ועל כל הגוים, מיום דיברתי אליך, מימי יאשיהו, ועד היום הזה. אולי ישמעו בית יהודה את כל הרעה, אשר אנכי חשב לעשות להם, למען ישובו, איש מדרכו הרעה, וסלחתי לעונם ולחטאתם״ (ירמיה ל״ו 2, 3).

ירמיהו ציית לצו ה׳ והזמין חבר נאמן, ברוך הסופר, שיבוא לעזרו. הוא הכתיב לו ״את כל דברי יהוה אשר דיבר אליו׳׳ (פס׳ 4).

מילים אלה שנכתבו בקפדנות על מגילה, כללו תוכחה חמורה על חטא, אזהרה מפני התוצאה הוודאית של הכפירה המתמשכת וקריאה כנה לנטישת כל רשע.

עם סיום כתיבת המגילה שלח ירמיהו (שהיה עדיין אסיר) את ברוך להקריא את המגילה לפני המוני בני העם שצבאו במקדש ביום צום לאומי, שנערך ״בשנה החמשית ליהויקים בן יאשיהו מלך יהודה, בחודש התשיעי.״ כה אמר הנביא: ״אולי תיפול תחינתם לפני יהוה, ושבו איש מדרכו הרעה: כי גדול האף והחמה, אשר דיבר יהוה אל העם הזה״ (פסוקים 7, 9).

ברוך עשה כבקשתו, והמגילה הוקראה לפני כל תושבי יהודה. מיד לאחר מכן זומן הסופר אל שרי העם כדי להקריא בפניהם את דברי המגילה. הללו הקשיבו קשב רב והבטיחו לעדכן את המלך בדברים ששמעו, אך יעצו לסופר להסתתר, מחשש שהמלך ידחה את המסר ויבקש להרוג את מי שהגו, כתבו ומסרו אותו.

כשנודע למלך יהויקים מפי שריו על הדברים שהקריא ברוך, הוא הורה מיד להביא אליו את המגילה ולהקריא את תוכנה באוזניו.

אחד משריו, יהודי שמו, הביא את המגילה והחל להקריא ממנה את דברי התוכחה והאזהרה. הדבר אירע בחורף, בזמן שהמלך ורעיו, שרי יהודה, נאספו ליד האח הבוערת בארמון החורף. קטע קטן בלבד הוקרא מן המגילה, כאשר המלך, שלא נרעד ולא התחלחל מן הסכנה האורבת לו ולעמו, חטף את המגילה, ובחמת זעם ״יקרעה בתער הספר, והשלך אל האש אשר אל האח, עד תום כל המגילה על האש״ (פס׳ 23).

המלך והשרים ״לא פחדו, ולא יקרעו את בגדיהם״ לשמע דברי המגילה. ואולם, אחדים מן השרים ״היפגעו במלך, לבלתי שרוף את המגילה; ולא שמע אליהם.״ בתום השמדת המגילה התעורר זעמו של המלך על ירמיהו ועל ברוך, והוא הורה מיד על תפיסתם. ואולם, ״ויסתרם יהוה.״ (פסוקים 26-24).

באמצעות הסבת תשומת לב באי המקדש, המלך ושריו לתוכחות שהכילה המגילה שנכתבה ברוח הקודש, ביקש ה׳ להזהיר ברוב חסדו את בני יהודה. כך אמר: ״אולי ישמעו בית יהודה, את כל הרעה, אשר אנוכי חושב לעשות להם, למען ישובו איש מדאכו הרעה, וסלחתי לעוינם ולחטאתם״ (פס׳ 3). אלוהים מרחם על אנשים הנאבקים בעיוורונם הנובע מעיקשות ליבם. הוא מבקש להאיר את חשכת בינתם באמצעות שליחת תוכחות ואיומים, שנועדו לעורר את רמי המעלה להיווכח בבורותם ולהצטער על חטאיהם. הוא מנסה לעזור לשאננים לחוש אי שביעות רצון מהישגי הסרק שלהם, ולעוררם לחפש אחר ברכות רוחניות באמצעות קשר של קרבה יתרה עם אלוהי השמיים.

תוכניתו של אלוהים אינה לשלוח שליחים שיחניפו לחוטאים וישביעו את רצונם; הוא אינו מעביר מסרים של שלום כדי לנטוע שאננות בליבם של הסוררים ולגרום להם לחוש בטוחים ומוגנים. אדרבה, הוא מעמיס על מצפונו של החוטא משאות כבדים, ומפלח את נשמתו בחיצים מחודדים של הרשעה פנימית. מלאכי השרת מציגים בפני החוטא את העונשים הנוראים שיושתו עליו מיד ה׳, וזאת כדי להעמיק את תחושת נזקקותו ולעורר אותו לזעוק בכאב: ״מה עלי לעשות כדי להושע?״ (מעשי השליחים ט״ז 30). ואולם, יד ה׳ המשפילה עד עפר, מוכיחה על חטא וממיטה קלון על גאווה ושאפתנות, היא היד שמרוממת את בעל החרטה המיוסר. ה׳ אשר מתיר לייסורים לבוא על האדם, שואל אותו באהדה רבה: ״מה תחפוץ שאעשה למענך?״ כשאדם חוטא נגד האל הקדוש והרחום, ביכולתו להתחרט בכנות על חטאיו ולהתוודות עליהם בדמעות ובמרי נפשו. האל דורש זאת ממנו. והוא ייאות לקבל לב שבור ורוח שנשברה, אך לא פחות מזה. ואולם ברוב גאוותם ויוהרתם סירבו המלך יהויקים ושריו לקבל את הזמנתו של ה׳. הם מיאנו להקשיב לאזהרה ולשוב בתשובה. ההזדמנות הנדיבה שהוצעה להם בעת שריפת המגילה הקדושה, היתה ההזדמנות האחרונה שלהם. ה׳ הכריז כי אם בשעה זו הם יסרבו לשמוע את קולו, הוא ישית עליהם עונש נורא. הם אכן סירבו לשמוע, וה׳ הכריז את משפטיו הסופיים על יהודה: הוא יפקוד בחמת זעם את האיש שהעז לרומם את עצמו ברוב גאוותו ולצאת נגד ה׳ הכול יכול.

״לכן כה אמר יהוה על יהויקים מלך יהודה: לא יהיה לו יושב על כסא דוד; ונבלתו תהיה מושלכת, לחרב ביום ולקרח בלילה. ופקדתי עליו ועל זרעו ועל עבדיו את עונם; והבאתי עליהם ועל יושבי ירושלם ואל איש יהודה את כל הרעה אשר דביתי אליהם, ולא שמעו״ (ירמיה ל״ו 30, 31).

שריפת המגילה לא היתה קיצו של העניין. ניתן היה להיפטר מן המילים הכתובות בקלות רבה יותר מאשר מן התוכחות והאזהרות שהן הכילו, ומן העונשים המידיים שהכריז ה׳ נגד ישראל המורדת. ואולם, אפילו המגילה הכתובה שנשרפה תשוחזר. ה׳ הורה לעבדו: ״קח לך מגילה אחרת, וכתוב עליה את כל הדברים הראשונים, אשר היו על המגילה הראשנה, אשר שרף יהויקים מלך יהודה.״ תיעוד הנבואות על יהודה וירושלים נשרף כליל והפך לאפר, אך המילים עדיין חיו בליבו של ירמיהו ״כאש בוערת״, והנביא הורשה לשחזר את מה שהאדם בזעמו משתוקק להשמיד.

ירמיהו נטל מגילה חדשה, הושיטה לברוך, ״ויכתוב עליה מפי ירמיהו, את כל דברי הספר אשר שרף יהויקים מלך יהודה באש; ועוד נוסף עליהם דברים רבים כהמה״ (פסוקים 28, 32). ברוב זעמו ביקש המלך לסכל את פועלו של נביא ה׳; אך דווקא האמצעים שנקט יהויקים כדי לצמצם את השפעתו של משרת ה׳, העניקו הזדמנות נוספת כדי להבהיר מפורשות את מצוות ה׳.

הרוח שגילתה התנגדות לתוכחות ה׳, שהובילה לרדיפתו ולמעצרו של ירמיהו, נושבת גם היום. אנשים רבים מסרבים להקשיב לאזהרות ה׳ החוזרות ונשנות, ומעדיפים להקשיב למורי ונביאי שקר, המחמיאים להם על הרהב שלהם ומעלימים עין ממעשיהם הרעים. ביום צרה אנשים כאלה לא ימצאו מקום מחסה בטוח או ישועה משמיים. משרתי ה׳ הנבחרים אמורים להתמודד באומץ ובאורך רוח עם המבחנים, הקשיים והסבל שיבואו עליהם עקב האשמת שווא, רשלנות והצגה מסולפת של מעשיהם. הם אמורים להמשיך לבצע בנאמנות את מלאכת האל שהופקדה בידיהם, ולזכור תמיד כי נביאי העבר, מושיע האנושות ושליחיו סבלו אף הם רדיפות והתעללות למען דבר ה׳.

היתה זו תכליתו של ה׳ שהמלך יהויקים יקשיב לעצות שקיבל מירמיהו, ובכך יישא חן וחסד בעיני נבוכדנצר ויחסוך לעצמו סבל וצער רב. המלך הצעיר נשבע אמונים למלך בבל; אילו היה ממלא בנאמנות את הבטחתו, היה הדבר מעורר כלפיו כבוד בלב הגויים, ומוביל להזדמנויות פז להנחות נשמות תועות לנטוש את האלילות ולחזור בתשובה.

מלך יהודה בז לזכויות היתר המיוחדות שהוענקו לו, והלך במתכוון בדרכו שלו. הוא הפר את שבועת הכבוד שנתן למלך בבל, ומרד בו. הדבר המיט עליו ועל מלכותו מצוקה קשה. ליהודה נשלחו ״גדודי כשדים ואת גדודי ארם ואת גדודי מואב ואת גדודי בני עמון...״ כדי ״להאבידו.״ נבצר מן המלך למנוע את הפשיטה על ארצו בידי שודדים אלה (מל״ב כ״ד 2). בתוך שנים ספורות הקיץ הקץ על שלטונו של יהויקים, שהמיט שואה וחרפה על מלכותו, בעודו דחוי בידי שמיים, שנוא בידי בני עמו ובזוי בעיני מלכי בבל שבאמונם מעל - וכל זאת כתוצאה מטעותו הפטאלית: הוא הפנה עורף לתכלית האלוהית שנחשפה דרך שליחו הנבחר.

יהויכין [שנודע גם בשמות: יויכין, יכניהו וכניהו], בנו של יהויקים, עלה לכס המלכות מקץ שלשה חודשים ועשרה ימים לתום שלטונו של אביו, כאשר הוא נכנע לצבאות הבבלים, אשר עקב מרידתו של מלך יהודה שבו לצור על עיר הקודש, העיר שגורלה נחרץ. בהזדמנות זו הגלה נבוכדנצר את יהויכין ״ואת אם המלך ואת נשי המלך ואת סריסיו ואת אילי הארץ״ ״ואת כל אנשי החיל״ שמנו כמה אלפי איש, ואת ״החרש והמסגר אלף - הכל גיבורים עושי מלחמה; תביאם מלך בבל גולה, בבלה.״ בנוסף לקח מלך בבל ״את כל אוצרות בית יהוה, ואוצרות בית המלך״ (מל״ב כ״ד 15, 16, 13). ;מלכות יהודה שכוחה נשבר, ואשר אוצרותיה ומשאביה, הן האנושיים והן החומריים, נגזלו ממנה, הורשתה להמשיך להתקיים כממלכה בעלת ממשל נפרד. בראשה המליך נבוכדנצר את מתניה (בנו הצעיר של יאשיהו), ושינה את שמו לצדקיהו.

מלך יהודה האחרון

מראשית מלכותו זכה צדקיהו באמון מלא מצד מלך בבל, וביועץ מנוסה ומהימן - הנביא ירמיהו. הכבוד שחלק צדקיהו לבבלים, ותשומת הלב שהעניק למסרים שקיבל מה׳ דרך ירמיהו, סייעו לו לזכות בכבוד מצד אנשי ממשל רבים, ובהזדמנות למסור להם מידע חשוב על אלוהי האמת.

מכאן שגם גולי בבל השבויים יכלו לזכות בעמדת יתרון, ורבים מהם אף יכלו לצאת לחופשי; שמו של אלוהים היה זוכה לכבוד ברחבי העולם, ומן העם שנותר ביהודה היו נחסכים האסונות הכבדים שניחתו עליו.

ירמיהו יעץ לצדקיהו, לאנשי יהודה ולגולי בבל, להיכנע לשלטון הזמני של כובשיהם ושוביהם. היה חשוב במיוחד שגולי בבל יבקשו לשמור על השלום בארץ שביים. ואולם, דבר זה היה מנוגד לנטיותיו הטבעיות של לב האדם; השטן, שניצל את ההזדמנות, הקים נביאי שקר בקרב העם, הן בירושלים והן בבבל, אשר הכריזו כי עול השבי יישבר במהרה והיוקרה והמוניטין של האומה ישובו על כנם.

אילו יקשיבו לנבואות החנופה הללו עלולים המלך צדקיהו וגולי בבל לנקוט צעדים הרי אסון, אשר יסכלו את תוכניותיו רבות החסד של ה׳ בעבורם. על מנת לסכל את ההתקוממות ולמנוע את הסבל רב שיבוא בעקבותיה, הורה ה׳ לירמיהו לטפל מידית במשבר בכך שיזהיר את מלך יהודה מפני תוצאותיו הוודאיות של מרד במלכות בבל. גם גולי בבל הוזהרו באיגרת ששוגרה אליהם, שלא להשלות את עצמם כי גאולתם ממשמשת ובאה. הנביא הזהיר אותם: ״אל ישיאו לכם נביאיכם אשר בקרבכם, וקסמיכם... כי בשקר הם נביאים לכם בשמי: לא שלחתים, נאום יהוה״ (ירמיה כ״ט 8, 9). בהקשר זה אוזכרה תכליתו של ה׳ להשיב את ישראל לקדמותה בתום שבעים שנות גלות, כפי שחזו נביאיו.

באיזו חמלה מלאת אהבה ורוך מסר ה׳ לעמו הגולה את תוכניותיו בעבורו! הוא ידע שאילו גולי בבל ילכו שולל אחרי נביאי השקר ויחפשו דרך מהירה לצאת לחופשי, מצבם בבבל יחמיר מאוד. כל הפגנת התקוממות מצדם תעורר את דריכות שלטונות בבל, שלא יהססו לדכא את המרד ביד קשה, ולהגביל עוד יותר את חירותם. ה׳ חפץ שהם יקבלו את גורלם בכניעה, ויעבירו את תקופת שביים ושעבודם בדרך נעימה ככל האפשר. לפיכך, הוא יעץ להם: ״בנו בתים, ושבו; ונטעו גנות, ואכלו את פרין... ודרשו את שלום העיר, אשר הגליתי אתכם שמה, והתפללו בעדה אל יהוה: כי בשלומה יהיה לכם שלום׳׳ (פסוקים 7-5).

בקרב מורי ונביאי השקר שקמו בבבל היו שניים שהתיימרו להיות צדיקים וקדושים, אך חיו חיי חטא. ירמיהו גינה את דרכם הרעה והזהירם מפני סכנותיה. תוכחת הנביא עוררה את זעמם; הם החליטו לצאת נגד פועלו של נביא האמת, וכך הסיתו את העם לפקפק בדבריו ולפעול בניגוד לעצת ה׳, אשר הורה להם להיכנע למלך בבל ולהשתקע בארץ שביים. דרך ירמיהו הכריז ה׳ כי נביאי שקר אלה יינתנו בידי נבוכדנצר ויישחטו לנגד עיניו. זמן מה לאחר מכן, התגשמה הנבואה במלואה.

עד אחרית הימים יקומו אנשים שיעוררו בלבול ויסיתו למרד נגד אלה שיטענו כי הם מייצגים את אלוהי האמת. נביאי שקר יסיתו את בני האדם ויעודדו אותם לראות בחטא עברה קלה בלבד. לכשיתגלו התוצאות הנוראות של מעשיהם הרעים, הם ינסו כמיטב יכולתם להטיל את האשם על האיש ששב והזהירם, ולגרום לבני האדם לראות בו אחראי לקשייהם, בדיוק כפי שאנשי יהודה וגולי בבל האשימו את ירמיהו בגורלם המר. ואולם, בדיוק כפי שדברי ה׳ שנמסרו דרך נביאו אומתו בעת העתיקה, כך תוכח אמיתות מסריו בימינו.

מתחילת הכיבוש יעץ ירמיהו לעמו להיכנע לבבל, והוא המשיך לדבוק בעצה זו בעקביות. הוא השיא את אותה עצה לא רק ליהודה, אלא גם לעמים השכנים. בראשית מלכות צדקיהו מלך יהודה באו אל המלך שליחים מאדום, מואב, צור, צידון ועמים אחרים, כדי להיוודע אם לדעתו כשרה השעה לפתוח במרד בכוחות מאוחדים, והאם ייאות לחבור אליהם במלחמתם נגד מלך בבל. בזמן שהשגרירים המתינו למוצא פיו של המלך, דבר ה׳ בא אל ירמיהו לאמור: ״עשה לך מוסרות ומוטות; ונתתם על צוארך. ושלחתם אל מלך אדום ואל מלך מואב ואל מלך בני עמון, ואל מלך צור, ואל מלך צידון - ביד מלאכים הבאים ירושלים, אל צדקיהו מלך יהודה׳׳ (ירמיה כ״ז 2, 3).

ירמיה צווה להורות לשגרירים למסור למלכיהם כי ה׳ הוא זה שנתן אותם ביד נבוכדנצר מלך בבל, וכי עליהם ועל כל העמים לעבוד ״אותו... ואת בנו ואת בן בנו, עד בא עת ארצו...׳׳ (פס׳ 7).

השגרירים אף תודרכו להכריז בפני מלכיהם שאם הם יסרבו להיכנע למלך בבל, הם יוענשו ״בחרב וברעב ובדבר״, עד שיושמדו כליל. בנוסף התרה בהם הנביא שלא להקשיב לנביאי השקר העלולים להשיא להם עצה אחרת. וכך הכריז ה׳: ״ואתם, אל תשמעו אל נביאיכם ואל קיסמיכם ואל חלומותיכם ואל ענניכם ואל כשפיכם, אשר הם אומרים אליכם לאומר: ׳לא תעבדו את מלך בבל.׳ כי שקר הם נביאים לכם, למען הרחיק אתכם מעל אדמתכם, והדחתי אתכם ואבדתם. והגוי, אשר יביא את צוארו בעל מלך בבל ועבדו, והנחתיו על אדמתו, נאום יהוה, ועבדה וישב בה״ (פסוקים -11 8). העונש הקל ביותר שאל רחום וחנון יכול היה להמיט על עם מורד היה כניעה לשלטון בבל; גולי בבל הוזהרו פן יילחמו נגד עול השעבוד, שכן אם יעשו זאת ייאלצו לשאת את מלוא חומרת העונש מיד ה׳.

תדהמתם ופליאתם של שגרירי העמים שנועדו לפני המלך צדקיהו הלכו וגברו כשירמיהו, שנשא על צווארו מוטות עץ שסמל ואת עוול השעבוד, הבהיר להם את רצוןה׳.

ירמיהו עמד בתוקף על מדיניות הכניעה שדגל בה לנוכח ההתנגדות הנחושה של עמו. מי שבלט במיוחד בקרב בני העם שניסו לסתור את עצת ה׳ היה חנניה, אחד מנביאי השקר שמפניהם הזהיר נביא ה׳ את עמו. חנניה, שסבור היה כי ישיג את חסדם של המלך ואנשי חצרו רמי המעלה, נשא את קולו במחאה והכריז כי ה׳ מסר לו דברי עידוד בעבור עם ישראל. הוא אמר: ״כה אמר יהוה צבאות, אלוהי ישראל, לאמור: ׳שברתי את עול מלך בבל. בעוד שנתיים ימים אני משיב אל המקום הזה את כל כלי בית יהוה, אשר לקח נבוכדנאצר מלך בבל מן המקום הזה, ויביאם בבל. ואת יכניה בן יהויקים מלך יהודה ואת כל גלות יהודה הבאים בבלה, אני משיב אל המקום הזה, נאום יהוה: כי אשבר את עול מלך בבל׳״ (ירמיה כ״ח 4-2).

בנוכחות הכוהנים ובני העם שנכחו במפגש, הפציר ירמיהו בעמו להיכנע למלך בבל לפרק הזמן שכונן ה׳. הוא ציטט באוזני אנשי יהודה את נבואות הושע, חבקוק, צפניה ונביאים אחרים, שתוכחותיהם ואזהרותיהם דמו לאלה שיצאו מפיו. הוא הזכיר להם את האירועים שהגשימו את נבואות התגמול על חטאים שהעם לא התחרט עליהם. בעבר, עונשי ה׳ הושתו על אנשים שלא חזרו בתשובה, ובכך הגשימו באופן מושלם את תכלית ה׳ שנחשפה באמצעות שליחיו.

ירמיה חתם את דבריו במסקנה הבאה: ״הנביא, אשר ינבא לשלום, בבא דבר הנביא, יודע הנביא, אשר שלחו יהוה באמת״ (פס׳ 9). אם ישראל תבחר ליטול את הסיכון, אירועי העתיד יראו בבירור מי היה נביא אמת.

דברי ירמיהו, שיעץ לעם להיכנע לבבל, עוררו את חנניה לקרוא תגר על מהימנות המסר שלו. כסמל לשבירת עול בבל הסיר חנניה מצוואר ירמיהו את מוט העץ שסימל את עול השעבוד, שבר אותו, והכריז: ״׳כה אמר יהוה, ככה אשבר זאת על

נבכדנאצר מלך בבל בעוד שנתים ימים, מעל צוואר כל הגוים.׳

״הלך ירמיה הנביא לדרכו״ (פס׳ 11). ככל הנראה לא יכול היה ירמיהו לעשות דבר זולת לפרוש מן העימות. אך ה׳ העניק לו מסר נוסף. כך הורה לו: ״הלוך ואמךת אל חנניה לאמור: ׳כה אמר יהוה: מוטות עץ שברת; ועשית תחתיהן מוטות ברזל. כי כה אמר יהוה צבאות אלוהי ישראל: ׳על ברזל נתתי על צוואר כל הגוים האלה לעבד את נבכתאצר מלך בבל, ועבדהו...׳

״ויאמר ירמיה הנביא אל חנניה הנביא: ׳שמע נא חנניה: לא שלחך יהוה; ואתה הבטחת את העם הזה על שקר. קינון, כה אמר יהוה, הנני משלחך מעל פני האדמה; השנה אתה מת, כי סרה דיברת אל יהוה.׳ וימת חנניה הנביא בשנה ההיא בחודש השביעי׳׳ (פסוקים 17-13).

נביא השקר חיזק את חוסר האמונה של בני העם בירמיהו ובדבריו. הוא הכריז ברוב זדוניותו כי הוא-הוא שליח ה׳; כתוצאה מרשעותו, הוא מת. ירמיהו ניבא את מות חנניה בחודש החמישי; דבריו התאמתו בחודש השביעי, כאשר נבואתו התגשמה.

התסיסה שהתעוררה בעם בעקבות טענותיהם ונבואותיהם של נביאי השקר, העמידה את צדקיהו בחשד של בגידה במלכות. רק בזכות פעולה מהירה והחלטית שנקט, הוא הורשה להמשיך למלוך ביהודה כמלך צמית. ההזדמנות לבצע את הפעולה הזו נקרתה בפני צדקיהו זמן קצר לאחר שיבת השגרירים מירושלים לארצותיהם, בזמן שיצא עם שריה, ״שר מנוחה״ למשימה חשובה בבבל (ירמיה נ״א 59). במהלך ביקורו בחצר מלך בבל חידש צדקיהו את שבועת נאמנותו למלך נבוכדנצר.

בזכות דניאל ושבויים עבריים אחרים התוודע מלך בבל לכוחו ולעליונותו של אלוהי ישראל, אלוהי האמת. כאשר צדקיהו שב והבטיח חגיגית לשמור אמונים למלך, דרש ממנו נבוכדנצר להישבע בשם אלוהי ישראל. אילו כיבד צדקיהו את שבועת הברית המחודשת הזו, הייתה נודעת לנאמנותו השפעה עמוקה על ליבם של רבים מן האנשים שצפו בהתנהגותם של אלה שהתיימרו לנהוג ביראת כבוד בשם ה׳ ולחלוק כבוד לאלוהי העברים.

ואולם, מלך יהודה שכח את הזכות היתרה שניתנה לו, דהיינו, להביא כבוד לשמו של אלוהים-חיים. כך מתעדים הכתובים את מעלליו: ״ויעש הרע בעיני יהוה אלוהיו: לא נכנע מלפניך מיהוה נביא, מפי יהוה. וגם במלך נבוכדנאצר מרד, אשר השביעו באלוהים; ויקש את עורפו, ויאמץ לבבו משוב אל יהוה אלוהי ישראל׳׳ (דברי הימים ב׳ ל׳׳ו 13,12).

בזמן שירמיהו המשיך לשאת את עדותו בארץ יהודה, הקים ה׳ את הנביא יחזקאל בקרב גולי בבל על מנת שיזהיר וינחם את הגולים, ויאשש את דבר ה׳ שדובר באוזניהם מפי ירמיהו. בשנות מלכותו הנותרות של צדקיהו, הבהיר הנביא יחזקאל את האיוולת הטמונה באמונה בנבואות השקר של הנביאים שניבאו על גאולה מהירה, ועודדו את הגולים לייחל לשיבה מהירה לירושלים. הוא אף קיבל הוראה לנבא להם בעזרת מגוון סמלים ומסרים נוקבים, על המצור על ירושלים ועל חורבנה המוחלט.

בשנה השישית למלכות צדקיהו חשף ה׳ בפני יחזקאל בחזון חלק ממעשי התועבות שבוצעו בירושלים, בחצר המקדש ואפילו בקודש הקודשים.

לנגד עיניו המשתאות של הנביא חלפו במהירות מסחררת חדרי ולשכות המקדש על קירותיהם העמוסים ציורי צלמים ואלילים מקושטים: ׳׳ואראה, והנה כל תבנית רמש ובהמה שקץ, וכל גלולי בית ישראל מחוקה על הקיר סביב סביב׳׳ (יחזקאל ח׳ 10).

הוא חזה באנשים שהיו אמורים לשמש מנהיגיו הרוחניים של העם, אותם ״שבעים איש מזקני בית ישראל... עומדים לפניהם, [דהיינו, לפני האלילים] ואיש מקטרתו בידו; ועתר ענן הקטורת עלה.״ הוא חזה בהם מעלים קטורת לפני האלילים שהוכנסו לחדרי חדרים במתחמים הקדושים בחצר המקדש. אנשי יהודה אלה שעסקו בעבודת אלילים השלו את עצמם כשחשבו: ״אין יהוה רואה אתנו.״ ברוב כפירתם, הם הכריזו: ״עזב יהוה את הארץ״ (פסוקים 11, 12).

אך עדיין היו ״תועבות גדלות״ יותר שהנביא עתיד לחזות בהן. בשער שהובל מחצר המקדש לחצר הפנימית ראה הנביא, ״והנה שם הנשים יושבות, מבכות את התמוז,״ וב״חצר בית יהוה הפנימית, והנה פתח היכל יהוה בין האולם ובין המזבח, כעשרים וחמישה איש; אחריהם אל היכל יהוה, ופניהם קדימה, והמה משתחויתם קדמה, לשמש״ (פסוקים 16-13).

הישות הנשגבה שהתלוותה לנביא בחזון המדהים על הרשע והתועבה שפשו במרכזי הקודש בארץ יהודה, פנתה אליו ושאלה: ״הראית בן אדם, הנקל לבית יהודה מעשות את התועבות אשר עשו פה? כי מלאו את הארץ חמס, וישבו להכעיסני, והינם שולחים את הזמורה, אל אפם. וגם אני אעשה בחמה, לא תחוס עיני ולא אחמל; וקראו באוזני קול גדול, ולא אשמע אותם״ (פסוקים 17, 18).

דרך ירמיהו הכריז ה׳ לגבי הרשעים שהתיימרו לעמוד לפני העם בשמו: ״כי גם נביא, גם כוהן חנפו; גם בביתי נמצאתי רעתם, נאום יהוה״ (ירמיה כ״ג 11). בדין הנורא שנחרץ על יהודה, המתועד בסוף קורות מלכות צדקיהו בידי מחבר דברי הימים, שבה ומוזכרת האשמה זו על חילול המקדש. המחבר הקדוש הכריז: ״גם כל שרי הכוהנים והעם, הרבו למעול מעל, ככל תועבות הגוים; ויטמאו את בית יהוה, אשר הקדיש בירושלים״ (דהי״ב ל״ו 14). יום חורבנה של ממלכת יהודה הלך וקרב במהירות. ה׳ לא יכול היה עוד להמשיך לטעת בליבה את התקווה שהוא ימנע את עונשיו הכבדים. הוא הכריז: ״כי הנה בעיר אשר נקרא שמי עליה, אנוכי מחל להרע,״ הוא שאל את אנשי יהודה: ״ואתם, הנקה תינקו?״ ואז הכריז: ״לא תינקו, כי חרב אני קורא על כל יושבי הארץ״ (ירמיה כ״ה 29). ואולם, אפילו מילים אלה התקבלו בלעג. העם שמיאן לחזור בתשובה הכריז: ״יארכו הימים, ואבד כל חזון.״ ואולם, באמצעות יחזקאל, התכחשותם לנבואת האמת הוודאית זכתה לתוכחה קשה. כך הכריז ה׳: ״לכן אמור אליהם: ׳כה אמר אדוני יהוה, השבתי את המשל הזה, ולא ימשלו אותו עוד בישראל: כי אם דיבר אליהם, קרבו הימים, ודבר כל חזון. כי לא יהיה עוד, כל חזון שווא ומקסם חלק בתוך בית ישראל כי אני יהוה, אדבר את אשר אדבר דבר ויעשה, לא תימשך עוד: כי בימיכם בית המרי, אדבר דבר ועשיתיו, נאום אדוני יהוה.׳״

יחזקאל העיד:״ויהי דבר יהוה אלי לאמר: ׳בן אדם, הנה בית ישראל אומרים, החזון אשר הוא חזה, לימים רבים; ולעתים רחוקות הוא נבא. לכן אמר אליהם: ׳כה אמר אדוני יהוה, לא תימשך עוד, כל דברי, אשר אדבר דבר ויעשה, נאום אדוני יהוה.׳״ (יחזקאלי״ב 28-22).

בראשם של שרי ובני העם שהחישו את חורבן האומה עמד צדקיהו מלכם. בעודו זונח לחלוטין את עצות ה׳ שניתנו לו דרך נביאי ה׳, בעודו שוכח את הכרת הטובה שחב לנבוכדנצר ומפר את שבועת הברית החגיגית שנשבע לו בשם אלוהי ישראל, מרד מלך יהודה בנביאי ה׳, בגומל חסדו (נבוכדנצר) ובאלוהיו. ברוב יהירותו הסתמך המלך על חוכמתו שלו, ופנה לעזרת אויבה העתיק של ישראל. הוא החליט ׳׳לשלח מלאכיו מצרים, לתת לו סוסים ועם רב.״

״היצלח?״ שאל ה׳ בנוגע לאיש שהפר בשפלות כל ברית וכל אמון נאמן וקדוש. ״הימלט העושה אלה, והפר ברית ונמלט? וחי אני, נאום אדוני יהוה, אם לא במקום המלך הממליך אותו, אשר בזה את אלתו ואשר הפר את בריתו, איתו בתוך בבל, ימות. ולא בחיל גדול ובקהל רב, יעשה אותו פרעה במלחמה...ובזה אלה, להפר ברית; והנה נתן ידו וכל אלה עשה, לא ימלט׳ (יחזקאל י״ז 18-15).

יום הדין הגיע אל ״חלל רשע, נשיא ישראל.״ [צדקיהו הרשע]. ה׳ הכריז: ״הסיר המצנפת, והרים העטרה״.״ יהודה תיוותר ללא מלך עד ליום שבו המשיח בכבודו ובעצמו יכונן את מלכותו. כה הכריז ה׳: ״ענה עוה, עוה אשימנה.״ [כלומר, אחריב את המלכות]. היה זה צו ה׳ לגבי כס מלכות בית דוד. ״גם זאת לא היה, עד בא אשר לו המשפט ונתתיו.״ (יחזקאל כ״א 32-30).

היציאה לגלות בבל

בשנה התשיעית לשלטון צדקיהו ״בא נבוכדנאצר מלך בבל, הוא וכל חילו על ירושלים,״ והטיל מצור על העיר (מלכים ב׳ כ״ה 1). גורלה של יהודה היה עגום; לא נשקפה לה שום תקווה. ה׳ בכבודו ובעצמו הכריז באמצעות יחזקאל: ״הנני אליך, והוצאתי חרבי מתערה; והכרתי ממך צדיק ורשע.. הוצאתי חרבי מתערה: לא תשוב עוד... ונמס כל לב ורפו כל ידיים וכהתה כל רווח, וכל ברכים תלכנה מים...

״ושפכתי עליך זעמי, באש עברתי אפיח עליך; ונתתיך ביד אנשים בוערים, חרשי משחית.״ (יחזקאל כ״א 10-8, 12, 36).

המצרים עשו כל מאמץ כדי לבוא לעזרת העיר הנצורה; הבבלים שביקשו להרחיקם, נטשו לזמן מה את המצור על בירת יהודה. תקווה לבלבה בליבו של צדקיהו, והוא שלח שליחים אל ירמיהו וביקש ממנו להתפלל לה׳ למען עם ישראל.

התשובה המבהילה ששיגר אליו הנביא הייתה שהבבלים עומדים לחזור, והם יהרסו את העיר. הצו יצא; לא ניתן היה עוד למנוע את משפטי ה׳ מהאומה הכופרת.

ה׳ הזהיר את עמו: ״אל תשאו נפשתיכם לאמיר, הלוך ילכו מעלינו הכשדים: כי לא ילכו. כי אם היכיתם כל חיל כשדים הנלחמים אתכם, ונשארו בם אנשים מדוקרים, איש באוהלו יקומו, ושרפו את העיר הזאת באש״ (ירמיה ל״ז 9, 10). שארית יהודה תצא לגלות כדי ללמוד על בשרה, באמצעות הצרות שיפלו עליה, את הלקחים שמיאנה ללמוד בנסיבות פחות חמורות. לא ניתן היה לערער על צו זה שכונן ה׳, שומר ישראל הקדוש.

בקרב הצדיקים שנותרו בירושלים, שתכלית ה׳ הובהרה להם במלואה, היו אחדים שהחליטו להרחיק מידיו האכזריות של האויב את ארון הקודש שהכיל את לוחות הברית, עליהן נחקקו עשרת הדברות. ואכן, הם נצרו את ארון הברית מכל משמר. בצער רב הצפינו אותו במערה, שם יוסתר מעיני אנשי ישראל ויהודה מפאת חטאיהם, ולא ישוב אליהם עוד. ארון הברית טמון במקום מסתור עד עצם היום הזה; איש לא נגע בו מן היום שבו הוצפן.

שנים רבות עמד ירמיהו לפני העם כעד נאמן של ה׳. כאשר עיר הקודש שגורלה נחרץ עמדה לעבור לידי הגויים, האמין ירמיהו שמלאכתו הסתיימה וניסה לעזוב את העיר, אך הדבר נמנע ממנו, שכן אחד מבני נביאי השקר דיווח כי ירמיהו עומד לחבור לבבלים, וזאת לאחר ששב והאיץ בבני יהודה להיכנע להם. הנביא הכחיש בתוקף את ההאשמה השקרית, ואף על פי כן, ״ויקצפו השרים על ירמיהו, והכו אתו; ונתנו אותו בית האסור... בית הכלא״ (פס׳ 15).

התקוות שהתעוררו בלב שרי ובני העם כאשר צבאות נבוכדנצר פנו דרומה לקראת עימות עם המצרים, התנפצו במהרה. דבר ה׳ היה: ״הנני עליך פרעה מלך מצרים.״ עוצמתה של מצרים לא הייתה אלא קנה רצוץ. ה׳ הכריז בדברו: ״וידעו כל יושבי מצרים, כי אני יהוה, יען היותם משענת קנה לבית ישראל... ״והחזקתי את זרועות מלך בבל, וזרועות פרעה תיפולנה; וידעו כי אני יהוה, בתיתי חרבי ביד מלך בבל, ונטה אותה אל ארץ מצרים״ (יחזקאל כ״ט 3, 6; ל׳ 25).

בזמן ששרי יהודה המשיכו לקוות לשווא לעזרת מצרים, המלך צדקיהו, שליבו בישר לו רעות, נזכר בנביא ה׳ שהושלך לכלא. מקץ ימים רבים שלח המלך לקרוא לירמיהו ושאל אותו בחשאי, בארבע עיניים: ״היש דבר מאת יהוה״? הנביא השיב: ״׳יש,׳ ויאמר: ׳ביד מלך בבל תנתן.׳

״ויאמר ירמיהו אל המלך צדקיהו: ׳מה חטאתי לך ולעבדיך ולעם הזה, כי נתתם אותי אל בית הכלא? ואיה נביאיכם, אשר נבאו לכם, לאמור: ׳לא יבוא מלך בבל עליכם ועל הארץ הזאת?׳ ועתה, שמע נא אדוני המלך: תיפל נא תחינתי לפניך, ואל תשבני בית יהונתן הסופר, ולא אמות שם״ (ירמיה ל״ז 20-17).

בשומעו את הדברים הללו, ״ויצוה המלך צדקיהו, ויפקדו את ירמיהו בחצר המטרה, ונתן לו כיכר לחם ליום מחוץ האופים, עד תם כל הלחם מן העיר; וישב ירמיהו בחצר המטרה״ (פס׳ 21).

המלך לא העז להפגין בפומבי אמונה, ולו קלושה ביותר, בירמיהו ובדבריו. אומנם הפחד שקינן בליבו גרם לו לבקש ממנו מידע בחשאי, אך הוא היה חלש מדי מכדי להתייצב נגד היחס העוין שהפגינו השרים והעם כלפי ירמיהו, ולהיכנע לרצון ה׳ כפי שהוכרז מפי נביא ה׳.

מחצר הכלא המשיך ירמיהו לייעץ לשרים ולעם להיכנע לשלטון בבל. התקוממות תביא למותם הוודאי. מסר ה׳ ליהודה היה: ״היושב בעיר הזאת, ימות בחרב ברעב וכדבר; והיוצא אל הכשדים וחיה, והיתה לו נפשו לשלל וחי.״ דברי ה׳ אלה היו מפורשים וחיוביים. הנביא הכריז בעוז בשם ה׳: ״הנותן תנתן העיר הזאת ביד חיל מלך בבל, ולכדה״ (ירמיה ל״ח 2, 3).

לבסוף, השרים שחמתם בערה בהם בשל העצות החוזרות ונשנות שקבלו מירמיהו, שהיו מנוגדות למדיניות המרי שהם כוננו, הביעו מחאה נמרצת לפני המלך וטענו כי הנביא הוא עוכר ישראל, וכי דבריו ריפו את ידי העם והמיטו עליו אסון; לפיכך, יש להוציאו להורג.

המלך מוג הלב ידע שהאשמות הללו כוזבות; ואולם, כדי לפייס את בעלי השררה בעם, הוא העמיד פנים שהוא מאמין לשקריהם, ומסר לידיהם את ירמיהו על מנת שיעשו בו ככל העולה על רוחם. הנביא הושלך ״אל הבור... אשר בחצר המטרה; וישלחו את יארמיהו בחבלים; ובבור אין מים כי אם טיט, ויטבע ירמיהו בטיט׳׳ (פס׳ 6). אך ה׳ הקים לירמיהו ידידים שהפצירו במלך למענו, וגרמו לו להעביר שוב את ירמיהו אל חצר הכלא.

פעם נוספת זימן המלך בחשאי את ירמיהו והפציר בו לבשר לו את תכלית ה׳ לירושלים. ירמיהו אמר למלך: ׳׳כי אגיד לך, הלוא המת תמיתני; וכי איעצך, לא תשמע אלי.׳׳ המלך כרת עם הנביא ברית סתרים, והבטיח לו: ״חי יהוה את אשר עשה לנו את הנפש הזאת, אם אמיתך, ואם אתנך ביד האנשים האלה, אשר מבקשים את נפשך״ (פסוקים 15, 16).

למלך הייתה עדיין הזדמנות לגלות נכונות להקשיב לאזהרות ה׳, ובכך להמתיק בעזרת חסד ה׳ את עונשי ה׳ שהומטו על עיר הקודש ועל האומה. המסר שניתן למלך מאת ה׳ היה: ״אם יוצא תצא אל שרי מלך בבל וחיתה נפשך, והעיר הזאת לא תשרף באש; וחיתה, אתה וביתך. ואם לא תצא אל שרי מלך בבל, ונתנה העיר הזאת ביד הכשדים, ושרפוה באש; ואתה לא תמלט מידם״ בתגובה המלך אמר: ׳׳אני דואג את היהודים, אשר נפלו אל הכשדים, פן יתנו איתי בידם, והתעללו בי.׳׳ ואולם, הנביא הבטיח למלך: ״לא יתנו,׳׳ והפציר בו: ״שמע נא בקול יהוה, לאשר אני דובר אליך - וייטב לך, ותחי נפשך׳׳ (פסוקים 20-17).

וכך, אפילו עד השעה האחרונה, הבהיר ה׳ מפורשות את נכונותו להטות את חסדו על מי שיבחרו להיכנע לדרישותיו הצודקות. אילו בחר המלך לציית לה׳, חייהם של בני העם היו נחסכים והעיר היה ניצלת משריפה. ואולם, המלך האמין שהוא הלך רחוק מדי מכדי לשוב על עקבותיו. הוא פחד מבני עמו, חשש להפוך מטרה ללעג וחשש לחייו. מקץ שנים של מרי נגד ה׳, הוא חשב שיהיה משפיל מדי לומר לעמו: ׳מקבל אני את דבר ה׳ מפי הנביא ירמיהו; איני מעז להילחם באויב לאור האזהרות הללו.׳

בדמעות הפציר ירמיהו בצדקיהו להציל את עצמו ואת עמו. ברוח נכאה הבטיח לו שאלמלא יקשיב לעצת ה׳, לא יוכל להציל את חייו, וכל רכושו ייפול בידי הבבלים. ואולם, המלך שעלה על הדרך הרעה מיאן לשוב על עקבותיו. הוא החליט להישמע לעצותיהם של נביאי השקר ושל האנשים שהוא תעב, אשר לעגו לחולשתו שהתבטאה בכניעתו לרצונם בקלות כה רבה. הוא הקריב את חירותו הנאצלת כגבר וכמלך, והפך לעבד נרצע של דעת הציבור. על אף שלא התכוון לעשות את הרע, הוא אף לא החליט בנחישות להתייצב בעוז לצד הצדק. על אף שהאמין בערכה הרב של העצה שקיבל מירמיהו, לא היה לו את הכוח הנפשי כדי לפעול על פיה; כתוצאה מכך, הוא פסע בעקביות בדרך הרעה.

המלך צדקיהו היה כה חלש, שהוא אפילו לא רצה שאנשי חצרו ועמו יידעו שהוא נועץ בירמיהו; כה גדול היה הפחד מבני אדם שאחז בנשמתו. אילו קם והכריז באומץ על אמונתו בדברי הנביא, שמחציתם כבר התגשמו, חורבן עצום היה נמנע! היה עליו לומר, ׳אציית לה׳ ואציל את העיר מחורבן מוחלט. איני מעז להתעלם מצווי ה׳ מפאת פחד מאדם או רצון לשאת חן בעיני בני האדם. אני אוהב את האמת ושונא את החטא, ואני בוחר לקבל את עצת ה׳ אלוהי צבאות, מלך ישראל, ולפעול על פיה.׳

לו עשה זאת, בני העם היו מכבדים את רוחו האמיצה, והמהססים שהתנודדו בין אמונה לחוסר אמונה, היו נוטלים צעד נחוש ומתייצבים לצד הצדק. לו צעד בדרך הישר נטולת הפחד ורוויית הצדק, היא הייתה מפיחה בנתיניו השראה להעריץ את מלכם ולשמור לו אמונים. הוא היה זוכה לתמיכה רבה, ויהודה הייתה נחסכת מן הכאב הבל-יתואר של הטבח, הרעב, האש והחורבן שניחתו עליה.

חולשתו של צדקיהו הייתה חטא שעליו הוא שילם בעונש נוראי. האויב עלה על הארץ במהירות עצומה, כמפולת שלגים שאין לעצרה, והחריב את עיר הקודש. צבאות יהודה הובסו. הארץ נכבשה. המלך צדקיהו נלקח בשבי ובניו נטבחו נגד עיניו. הוא הובל בשבי הרחק מירושלים; עיניו נעקרו, ולאחר שהגיע לבבל, הוא מת בייסורים. היכל ה׳ המפואר שעיטר את פסגת הר ציון במשך למעלה מארבע מאות שנה, נחרב בידי הבבלים: ״וישרפו את בית האלוהים, וינתצו את חומת ירושלים; וכל ארמונותיה שרפו באש, וכל כלי מחמדיה להשחית״ (דברי הימים ב׳ ל״ו 19).

בשעת חורבנה הסופי של ירושלים בידי נבוכדנצר, רבים מתושביה שניצלו מזוועות המצור הממושך, מתו בחרב. מבין אלה שנותרו בחיים, אחדים, בעיקר ראשי הכוהנים, הקצינים ושרי המחוז, נשבו ונלקחו לבבל, שם הוצאו להורג כבוגדים. תושבים אחרים נשבו וגלו לבבל וחיו בגלות כעבדי נבוכדנצר ובניו ״עד מלך מלכות פרס. למלאות דבר יהוה בפי ירמיהו״ (פסוקים 20, 21).

על אודות ירמיהו נכתב: ״ויצו נבוכדראצר מלך בבל, על ירמיהו, ביד נבוזראדן רב טבחים, לאמור: קחנו, ועיניך שים עליו, ואל תעש לו מאומה רע: כי אם כאשר ידבר אליך, כן עשה עמו״ (ירמיה ל״ט 11, 12).

לאחר ששוחרר מן הכלא בידי שרי בבל, בחר הנביא לחבור לגורלה של שארית העם החלשה, עליה נמנו ״עניי הארץ״ שנותרו ביהודה בהוראת הבבלים כדי לשמש ככורמים וחקלאים )שם, פס׳ 10). הבבלים מינו את גדליה למושל שיפקח עליהם. מקץ חודשים ספורים ממינויו נרצח גדליה בידי בוגדים. בני העם הדלים והאומללים שחוו צרות וקשיים רבים, שוכנעו לבסוף בידי מנהיגיהם לבקש מחסה בארץ מצרים.

ירמיהו נשא את קולו במחאה נגד הצעד הזה. הוא הפציר בעם: ״לא תביאו נוצרים לגור שם.״ אך איש לא הקשיב לעצתו שניתנה בהשראת ה׳, וכל שארית יהודה, על כל הגברים, הנשים והטף, נמלטה לארץ מצרים: ״ויבואו ארץ מצרים, כי לא שמעו בקול יהוה; ויבאו עד תחפנחס״ (ירמיה מ״ג 5-7).

נבואות החורבן שהוכרזו מפי ירמיהו על שארית העם שמרדה בנבוכדנצר ונמלטה למצרים, נמהלו בהבטחות למחילה למי שישובו בתשובה, יפנו עורף לאיוולתם ויסכימו לשוב לארץ יהודה. אלוהים אומנם לא יציל את אלה שזנחו את עצתו ונענו לפיתויי עבודת האלילים המצרית, אך הוא יטה חסד לאלה שיוכיחו את נאמנותם וחסידותם. וכך הכריז ה׳: ״ופליטי חרב ישבון מן ארץ מצרים, ארץ יהודה, מתי מספר; וידעו כל שארית יהודה, הבאים לארץ מצרים לגור שם, דבר מי יקום, ממני ומהם״ (ירמיה מ״ד 28).

צערו הרב של הנביא על סיאובם ושחיתותם המוחלטת של בני העם, שהיו אמורים להיות אור לגויים ולשמש כאור הרוחני של העולם, ויגונו הכבד על גורלה המר של ציון וגורל עמו שנשבה וגלה לבבל - נחשפים בקינות שהעלה על הכתב כזכר לאיוולת הטמונה בהפניית עורף לעצות ה׳ והסתמכות על חוכמת אנוש. בעיצומו של החורבן שהתחולל, הנביא היה עדיין מסוגל להכריז: ״חסדי יהוה כי לא תמנו, כי לא כלו רחמיו״ (איכה ג׳ 22)׳ להלן התפילה שהוא נשא בקביעות: ״נחפשה דרכינו ונחקורה, תשובה עד יהוה״ (איכה ג׳ 40). בזמן שיהודה הייתה עדיין אומה בקרב העמים, שאל ירמיהו את ה׳: ״המאוס מאסת את יהודה, אם בציון געלה נפשך?״ הוא התחנן לה׳ ללא מורא: ״אל תנאץ למען שמך.״ (ירמיה י״ד 19, 21).

אמונתו החזקה של הנביא בתכליתו הנצחית של ה׳ לטעת סדר באי-סדר, ולהפגין בפני עמי העולם והיקום כולו את תכונותיו הנעלות - צדק ואהבה - עוררה אותו להתחנן לה׳ בביטחון מלא למען אלה שיעזבו את הדרך הרעה ויעלו על דרך הישר והצדקה.

ואולם, ציון נחרבה כליל ועם ה׳ ישב בגלות. בצער רב וביגון כבד הכריז הנביא: ״איכה ישבה בדד, העיר רבתי עם, והיותה כאלמנה! רבתי בגוים, שרתי במדינות, היתה למס! בכו תבכה בלילה, ודמעתה על לחיה; אין לה מנחם, מכל אוהביה: כל רעיה בגדו בה, היו לה לאויבים.

״גלתה יהודה מעוני, ומרוב עבודה היא ישבה בגוים, לא מצאה מנוח; כל רודפיה השיגוה, בין המצרים. דרכי ציון אבלות, מבלי באי מועד, כל שערה שוממין, כוהניה נאנחים; בתולותיה נוגות, והיא מר לה. היו צריה לראש אויביה שלו, כי יהוה הוגה על רוב פשעיה, עולליה הלכו שבי לפני צר... ״איכה יעיב באפו אדוני את בת ציון, השליך משמים ארץ, תפארת ישראל; ולא זכר הדום רגליו ביום אפו! בילע אדוני ולא חמל את כל נאות יעקב, הרס בעברתו מבצרי בת יהודה, הגיע לארץ; חילל ממלכה ושריה. גדע בחרי אף כל קרן ישראל: השיב אחור ימינו, מפני אויב; ויבער ביעקב כאש להבה, אכלה סביב. דרך קשתו כאויב, ניצב ימינו כצר, ויהרוג כל מחמדי עין; באוהל בת ציון שפך כאש חמתו...

״מה אעידך? מה אדמה לך הבת ירושלים? מה אישה לך ואנחמך בתולת בת ציון? כי גדול כים שברך, מי ירפא לך?

״זוכר יהוה מה היה לנו, הביטה וראה את חרפתנו. נחלתנו נהפכה לזרים, בתינו לנכרים. יתומים היינו ואין אב, אמותינו כאלמנות... אבותינו חטאו ואינם, ואנחנו עוונותיהם סבלנו. עבדים משלו בנו, פורק אין מידם... עול זה היה דוה לבנו; על אלה חשכו עינינו.״

״אתה יהוה לעולם תשב, כיסאך לדור ודור. למה לנצח תשכחנו? תעזבנו לאורך ימים? השיבנו יהוה אליך ונשובה, חודש ימינו כקדם.״ (איכה א׳ 5-1; ב׳ 4-1, 13; ה׳ 3-1, 7, 8, 17, 21-19).

אור זורח בחשיכה

שנות החורבן והמוות האפלות שסימנו את קץ מלכות יהודה, היו עלולות לזרוע ייאוש אפילו בלבבות החזקים והאמיצים ביותר, ללא נבואות העידוד שניתנו מפי שליחי ה׳.

באמצעות ירמיהו שפעל בירושלים, דניאל ששירת בחצר מלך בבל ויחזקאל שישב על גדות נהר כבר, הבהיר ה׳ בחסדו את תכליתו הנצחית, ואישש את נכונותו להגשים את הנבואות שניתנו לעם הנבחר ותועדו בתורת משה. ה׳ יקיים את הבטחותיו למען חסידיו שידבקו בו וישמרו לו אמונים, שהרי ״דבר אלוהים חי וקיים״ (פטר״א א׳ 23).

בימי נדודיהם במדבר סיפק ה׳ לילדיו שפע של אמצעים שיעזרו להם לזכור את דברי תורתו. לאחר השתקעותם בכנען, היה עליהם לשנן את מצוות ה׳ מדי יום בביתם, לכתוב אותן על מזוזות דלתותיהם ושעריהם, ולחקוק אותן על לוחות זיכרון. הם היו אמורים להלחין מנגינות למילות התורה ולשיר אותן, צעירים ומבוגרים כאחד. הכוהנים היו אמורים ללמד את המצוות הקדושות באספות פומביות, ומושלי האומה היו אמורים ללמוד אותן ולהגות בהן מדי יום. ה׳ הורה ליהושע בנוגע לספר התורה: ״לא ימוש ספר התורה הזה מפיך, והגית בו יומם ולילה,למען תשמור לעשות כל הכתוב בו: כי אז תצליח את דרכך...״ (יהושע א׳ 8).

יהושע לימד את כל עם ישראל את תורת משה. ״לא היה דבר, מכל אשר ציוה משה, אשר לא קרא יהושע נגד כל קהל ישראל והנשים והטף והגר ההולך בקרבם״ (יהושע ח׳ 35). הדבר עלה בקנה אחד עם צו ה׳ המפורש, שהורה לעם ללמוד ולשנן בפומבי את התורה אחת לשבע שנים בימי חג הסוכות. מנהיגיו הרוחניים של עם ישראל צוו: ״הקהל את העם, האנשים והנשים והטף וגרך, אשר בשעריך, למען ישמעו ולמען ילמדו, ויראו את יהוה אלוהיכם, ושמרו לעשות את כל דברי התורה הזאת. ובניהם אשר לא ידעו, ישמעו ולמדו ליראה את יהוה אלוהיכם כל הימים, אשר אתם חיים על האדמה, אשר אתם עוברים את הירדן שמה לרשתה״ (דברים ל״א 12, 13).

אילו הקשיבו בני ישראל לעצה הזו ויישמו אותה במהלך הדורות, כמה שונות היו תולדות ישראל! רק אלה שרחשו יראת כבוד לדבר ה׳ הקדוש יכלו לקוות להתגשמות התכלית האלוהית. כיבוד תורת ה׳ חיזק את ישראל בימי מלכות דוד ובשנות מלכותו הראשונות של שלמה; ובאמצעות אמונה בדבר ה׳ החי התחולל תיקון רוחני בימי אליהו ויאשיהו. במאמציו לחולל תיקון רוחני בארץ הסתמך ירמיהו על אותם כתבי קודש שהכילו את האמת האלוהית והיוו את מורשת ישראל העשירה ביותר. בכל מקום שבו שירת הוא פנה אל בני העם והפציר בהם מעומק לבו: ״שמעו את דברי הברית הזאת״ (ירמיה י״א 2); המילים הללו יעניקו להם תובנה מלאה על תכליתו של ה׳ להעביר לכל עמי העולם את הידע על האמת המושיעה.

בשנות הכפירה האחרונות של יהודה, תוכחות הנביאים הועילו אך במעט; בזמן שצבאות בבל עלו בפעם השלישית והאחרונה על ירושלים כדי לצור עליה, אפסה תקווה מכל לב. ירמיהו ניבא על חורבן מוחלט; התעקשותו על כניעת העם לבבלים הובילה לבסוף למאסרו ולהשלכתו לכלא. ואולם, ה׳ לא הותיר את קומץ חסידיו שנותרו בעיר ללא תקווה. אפילו בזמן שירמיהו היה נתון תחת פיקוח ומעקב צמוד של אויביו שלעגו למסריו, הוא קיבל התגלויות חדשות לגבי נכונותו של אלוהי השמיים למחול ולהושיע; התגלויות אלה שימשו מקור בלתי אכזב של נחמה לקהילת ה׳ מן היום ההוא ועד ימינו.

ירמיהו שנאחז בהבטחות ה׳, המחיש דרך משל שהציג לפני תושבי העיר שגורלה נחרץ את אמונתו החזקה בהתגשמות הסופית של תכלית ה׳ לעמו. בנוכחות עדים, ותוך הקפדה יתרה על כל הצעדים החוקיים הנדרשים, הוא רכש כדת וכדין, בשבעה עשר שקלי כסף, שדה של אבות קדומים בעיירה השכנה ענתות, שהייתה לו הזכות לקנותו לפי חוקי הירושה והגאולה.

מנקודת מבט אנושית, רכישת האדמה הזו בשטח שנמצא בשליטת הבבלים נראתה כמעשה איוולת. הנביא עצמו ניבא את חורבן ירושלים, את הרס יהודה ואת חורבנה המוחלט של הממלכה. הוא ניבא על תקופת גלות ממושכת בבבל הרחוקה. בגילו המבוגר, לא יכול היה לקוות להפיק תועלת אישית מרכישתו. ואולם, התעמקותו בנבואות שתועדו בכתובים הפיחה בליבו אמונה איתנה שה׳ ישיב את בניו מן הגלות אל נחלתם העתיקה בארץ המובטחת. בעיני אמונה חזה ירמיהו בגולי בבל שבים לארץ אבותיהם בקץ שנות ייסוריהם, ומתיישבים בה. באמצעות רכישת הקרקע בענתות ביקש הנביא להפיח בלב העם את התקווה שהעניקה נחמה רבה כל כך לליבו.

כאשר חתם על שטרי המכר ווידא את חתימות העדים של כל הצדדים, הורה ירמיהו לברוך מזכירו: ״לקוח את הספרים האלה, את ספר המקנה הזה ואת החתום ואת ספר הגלוי הזה, ונתתם בכלי חרש, למען יעמדו ימים רבים. כי כה אמר יהוה צבאות אלוהי ישראל: ׳עוד יקנו בתים ושדות וכרמים בארץ הזאת׳״ (ירמיה ל״ב 14, 15).

כה מייאשת הייתה התחזית הקודרת לגבי יהודה בשעה שבה נערכה הרכישה יוצאת הדופן הזו, שמיד עם תום השלמת הרכישה ושמירת המסמכים החתומים, אמונתו של ירמיהו, איתנה ככל שהייתה, עמדה בפני מבחן קשה. האם פעל מתוך ביטחון עצמי מופרז כשניסה לעודד את אנשי יהודה? האם באמצעות ניסיונו הנואש לאשש את הבטחות דבר ה׳, השלה את העם והעניק לו בסיס לתקווה כוזבת? העם שכרת ברית עם ה׳ הפגין מזה זמן רב בוז לאמצעים ולברכות שה׳ הרעיף עליו. האם ההבטחות שניתנו לעם הנבחר יתגשמו אי פעם במלואן?

מבולבל, נסער ושחוח, ואף נושא צער רב על סבלותיהם של בני עמו שמיאנו להתחרט על חטאיהם, פנה הנביא לה׳ כדי לקבל הארה נוספת באשר לתוכניתו בעבור האנושות.

הוא התפלל: ״אהה, אדוני יהוה! והנה אתה עשית את השמים ואת הארץ בכוחך הגדול ובזרועך הנטויה: לא יפלא ממך כל דבר.

״עושה חסד לאלפים, ומשלם עון אבות אל חיק בניהם אחריהם; האל הגדול הגבור, יהוה צבאות שמו.

״גודל העצה ורב העליליה, אשר עיניך פקוחות על כל דרכי בני אדם, לתת לאיש כדרכיו וכפרי מעלליו. אשר שמת אותות ומופתים בארץ מצרים עד היום הזה, ובישראל, ובאדם; ותעשה לך שם כיום הזה.

״ותוצא את עמך את ישראל מארץ מצרים באותות ובמופתים, וביד חזקה ובזרוע נטויה ובמורא גדול. ותתן להם את הארץ הזאת, אשר נשבעת לאבותם לתת להם, ארץ זבת חלב ודבש. ויבואו וירשו אתה, ולא שמעו בקולך ובתורתך לא הלכו, את כל אשר צויתה להם לעשות, לא עשו; ותקרא אותם את כל הרעה הזאת״ (פסוקים 23-17).

צבאות נבוכדנצר עמדו למוטט את חומות ציון ולכבוש את העיר בסערה. אלפים איבדו את חייהם בניסיון נואש להגן על העיר. רבבות גוועו ברעב ובמגפות. גורלה של ירושלים נגזר ונחתם. צריחי סוללות המצור של כוחות האויב התנשאו מעל חומות העיר. אך הנביא המשיך בתפילתו היוקדת לה׳: ״הנה הסוללות באו העיר ללכדה, והעיר נתנה ביד הכשדים הנלחמים עליה, מפני החרב והרעב והדבר; ואשר דיברת היה, והנך רואה. ואתה אמרת אלי, אדוני יהוה, קנה לך השדה בכסף, והעד עדים; ורועיר נתנה ביד הכשדים״ (פסוקים 24, 25).

ה׳ בחסדו ענה לנביא על תפילתו, כנאמר: ״ויהי דבר יהוה אל ירמיהו...״ בשעה קשה זו, כשאמונתו של שליח האמת נבחנה כמו באש, השיב ה׳ לנביא: ״הנה אני יהוה, אלוהי כל בשר; הממני יפלא כל דבר?״ (פסוקים 26, 27). העיר תיפול במהרה בידי הבבלים; שעריה וארמונותיה יועלו באש וישרפו כליל; ואולם, חרף העובדה שחורבן העיר ממשמש ובא ותושבי ירושלים יוגלו מן הארץ, אף על פי כן, תכליתו הנצחית של ה׳ בעבור ישראל טרם התגשמה. בתשובה נוספת שנתן לעבדו הכריז ה׳ את גורלם של בני העם שמכותיו ניחתו עליהם:

״הנני מקבצם מכל הארצות, אשר הדחתים שם באפי ובחמתי ובקצף גדול; והשבותים אל המקום הזה, והשבתים לבטח. והיו לי לעם; ואני אהיה להם לאלוהים.

״ונתתי להם לב אחד ודרך אחד, ליראה אותי כל הימים, לטוב להם ולבניהם אחריהם.

״ וכרתי להם ברית עולם, אשר לא אשוב מאחריהם, להיטיבי אותם.

״ואת יראתי אתן בלבבם, לבלתי סור מעלי. וששתי עליהם, להטיב אותם; ונטעתים בארץ הזאת, באמת, בכל לבי ובכל נפשי.

״כי כה אמר יהוה, כאשר הבאתי אל העם הזה את כי הרעה הגדולה הזאת,

כן אנוכי מביא עליהם את כל הטובה, אשר אנוכי דיבר עליהם. ונקנה השדה בארץ הזאת, אשר אתם אומרים, שממה היא מאין אדם ובהמה, נתנה ביד הכשדים. שדות בכסף יקנו, וכתוב בספר וחתום והעד עדים, בארץ בנימין ובסביבי ירושלים ובערי יהודה ובערי ההר, ובערי השפלה ובערי הנגב. כי אשיב את שבותם, נאום יהוה״ (פסוקים 44-37).

לאישוש הבטחותיו בדבר גאולה ושיקום, ״ויהי דבר יהוה אל ירמיהו, שנית; והוא עודנו יצור, בחצר המטרה לאמור:

״כה אמר יהוה, עושה: יהוה, יוצר אותה להכינה; יהוה שמו. קרא אלי, ואענך; ואגידה לך גדולות בצורות, לא ידעתם. כי כה אמר יהוה אלוהי ישראל על בתי העיר הזאת ועל בתי מלכי יהודה הנתוצים, אל הסוללות ואל החרב...הנני מעלה לה ארוכה ומרפא, ורפאתים; וגיליתי להם עתרת שלום ואמת. והשיבותי את שבות יהודה ואת שבות ישראל; ובינתיים כבראשונה.

״וטהרתים מכל עונם אשר חטאו לי... והיתה לי לשם ששון , לתהילה ולתפארת לכל גויי הארץ, אשר ישמעו את כל הטובה, אשר אנכי עושה אותם, ופחדו ורגזו על כל הטובה ועל כל השלום, אשר אנוכי עושה לה.

״כה אמר יהוה, עוד ישמע במקום הזה, אשר אתם אומרים, חרב הוא מאין אדם ומאין בהמה, בערי יהודה ובחצות ירושלים...קול ששון וקול שמחה, קול חתן וקול כלה, קול אומרים, הודו את יהוה צבאות כי טוב יהוה כי לעולם חסדו , מביאים תודה בית יהוה. כי אשיב את שבות הארץ כבראשונה, אמר יהוה.

״כה אמר יהוה צבאות, עוד יהיה במקום הזה החרב מאין אדם ועד בהמה, ובכל עריו, נוה רעים, מרבצים צאן. בערי ההר בערי השפלה, ובערי הנגב, ובארץ בנימין ובסביבי ירושלים, ובערי יהודה, עד תעבורנה הצאן על ידי מונה, אמר יהוה.

״הנה ימים באים, נאום יהוה; והקימותי את הדבר הטוב, אשר דיברתי אל בית ישראל ועל בית יהודה״ (ירמיה ל״ג 14-1).

כך נוחמה קהילת ה׳ באחת השעות האפלות ביותר שידעה מעודה במהלך מלחמתה הממושכת עם כוחות האופל. דומה היה שהשטן ניצח במאמציו להשמיד את ישראל; אך ה׳ שלט על אירועי ההווה, ובשנים הבאות יקבל עמו הזדמנות נוספת כאשר ה׳ ישיב עטרה ליושנה. המסר של ה׳ לעמו היה: ״ואתה אל תירא עבדי יעקב... ואל תחת ישראל, כי הנני מושיעך מרחוק, ואת זךעך מארץ שבים; ושב יעקב ושקט ושאנן, ואין מחריד. כי איתך אני נאום יהוה, להושיעך...כי אעלה ארוכה לך וממכותיך ארפאך״ (ירמיה ל׳ 10, 11, 17).

ביום השמח שבו ישיב ה׳ את עמו לארצו וישקמו, שבטי ישראל המפולגים ישובו ויתאחדו כעם אחד. הכול יכירו בה׳ כשליט על ״כל משפחות ישראל.״ כה הכריז ה׳: ״והייתם לי לעם.״ ״רנו ליעקב שמחה, וצהלו בראש הגוים; השמיעו, הללו ואימרו, הושע יהוה את עמך, את שארית ישראל. הנני מביא אותם מארץ צפון, וקבצתים מירכתי ארץ, בם עור ופיסח, הרה ויולדת יחדו: קהל גדול ישובו הנה. בבכי יבואו , ובתחנונים אובילם, אוליכם אל נחלי מים, בדרך ישר לא יכשלו בה. כי הייתי לישראל לאב, ואפרים בכורי הוא״ (ירמיה ל׳ 25, 22; ל״א 8-6).

בני העם שנמנו על עמו הנבחר של אלוהי השמיים, שאותו העדיף על פני כל העמים, הושפלו לעיני הגויים; כתוצאה מכך, הם ילמדו את לקח הציות שכה נחוץ להם למען אושרם בעתיד. אך עד שילמדו את הלקח הזה, ה׳ לא יוכל לעשות למענם את כל מה שחפץ לעשות. לשם הבהרת תכליתו לייסרם למען תועלתם הרוחנית, הכריז ה׳: ״ויסרתיך למשפט, ונקה לא אנקך״ (ירמיה ל׳ 11). האנשים הללו שהיו מושא אהבתו מלאת הרוך, לא יישארו בצד לעד. לעיני כל אומות העולם יפגין ה׳ את תוכניתו להנחיל לעמו ניצחון מזהיר לאחר תבוסה מוחצת, להושיע את עמו ולא להשמידו. וזה המסר שנתן ה׳ לנביא:

״מזרה ישראל יקבצנו, ושימרו כרועה עדרו. כי פדה יהוה את יעקב; וגאלו מיד חזק ממנו. ובאו וריננו במרום ציון, ונהרו אל טוב יהוה על דגן ועל תירוש ועל יצהר ועל בני צאן ובקר; והיתה נפשם כגן רוה, ולא יוסיפו לדאבה עוד...

״והפכתי אבלם לששון ונחמתים, ושמחתים מיגונם. וחיתי נפש הכוהנים דשן; ועמי את טובי ישבעו, נאום יהוה.״

״כה אמר יהוה צבאות, אלוהי ישראל, עוד יאמרו את הדבר הזה בארץ יהודה ובעריו, בשובי את שבותם: יברכך יהוה נוה צדק, הר הקודש. וישבו בה יהודה וכל עריו, יחדיו: איכרים, ונסעו בעדר. כי הרויתי נפש עייפה; וכל נפש דאבה מילאתי.״

״הנה ימים באים, נאום יהוה; וכרתי את בית ישראל ואת בית יהודה ברית חדשה. לא כברית, אשר כרתי את אבותם, ביום החזיקי בידם להוציאם מארץ מצרים, אשר המה הפרו את בריתי, ואנוכי בעלתי בם, נאום יהוה. כי זאת הברית אשר אכרות את בית ישראל אחרי הימים ההם, נאום יהוה, נתתי את תורתי בקרבם, ועל ליבם אכתובנה; והיתי להם לאלוהים, והנה יהיו לי לעם. ולא ילמדו עוד איש את רעהו ואיש את אחיו לאמור, דעו את יהוה; כי כולם ידעו אותי למקטנם ועד גדולם, נאום יהוה, כי אסלח לעוונם, ולחטאתם לא אזכר עוד׳׳ (ירמיה ל״א 14-9, 25-22, 33-30).

חלק ה׳ - בארצות הגויים

״אתם עדיי, נאום יהוה, ועבדי אשר בחרתי.״ (ישעיה מ״ג 10).

בחצר מלך בבל

בקרב בני ישראל שהוגלו לבבל בראשית שבעים שנות הגלות היו גם משיחיים פטריוטיים. הם נותרו נאמנים כפלדה לעקרונות הצדק והמוסר, לא הושחתו ברשע ואנוכיות, אלא כיבדו את ה׳ בכל מחיר, יהיה אשר יהיה אובדנם. בארץ שביים הם היו אמורים להוציא לפועל את תכלית ה׳ בכך שיעניקו לגויים את הברכות הנובעות מידיעת ה׳. הם היו אמורים להיות שגריריו. ה׳ ציפה מהם שלא יתפשרו עם עובדי האלילים, ושיישאו בגאון את אמונתם ואת שמם כעובדי ה׳, אלוהי האמת, וזאת כדי להביא לו כבוד. והם אכן עשו זאת. הם כיבדו את ה׳, הן בעת שלום ושגשוג והן בעת צרה ומחסור, וה׳ כיבד אותם.

הגויים המנצחים הכריזו ביהירות כי אנשים אלה, חסידי ה׳, חיו כעת בשבי בבבל, וכי כלי היכל ה׳ ניצבו כעת במקדש אלילי בבל - ראיה לכך שדתם ומנהגיהם עלו על דתם ומנהגיהם של העברים. ואולם, באמצעות ההשפלות שחוותה ישראל עקב נטישתה את אלוהיה, נתן ה׳ לבבל ראיות לעליונותו, לקדושת מצוותיו ולתוצאות הוודאיות של אי ציות למצוותיו. הוא נתן את העדות הזו בדרך היחידה שיכולה הייתה להינתן: דרך חסידיו ששמרו לו אמונים.

בין בני העם ששמרו אמונים לה׳ היו דניאל ושלושת רעיו: דוגמאות מופתיות של אנשים החוברים לאלוהי החוכמה והגבורה. מן הפשטות היחסית של ביתם העברי הצנוע, שלושה נערים אלה שמוצאם משושלת מלכות, נלקחו לערים המפוארות ביותר, ומשם לחצרו של המלך הכביר ביותר בעולם.

נבוכדנצר הורה ״לאשפנז רב סריסיו להביא מבני ישראל ומזרע המלוכה ומן הפרתמים, ילדים אשר אין בהם כל מאום וטובי מראה ומשכילים בכל חוכמה ויודעי רעת ומביני מדע ואשר כח בהם לעמוד בהיכל המלך...״ ״ויהי בהם מבני יהודה דניאל, חנניה, מישאל ועזריה.״ (דניאל א׳ 6-3). נבוכדנצר, שראה בצעירים אלה הבטחה ליכולת מזהירה ויוצאת דופן, היה נחוש בדעתו להכשירם כדי שימלאו תפקידים חשובים בממלכתו.

הוא ביקש להכשירם לקראת מפעל חייהם, ולכן דאג שהם ילמדו את שפת בבל, ובמשך שלוש שנים יזכו בהכשרה מעולה ובחינוך יוצא דופן, כיאה לנסיכים.

שמותיהם של דניאל וחבריו שונו לשמות שייצגו אלילים בבליים. משמעות רבה נודעה לשמות שנתנו הורים עבריים לילדיהם. לרוב, שמות אלה ייצגו את תכונות האופי שביקשו ההורים לפתח בילדיהם.

השר שהנערים העבריים הופקדו תחת חסותו העניק להם שמות חדשים: ״וישם לדניאל בלטשאצר, ולחנניה שדרך, ולמישאל מישך, ולעזריה עבד נגו.״ (שם, פס׳ 7).

המלך לא הכריח את הנערים העבריים להתכחש לאמונתם ולאמץ את האלילות, אך הוא קיווה שהדבר יקרה בהדרגה. בכך שהעניק להם שמות הקשורים לאלילות וגרם להם לחזות מדי יום במנהגים אליליים, ובכך שהיו נתונים תחת השפעת הטקסים המפתים של עבודת האלילים, הוא קיווה להדיחם לנטוש את דתם ולאמץ את עבודת האלילים הבבלית.

מראשית כהונתם בחצר המלכות נבחנו הנערים העבריים במבחן אופי מכריע. תכלית המבחן הייתה לגרום להם לאכול את המזון שהוגש על שולחן המלך ולשתות את יין המלך. במבחן זה ביקש המלך להפגין את חסדו כלפיהם ואת דאגתו לשלומם. אך מכיוון שחלק מן המזון שהוגש על שולחן המלך הוקרב לאלילים, המזון כולו הוקדש לאלילים; לכן, מי שאכל ממנו נחשב כמי שחלק כבוד לאלילי בבל. דניאל וחבריו נדרשו לקחת חלק במחוות כבוד זו, אך נאמנותם לה׳ מנעה מהם לאכול על שולחן המלך. אפילו אם יעמידו פנים שהם אוכלים ושותים מן המזון והיין שעל שולחן המלך, הדבר ייחשב כהתכחשות לאמונתם. אילו יעשו זאת, הם יצדדו באלילות ויחללו את עקרונות תורת ה׳.

בנוסף, הם לא יעזו להסתכן בהשפעה המחלישה של חיי מותרות וחיי הוללות על התפתחותם הגופנית, השכלית והרוחנית. בזכות בקיאותם בחומש, הם הכירו היטב את מעלליהם ואחריתם של נדב ואביהו שלא ריסנו את תאוותיהם, והם ידעו היטב כי בריאותם הגופנית והנפשית וכושרם השכלי יינזקו עקב שתיית יין.

דניאל ורעיו חונכו בידי הוריהם למתינות ולהינזרות. לימדו אותם שה׳ ידרוש מהם דין וחשבון על יכולותיהם וכישוריהם, וכי עליהם לא להחליש לעולם את כוחות הנפש שלהם. חינוך זה וההרגלים שהקנו להם הוריהם, היו האמצעי שעזר לדניאל ולרעיו לשמור על עצמם בעיצומן של ההשפעות המשחיתות של חצר מלכות בבל. עזים היו הפיתויים שסבבו אותם בחיי הפאר והמותרות בחצר המלכות המושחתת. אך שום כוח, שום השפעה, לא יכלו להסיטם מן העקרונות שלמדו משחר ילדותם דרך לימוד דבר ה׳ ומעשיו.

אילו רק רצה יכול היה דניאל למצוא בסביבתו ובחייו הנוכחיים סיבה סבירה לוותר על הרגלי המתינות הנוקשים שדבק בהם. יכול היה לטעון כי בשל תלותו בחסד המלך והיותו נתון תחת שליטתו, לא הייתה לו כל דרך אחרת זולת לאכול ממזון המלך ולשתות מיינו; שכן, אילו ידבק במצוות התורה, הוא יעליב את המלך, וקרוב לוודאי שיאבד את מעמדו ואת חייו. אילו יתעלם ממצוות ה׳, הוא יזכה בחסדו של המלך ויבטיח לעצמו יתרונות אינטלקטואליים, רווח גשמי ועתיד מזהיר.

ואולם, דניאל לא היסס. נשיאת חן בעיני ה׳ הייתה יקרה לליבו יותר מן החסד, טובות ההנאה והתועלת שירעיף עליו השליט הארצי האדיר ביותר; יקרה יותר מן החיים עצמם. הוא היה נחוש בדעתו לדבוק ביושרה ובשלמותו המוסרית, ויהי מה: ״וישם דניאל על לבו אשר לא יתגאל בפת בג המלך וביין משתיו.״ דניאל זכה לתמיכת שלושת חבריו.

בהגיעם להחלטה זו, הנערים העבריים לא נהגו ביומרנות, אלא בביטחון מלא באלוהים. הם לא בחרו להיות יוצאי דופן, אך העדיפו להיות כאלה מאשר לא לכבד את אלוהים. אילו היו מתפשרים על האמת ומצדדים ברע באמצעות כניעה ללחץ חברתי ולנסיבות, נטישתם את עקרונותיהם הייתה מחלישה את ידיעתם את הטוב והרע ואת סלידתם מן הרע. אחרי שיעשו את הצעד השגוי הראשון יבואו צעדים שגויים נוספים, עד שלבסוף הקשר שלהם עם אלוהי ישראל יתנתק והם יסחפו וייכנעו לפיתוי.

״ויתן האלוהים את דניאל לחסד ולרחמים לפני שר הסריסים.״ בקשתו של דניאל מן השר שלא לטמא את עצמו התקבלה בהבנה ובכבוד. ואולם, השר חשש לאשר אותה: ״ויאמר שר הסריסים לדניאל: ׳ירא אני את אדוני המלך אשר מניה את מאכלכם ואת משתיכם: אשר למה יראה את פניכם זועפים מן הילדים אשר כגילכם? וחיבתם את ראשי למלך.׳׳

דניאל פנה אל ״המלצר אשר מינה שר הסריסים׳׳ על הנערים העבריים, וביקש ממנו לפטור אותם מלאכול מן המזון ומן הבשר שעל שולחן המלך, ומלשתות את יין המלך. הוא ביקש שדרישתם תיבחן במבחן עשרת הימים, במהלכם יקבלו הנערים העבריים מזון פשוט בזמן שחבריהם יאכלו ממטעמי שולחן המלך.

על אף שחשש כי באישור הבקשה יעורר את מורת רוחו של המלך, נעתר להם המלצר. דניאל היה שבע רצון. הוא ידע שטענתו תתברר כאמת לאמיתה. ואכן, מקץ עשרת ימי המבחן, התוצאה הייתה ההפך הגמור מחששו של השר: ״נראה מראיהם טוב ובריאי בשר מן כל הילדים האוכלים את פת בג המלך.״ הנערים העבריים נראו טוב יותר ובריאים יותר מחבריהם בחצר המלכות. לפיכך, דניאל וחבריו הורשו לדבוק בתזונתם הפשוטה במשך כל תקופת הכשרתם.

במשך שלוש שנים למדו הנערים העבריים ״ספר ולשון כשדים.׳׳ במהלך תקופה זו, הם דבקו באלוהים, שמרו לו אמונים והסתמכו על גבורתו. בעזרת הרגלי המשמעת העצמית וההתכחשות העצמית, הם הפגינו דבקות במטרה, שקדנות והתמדה. לא גאווה ולא שאפתנות הובילו אותם אל חצר המלך ולקשרי ידידות עם אנשים שלא ידעו את ה׳ ולא יראו ממנו; הם היו גולים שבויים בארץ זרה, והם הושמו בחצר המלך ביד ההשגחה שתבונתה אינסופית. ועל אף שהיו מנותקים מהשפעות ביתם ומקשרים עם מורים ומדריכים רוחניים, הם ביקשו לרכוש הערכה והוקרה לכבוד עמם המדוכא, ולתהילת האל שהם היו עבדיו.

ה׳ אישש את התמדתם, התכחשותם העצמית וטוהר מניעיהם של הנערים העבריים, וברכתו שרתה עליהם. הוא העניק להם ׳׳מדע והשכל בכל ספר וחוכמה; ודניאל הבין בכל חזון וחלומות.״ הבטחת ה׳ התקיימה: ״כי מכבדי אכבד״ (שמואל א ב׳ 30). בעודו דבק באלוהים ונותן בו אמון מלא, רוח הנבואה נחה על דניאל. בזמן שלמד מפי אדם על מחויבויות חיי החצר, הוא למד מפי ה׳ את רזי העתיד; ה׳ הורה לו לתעד אותם למען הדורות הבאים בסמלים ובאותות המציינים את אירועי תולדות העולם משחר האנושות עד אחרית ימי עולם.

כשהגיעה השעה לבחון את הכשרתם של הנערים, נבחנו הנערים העבריים בחברת יתר נערי החצר לקראת שירותם בממלכה: ״ולא נמצא מכולם כדניאל, חנניה, מישאל ועזריה.״ תפיסתם החדה, הבנתם העמוקה, הידע הנרחב שלהם ושפתם הרהוטה העידו על עוצמתם וחיוניותם של כוחות הנפש שלהם, שלא ניזוקו כלל מתזונתם הפשוטה. ״וכל דבר חוכמת בינה אשר ביקש מהם המלך וימצאם עשר ידות על כל החרטומים האשפים אשר בכל מלכותו.״ לפיכך, ״ויעמדו לפני המלך.״

בחצר מלך בבל נאספו נציגים מכל הארצות, אנשים ברוכי כישרונות שחוננו במתנות הכבירות ביותר, והיו רחבי אופקים ובקיאים בשלל תרבויות העולם; ואולם, איש מהם לא עלה בכישוריו, בכוחו הגופני, ביופיו, בשכלו החד, בתעצומות הנפש ובהישגיו האינטלקטואליים והספרותיים על הנערים העבריים. זקיפות קומתם, צעדם הבטוח והגמיש, פניהם המצודדות, חושיהם החדים, הבל פיהם הצח - כל אלה העידו רבות על הרגליהם הטובים, שהיוו חותם של אצילות, בעזרתו מכבד הטבע את נאמניו המצייתים לחוקיו.

ברכישת חוכמת בבל, דניאל ורעיו עלו על יתר התלמידים בחצר המלך;

אך הצטיינותם לא נבעה מיד המקרה. הם רכשו את הידע שלהם באמצעות שימוש מושכל בכוחות הנפש שלהם בהנחיית רוח הקודש. הם התחברו למקור כל החוכמה, והסתמכו על ידיעת ה׳ כבסיס להשכלתם ולימודיהם. הם התפללו באמונה לקבל חוכמה, והם חיו והתנהגו ברוח תפילותיהם. הם שמו את עצמם במקום שבו אלוהים יכול היה לברכם. הם נמנעו ממה שהיה עלול להחליש את כוחות הנפש והגוף, וניצלו כל הזדמנות כדי לרכוש ידע בכל תחומי הלמידה. הם צייתו לכללי חיים שלא יכלו אלא לחזק את שכלם ותפיסתם. הם ביקשו לרכוש ידע למטרה אחת בלבד - לכבד את אלוהים. הם הבינו שעל מנת לשמש נציגיה של דת האמת בקרב הדתות האליליות הכוזבות, עליהם להיות בעלי שכל חד וצלול ואופי משיחי מופתי. אלוהים בכבודו ובעצמו היה המורה שלהם. בזמן שהם שקדו ללא הרף על תפילתם ולימודיהם, והתחברו עם האל הסמוי מן העין, הם התהלכו עם אלוהים בדומה לחנוך.

הצלחה אמיתית בכל תחום אינה נובעת מיד המקרה או מן הגורל. היא נובעת מיד ההשגחה; היא הגמול על אמונה ושיקול דעת, יראת ה׳ והתמדה. מעלות ואופי מוסרי אינם נרכשים ביד המקרה. אלוהים מעניק לנו הזדמנויות, אך הצלחתנו תלויה בדרך שבה אנו מנצלים אותן.

בזמן שאלוהים פעל בליבם ובחייהם של דניאל ורעיו כדי שיחפצו לעשות את רצונו ויפעלו ׳׳כטוב בעיניו״הם מימשו את גאולתם (אל הפיליפים ב׳ 13). כאן נחשף עיקרון שיתוף הפעולה האלוהי, הלכה למעשה, בלעדיו לא ניתן לנחול הצלחה אמיתית. מאמץ אנושי לא ישיג דבר ללא גבורת ה׳; מאידך, פועלו של ה׳ למען אנשים רבים עולה בתוהו בהעדר מאמץ מצידם. כדי לנחול את חסד ה׳, עלינו לבצע את תפקידנו. חסדו ניתן לנו כדי שנעשה את רצונו, אך לעולם אינו בא במקום המאמץ שלנו.

כשם שאלוהים עבד בשיתוף פעולה עם דניאל ורעיו, כך הוא יפעל בשיתוף פעולה עם כל מי שיתאמץ לעשות את רצונו. על ידי הענקת רוח קודשו, ה׳ מחזק כל מטרה אמיתית וכל החלטה נאצלת. אלה הצועדים בנתיב הציות יתקלו במכשולים רבים. השפעות עזות ומתוחכמות עלולות לכבול אותם לעולם הזה; ואולם, ה׳ יכול לשים לאל כל ניסיון מצד כל כוח שהוא, הפועל כדי להכשיל ולהביס את בחירי ה׳. באמצעות גבורת ה׳ יעלה בידם לעמוד בכל פיתוי ולהתגבר על כל קושי.

אלוהים קישר בין דניאל ורעיו לנכבדי בבל כדי שייצגו את אופיו בקרב אומה עובדת אלילים זו. כיצד הם הפכו ראויים למעמד הרם שזכו בו, שהיה כרוך באמון רב ובכבוד רב? הייתה זו נאמנות בדברים פעוטים שאפיינה את התנהגותם וחייהם. הם כיבדו את אלוהים במחויבויות הפעוטות ביותר, כמו גם במחויבויות גדולות יותר.

כשם שאלוהים קרא לדניאל להעיד עליו בבבל, כך הוא קורא לנו היום להיות עדיו ברחבי תבל. הוא חפץ שנגלה לבני האדם את עקרונות מלכותו, הן בעניינים הפעוטים ביותר בחיינו והן בחשובים ביותר. מאמינים רבים ממתינים שתזדמן להם משימה חשובה, בזמן שהם מחמיצים מדי יום אינספור הזדמנויות להפגין את נאמנותם לה׳. מדי יום הם נכשלים במילוי המחויבויות הפעוטות של החיים. בזמן שהם מצפים למשימה כבירה שתוטל עליהם, באמצעותה הם יתפעלו את כישרונותיהם הגדולים כביכול, יגשימו את משאת נפשם ויספקו את שאפתנותם - חולפים ימיהם לבלי שוב.

בחייו של מאמין אמיתי אין דברים לא חיוניים; בעיני אלוהים הכול יכול,

כל חובה חשובה. ה׳ אומד בדייקנות כל הזדמנות שניתנת לנו לשירות. יכולות שלא נעשה בהן שימוש נלקחות בחשבון בדיוק כמו אלה שעשו בהן שימוש. אנו נישפט על פי מה שהיינו אמורים לעשות, אך לא עשינו, שכן לא השתמשנו ביכולותינו ובכוחותינו כדי לרומם את ה׳.

אופי אצילי אינו תוצר של יד המקרה; הוא אינו נובע מחסד מיוחד המורעף עלינו מיד ההשגחה. אופי אצילי הוא פרי של משמעת עצמית, של כניעת היצר והתאוות לטבע נעלה יותר, של כניעת ה״אני״ לשירות ה׳ ואדם.

ה׳ מדבר אל בני הנוער בימינו דרך המעלות והתכונות הטובות שהפגינו הנערים העבריים בבבל: דבקות בעקרונות המתינות וההינזרות. אנו זקוקים לאנשים, שבדומה לדניאל, יפעלו בעוז למען הטוב והצדק. נדרשים לבבות טהורים, ידיים איתנות ואומץ לב ללא חת; שכן, המלחמה בין הרע לטוב קוראת לנו לעמוד תמיד על המשמר. השטן מציע לכל נשמה ונשמה אינספור פיתויים מפתים בשלל צורות, שעיקרן סיפוק היצר והתמכרות לתענוגות.

הגוף הוא האמצעי העיקרי שדרכו מתפתחות הנפש והנשמה לשם בניית האופי. לפיכך, שוטן נשמתנו מכוון את פיתוייו אל כוחות הגוף המחלישים והמבישים. הצלחתו בתחום זה מתבטאת לרוב בכניעת האדם כולו לרוע. אלמלא יימצאו יצר הרע ונטיותיו הטבעיות של הגוף בשליטת כוח עילאי יותר, הם יפעלו בוודאות להרס ולמוות. יש להביא את הגוף תחת שליטת כוחות הנשמה והרוח העילאיים. התאוות אמורות להישלט ביד הרצון, שאמור להימצא תחת שליטת ה׳. השכל הישר שקודש בחסד ה׳ אמור להשפיע על החלטות החיים. היכולת השכלית, הכוח הגופני ותוחלת החיים תלויים בחוקים שאינם ניתנים לשינוי. באמצעות ציות לחוקים אלה עשוי האדם לגבור על יצר הרע, ולנצח ״רשיות ושררות, עם מושלי חשכת העולם הזה, עם כוחות רוחניים רעים בשמים״ (אל האפסים ו׳ 12).

בטקס הקרבת הקורבנות העתיק המסמל את בשורת הגאולה, אסור היה להעלות על מזבח ה׳ קורבן בעל מום או פגם. השה לעולה שהיה אמור לייצג את המשיח, היה חייב להיות ללא דופי. דבר ה׳ מצביע עליו כדוגמה מופתית למה שילדי ה׳ אמורים להיות: ״קורבן חי, קדוש ורצוי לאלוהים;״ קהילת ה׳ אמורה להיות ״קדושה וללא דופי״ (אל הרומים י״ב 1; אל האפסים ה׳ 27).

אנשי המעלה העבריים שחיו בבבל היו אנשים בעלי יצרים ותאוות כמונו; ואולם, חרף ההשפעות המפתות של חצר המלכות, הם עמדו איתנים, שכן הם הסתמכו על גבורה אינסופית. האומה האלילית חזתה דרכם בטובו ובחסדו של אלוהים ובאהבתו של המשיח. בחייהם ובחווייתם אנו מוצאים דוגמה ניצחת לניצחון הרוח על החומר, לניצחון היושר על הפיתוי, לניצחון הטהרה על השחיתות, ולניצחון הנאמנות לה׳ והדבקות בו על הכפירה והאלילות.

הרוח ששרתה בדניאל עשויה להיות נחלתם של רבים מבני הנוער בימינו;

הם עשויים לשאוב מאותו מקור כוח. ייתכן שיש להם שליטה עצמית כמו זו שהייתה לדניאל; ייתכן שהם מפגינים בחייהם את אותם חן וחסד, ואפילו תחת נסיבות קשות דומות. על אף שהם מוקפים פיתויים ותענוגות, במיוחד בערים הגדולות, בהן כל הדרכים לסיפוק היצר קלות וזמינות, אף על פי כן, בעזרת חסד ה׳ יעלה בידם לדבוק בתכליתם לכבד את ה׳. באמצעות החלטה נחושה ודריכות ערנית, הם יצליחו לגבור על כל פיתוי התוקף את הנשמה. רק אדם הנחוש בדעתו לעשות את הטוב והישר, כי כך ראוי, ינחל ניצחון.

איזה מפעל חיים מרשים היה לנכבדים עבריים אלה! בזמן שהם נפרדו לשלום מהוריהם ועזבו את בית ילדותם, הם לא חלמו שגורל כה נשגב מצפה להם. בהיותם נאמנים, מסורים ושקדנים, הם נכנעו להנחיית ה׳ כדי שיוכל להגשים דרכם את תכליתו.

ה׳ חפץ להפגין את אותן אמיתות כבירות שנחשפו דרכם, באמצעות בני הנוער והילדים בימינו. חייהם של דניאל ורעיו מפגינים את מה שה׳ יעשה למען אלה שייכנעו לפניו בכל ליבם ומאודם במטרה לבצע את תכליתו.

חלום נבוכדנצר

זמן קצר לאחר שדניאל ורעיו החלו לשרת את מלך בבל, התרחשו מספר אירועים שחשפו בפני האומה האלילית את כוחו ונאמנותו של אלוהי ישראל. נבוכדנצר חלם חלום יוצא דופן, שבעטיו, ״ותתפעם רוחו ושנתו נהיתה עליו״ (כלומר, שנתו נדדה). ואולם, על אף שהחלום השאיר עליו רושם עז, לאחר שהתעורר, הוא התקשה לזכור את כל פרטיו.

נפעם אך נבוך ואובד עצות כינס נבוכדנצר את חכמיו: ״ויאמר המלך לקרוא לחרטומים ולאשפים ולמכשפים ולכשדים להגיד למלך חלומותיו.״ הוא אמר להם: ״חלום חלמתי ותפעם רוחי לדעת את החלום.״ במשפט זה שהסגיר את מבוכתו דרש המלך מחכמיו לחשוף את פרטי החלום ואת פשרו, שיביאו הקלה למוחו.

החכמים השיבו לדרישת המלך באומרם: ״המלך לעולם יחיה, אמור את החלום לעבדיך ונודיעך את פתרונו.״

המלך שלא היה שבע רצון מתשובתם המתחמקת, חשד כי אין ברצונם לעזור לו, וזאת חרף טענתם היומרנית לחשוף את צפונות הלב האנושי. לפיכך הוא ציווה עליהם למסור לו לא רק את פרשנות החלום, אלא גם את החלום עצמו. הוא העניק להם הבטחות לעושר ולכבוד, ואף איומים על הוצאה להורג והרס בתיהם. כך אמר להם: ״הדבר ממני הלך (דהיינו, נשכח, פרח מזיכרוני), אם לא תודיעוני את החלום ואת פתרונו, לאיברים תחתכו ובתיכם יושמו לעיים. ואם את החלום ואת פתרונו תודיעוני, תקבלו מתנות ודורונות וכבוד רב ממני. על כן הודיעו לי את החלום ואת פתרונו.״

אך חרף דברי המלך שבו החכמים ואמרו: ״יאמר נא המלך את החלום לעבדיו ונגיד לך את פתרונו.״

נבוכדנצר שזעמו התעורר עקב בוגדנותם החצופה של אנשי שלומו, הכריז: ״באמת יודע אני כי זמן אתם מנסים לקנות, מאחר שראיתם כי דבר יצא מלפני, והוא כי אם לא תודיעוני את החלום אחד הוא דינכם, נדברתם ביניכם לאמר לפני מילת כזב ודבר נשחת עד שישתנה הזמן. על כן, אימרו לי את החלום ואדע כי אכן את פתרונו תודיעוני.״

החכמים שנמלאו פחד עקב כישלונם התאמצו להוכיח למלך כי דרישתו אינה הגיונית, וכי נבצר מיד אדם למלאה. הם מחו: ״אין אדם על פני הארץ שיוכל להגיד את הדבר שהמלך דרש. לכן לא דרש כל מלך גדול ואדיר דבר כזה מכל חרטם, אשף וכשדי. קשה הדבר שהמלך דורש ואין מי שיוכל להגיד אותו לפני המלך כי אם האלים, אשר מדורם אינו עם בשר ודם.״

״על כן חרה אף המלך וחמתו בערה מאוד ויאמר להמית את כל חכמי בבל.״

דניאל ורעיו היו בין אלה שגזרת המלך יצאה נגדם; שרי המלך חיפשו אחריהם על מנת להוציא לפועל את צו המלך. כשנודע לדניאל כי על פי צו המלך נגזר עליהם למות, הוא פנה ״בדברי עצה וטעם אל אריוך,״ מפקד משמר המלך, ושאל אותו: ״על מה יצאה הגזרה האכזרית מלפני המלך?״ אריוך סיפר לו על מבוכת המלך מן החלום המוזר שחלם, ועל כישלונו לקבל את עזרת אנשיו שבהם בטח לחלוטין. לאחר שדניאל שמע את הדברים, הוא סיכן את חייו כשהעז לבוא בפני המלך ולהתחנן שייתן לו זמן כדי שיפציר באלוהיו לגלות לו את החלום ופשרו.

המלך נעתר לבקשת דניאל. ״אז הלך דניאל אל ביתו וגם לחבריו, חנניה, משאל ועזריה, הודיע לבקש רחמים מאלוהי השמים על דבר הסוד הזה.״ יחדיו, הם ביקשו לקבל חוכמה ממקור האור והידע. הייתה להם אמונה חזקה: הם היו מודעים לכך שה׳ הוא זה ששם אותם במקום הזה ובמעמד הזה, והם ידעו שהם ביצעו את מלאכת ה׳ ומילאו את דרישות חובתם ותפקידם. בצוק העיתים ובעתות של מבוכה וסכנה, הם תמיד פנו אל ה׳ לקבלת הדרכה והגנה, וה׳ תמיד הושיט להם עזרה. עתה, הם שבו ונכנעו בלב שבור לפני שופט העולם, והתחננו אליו שיעניק להם הצלה בשעה קשה זו. תחינתם לא הייתה לשווא. האל שהם כיבדו, כיבד אותם עתה בתמורה. רוח ה׳ נחה עליהם, ״ואז נתגלה הסוד לדניאל בחזון הלילה,״ וחלום המלך ופתרונו נחשפו בפניו.

הצעד הראשון שעשה דניאל היה להודות לאלוהים על ההתגלות שניתנה לו. הוא הכריז: ״ברוך שם אלוהים מן העולם ועד העולם, אשר לו החוכמה והגבורה. הוא משנה את העיתים ואת הזמנים, מעביר מלכים ומקים מלכים, נותן חוכמה לחכמים ודעת ליודעי בינה. הוא מגלה עמוקות וצפונות, הוא יודע את אשר בחשך והאור שורה אצלו. לך אלוהי אבותי אני מודה ומשבח, על שנתת לי חוכמה וגבורה. ועתה גם גילית לי מה שביקשתי ממך, את דבר המלך הודעת לנו.״

דניאל הלך מיד אל אריוך, שצווה בידי המלך להשמיד את חכמי בבל, ואמר לו: ״אל תמית את חכמי בבל. הביאני לפני המלך, ואודיע למלך את פתרון חלומו.״ דניאל הובהל אל המלך בידי אריוך, שהודיע למלך: ״מצאתי איש מבני גלות יהודה, שיגלה למלך את פתרון חלומו.״

הביטו בשבוי העברי, העומד רגוע ושלו בנוכחות מלכה האדיר של המלכות האדירה ביותר בעולם! במילים הראשונות שאמר למלך טען דניאל כי הכבוד אינו מגיע לו, ורומם את אלוהים כמקור כל החוכמה. המלך שאל בחרדה: ״האם יכול אתה לגלות לי את החלום שראיתי ואת פתרונו?״ השיב דניאל: ״הסוד שהמלך שואל עליו, חכמים, אשפים, חרטמים וקוסמים אינם יכולים להגידו למלך. אך יש אלוהים בשמים המגלה סודות, והוא הודיע למלך נבוכדנצר את אשר יהיה באחרית הימים.״

דניאל הכריז: ״זה חלומך, ואלה חזיונות ראשך על משכבך.

״אתה המלך, בהיותך על משכבך עלו בליבך מחשבות על העתיד, ומגלה הסודות הודיעך את אשר יהיה. ואני, סוד זה נגלה לי לא בחכמה שיש בי מעל לכל חי, אלא כדי שהפתרון יוודע למלך ולמען תבין את רעיונות לבך.

״אתה המלך, ראית, והנה צלם אחד גדול, צלם ענק אשר זוהרו חזק מאד, עמד לפניך, ומראהו היה נורא. ראש הצלם זהב טהור, חזהו וזרועותיו כסף, בטנו וירכיו נחושת. שוקיו ברזל, ורגליו חלקן ברזל וחלקן חרס.

״וראית אבן שנעקרה שלא ביד אדם, פגעה ברגלי הצלם העשויות ברזל וחרס, והידקה אותן לעפר. ואז נופצו יחד הברזל והחרס, הנחושת, הכסף והזהב, והיו כמיץ הגרנות בקיץ. הרוח נשאה אותם ולא נשאר מהם כל זכר. והאבן שפגעה בצלם היתה להר גדול שמלא את כל הארץ.״

דניאל הכריז בביטחון: ״זה החלום!״ המלך שהקשיב קשב רב לכל פרטי החלום, ידע שזה היה החלום שחלם ושטרד את מנוחתו. עתה הוא היה מוכן ומזומן לקבל את פרשנות החלום.

מלך מלכי המלכים עתיד למסור למלך בבל אמיתה כבירה. אלוהים יחשוף לפניו את העובדה שהוא, ה׳, שולט בגבורתו על כל ממלכות תבל, ובידו לרומם מלכים לכס המלכות ולהורידם מכס המלכות. בליבו של נבוכדנצר אמורה להתעורר תחושת מחויבות כלפי אלוהי צבאות. אירועי העתיד שקיצם באחרית הימים יתגלו בפניו.

דניאל המשיך: ״אתה המלך, מלך המלכים, אשר אלוהי השמים נתן לך את המלכות, את החוסן, את הכוח ואת הכבוד. ונתן בידך כל אשר בארץ, את בני האדם, את חיות השדה ואת עוף השמים, והשליטך על כולם. אתה הנך ראש הזהב.

״אחריך תקום מלכות אחרת, נקלה משלך ומלכות אחרת, שלישית, עשויה נחושת ותשלט בכל הארץ.

״ומלכות רביעית תהיה חזקה כברזל. וכאשר הברזל מפרר ומנפץ את הכל, וכאשר הברזל משבר, כן תפרר ותשבר מלכות זו את כל אלה.

ו!אשר ראית רגליים ואצבעות, שחלקן וחרס היוצר וחלקן ברזל , הוא שתהיה זו מלכות חלוקה. יהיה בה מחוזקו של הברזל, כפי שראית ברזל מעורב בחרס הטיט.

״ואשר היו אצבעות הרגלעים חלקן ברזל וחלקן חרס, הוא שהמלכות תהיה חלקה חזקה, וחלקה רפה. ואשר ראית ברזל מעורב בחרס הטין, הוא שאף על פי שיתערבו זה בזה בזרע אנוש, לא יהיו דבקים זה בזה, כפי שהברזל אינו מתערב עם החרס.

״ובימי המלכים האלה, יקים אלוהי השמים מלכות שלא תחרב לעולם. מלכות זו לא תעבור לעם אחר. היא תפורר את כל המלכויות האלה ותשים להן קץ והיא ותקום לעולם. ואשר ראית כי מן ההר נעקרה אבן שלא בידי אדם, ופוררה את הברזל, את הנחושת, את החרס, את הכסף ואת הזהב, הנה האל הגדול הודיע למלך את אשר יהיה בעתיד. אמת החלום ונאמן פתרונו.״

המלך שהשתכנע בפרשנות החלום, נפל בענווה וביראה ״אפים ארצה וישתחוה לדניאל,״ בהכריזו: ״אמת והדבר כי אלוהיכם הוא אלוהי האלוהים!״

נבוכדנצר ביטל לאלתר את הצו שגזר על השמדת חכמי בבל. חייהם של חכמי בבל ניצלו בזכות קשר הקרבה היתרה של דניאל עם אלוהים, אשר חושף סודות ורזים: ״וישא המלך את ראש דניאל, ויתן לו מתנות גדולות ורבות, וישלט אותו על כל מדינת בבל, וישם אותו לראש על כל חכמי בבל. ויבקש דניאל מן המלך, וימן המלך את שדרך, מישך ועבד נגו על פקודת מדינת בבל. ודניאל נשאר בחצר המלך.״

בדברי ימי האנושות מתועדות צמיחתן של אומות ועלייתן ונפילתן של מלכויות כאילו התרחשו על פי רצונו וכוחו של האדם; על פי כתבי ההיסטוריה, דומה שהגורמים המעצבים את פני העולם הם במידה רבה כוחו, שאפתנותו וגחמתו של האדם. ואולם, בדבר ה׳ מוסט המסך הצידה, ואנו חוזים לאורך, לרוחב ולעומק בכל מעשיו של האדם, אשר נובעים מאנוכיותו, כוחו ותאוותיו, בזמן שעושי דברו של ה׳ רב החסד והרחמים, פועלים בדממה ובסבלנות בעודם עושים את רצונו.

במילים מליציות ועדינות שאין דומה להן, הציג שאול השליח לפני חכמי אתונה את תכלית ה׳ בבריאה ובחלוקת האנושות לגזעים ולעמים. הוא הכריז: ״האל אשר עשה ואת העולם וכל אשר בו, הוא אדון השמים והארץ... מאדם אחד הוא יצר את כל עממי בני אדם להושיבם על פני כל הארץ, ויעד זמנים קבועים וקבע את גבולות מושבם, למען יחפשו את האלוהים; אולי יגששו אחריו וימצאו אותו״ (מעשי השליחים י״ז 24-17).

אלוהים הבהיר מפורשות שכל החפץ יכול להיכנס ״במסורת הברית״ (יחזקאל כ׳ 37). הייתה זו תכליתו בבריאה שהארץ תאוכלס ביצירי כפיו, שקיומם יביא ברכה לעצמם ולזולתם וכבוד לבוראם. כל מי שירצה יוכל להזדהות עם תכלית זו. על אנשים כאלה נאמר: ״עם זו יצרתי לי, תהילתי יספרו׳׳ (ישעיה מ״ג 21).

בתורתו מסר ה׳ את העקרונות העומדים ביסודו של כל שגשוג אמיתי, הן של אומות והן של יחידים. משה הכריז בנוגע לתורת ה׳ באוזני בני ישראל: ״כי הוא חכמתכם ובינתכם.״; ״כיי לא דבר רק הוא מכם,כי הוא חייכם״ (דברים ד׳ 6; ל״ב 47).

הברכות שהובטחו לישראל מובטחות לכל אומה ולכל אדם תחת השמיים; הן מותנות באותם תנאים, וניתנות באותה המידה כפי שניתנו לעם ישראל.

מאות שנים לפני שעמים מסוימים עלו על בימת ההיסטוריה, ה׳ השורר בכול, השקיף על הדורות והעידנים וחזה את עלייתן ונפילתן של ממלכות התבל. אלוהים הכריז באוזני נבוכדנצר כי מלכות בבל תיפול, ומלכות שנייה תקום אחריה, שאף היא תזכה לתקופת מבחן. אילו מלכות זו לא תרומם את אלוהי האמת, היא תיכשל ותיפול, תהילתה ותפארתה יתפוגגו, ומלכות שלישית תקום ותתפוס את מקומה. גם מלכות זו תעבור מן העולם; ואילו המלכות הרביעית, החזקה כברזל, תכניע את עמי העולם.

אילו מלכי בבל, המלכות העשירה ביותר בכל מלכויות התבל, היו יראים מפני ה׳ ומכבדים ומרוממים אותו, הם היו זוכים בחוכמה ובעוצמה שהיו כובלים אותם אליו ושומרים על עוצמתם וריבונותם. ואולם, הם בטחו באלוהים רק בעתות צרה, מצוקה ומבוכה. בשעות קשות אלה, לאחר שלא הצליחו לקבל עזרה מחכמיהם הדגולים, הם ביקשו עזרה מאנשים כמו דניאל, אשר כבדו את אלוהים-חיים וזכו לכבוד ממנו. הם פנו לאנשים כאלה על מנת שיחשפו בפניהם את רזי יד ההשגחה; שכן, על אף ששליטי בבל הגאה היו בעלי תפיסה חדה ותבונה רבה, הם כל כך התרחקו מאלוהים באמצעות חטאיהם, עד שנבצר מבינתם להבין את ההתגלויות והאזהרות שניתנו להם בנוגע לעתיד.

בתולדות אומות העולם עשוי תלמיד דבר ה׳ לחזות בהתגשמותן הממשית של נבואות ה׳. מלכות בבל, שלבסוף נפלה והתפוררה, חלפה מן העולם, וזאת משום שבימי זוהרה ועושרה, מלכיה ראו בעצמם שליטים כל-יכולים שאינם זקוקים לה׳, וייחסו את תהילת מלכותם למאמצי אנוש. מלכות פרס ומדי נענשה בידי חרון אפו של ה׳, שכן תורת ה׳ נרמסה בקרבה. יראת ה׳ לא מצאה לעצמה מקום בלבבותיהם של רוב תושביה. רשע, כפירה ושחיתות רווחו בכול. הממלכות שקמו אחריה היו אפילו שפלות ומושחתות יותר; הן הידרדרו לשפל המדרגה, לתחתית קני המידה של ערכי המוסר.

הכוח הנתון בידו של כל שליט עלי אדמות ניתן לו מאת אלוהי השמיים; הצלחתו של כל שליט תלויה באופן שימושו בכוח שניתן לו. ה׳, אשר צופה על כל ברואיו, מבטיח לכל שליט: ״אאזרך, ולא ידעתני׳׳ (ישעיה מ״ה 5). לכל אחד ואחד משליטי העולם אמורות המילים שנאמרו לנבוכדנצר לשמש שיעור מאלף לחיים: ״פדה חטאיך בצדקה ועוונותיך בחנינת עניים, כדי שתארך שלוותך״ (דניאל ד׳ 24).

כדי להבין את הדברים האלה - להבין כי ״צדקה תרומם גוי;״ ״כי בצדקה יכון כסא,״ ו״חסד ואמת יצרו מלך״ - וכדי לזהות את תוצאות העקרונות הללו בהפגנת גבורת ה׳, אשר ״מעביר מלכים ומקים מלכים״ - עלינו להבין את הפילוסופיה של ההיסטוריה. (משלי י״ד 34; ט״ז 12; כ׳ 28; דניאל ב׳ 21).

רק בדבר ה׳ נאמר הדבר מפורשות. כאן אנו רואים כי כוחם של עמים, כמו גם של יחידים, אינו טמון בהזדמנויות הנקרות לפניהם, ביכולות שניחנו בהן או במשאבים ובאמצעים הגורמים להם להיראות בלתי מנוצחים; כוחם אינו טמון בגדולתם, שעליה גאוותם. הוא נאמד באמצעות הנאמנות שבה הם ממלאים את תכלית ה׳.

אש הכבשן

החלום על הצלם הגדול שחשף בפני נבוכדנצר אירועים שיתרחשו עד אחרית הימים, ניתן לו כדי שיבין את מקומו ואת תפקידו בתולדות העולם, ואת הקשר שאמורה ממלכתו לקיים עם מלכות השמיים. בפרשנות החלום הוא קיבל הנחיות ברורות בנוגע להקמת מלכות אלוהים הנצחית. דניאל הכריז: ׳ובימי המלכים האלה יקיים אלוהי השמים מלכות שלא תחרב לעולם. מלכות זו לא תעובר לעם אחר. היא תפורר את כל המלוכיות האלה ותשים להן קץ והיא ותקום לעולם.. הנה האל הגדול הודיע למלך את אשר יהיה בעתיד. אמת החלום ונאמן פתרונו״ (דניאל ב׳ 44, 45).

המלך הכיר בכוחו של ה׳ בזמן שאמר לדניאל: ״אמת הדבר כי אלוהיכם הוא אלוהי האלוהים... ומגלה הסודות... ״ (פסוק 47).

במשך זמן מה אכן הושפע נבוכדנצר מיראת ה׳; אך ליבו טרם טוהר משאפתנותו ומן התשוקה לרומם את עצמו. העושר והשגשוג שרווחו בממלכתו מילאו את לבו גאווה. מקץ זמן מה חדל לכבד את ה׳, ושב לעבודת האלילים בלהט ובקנאות גדולים יותר.

המילים ״אתה הינך ראש הזהב,״ הותירו בליבו של המלך רושם עז (פס׳ 38). חכמי ממלכתו שניצלו את התפעמותו מן החלום ואת שיבתו לאלילות, הציעו לו להקים צלם זהה לזה שראה בחלומו, ולכונן אותו במקום שבו הכול יוכלו לחזות בראש הזהב, שישמש סמל למלכותו.

שבע רצון מן ההצעה המחמיאה, היה המלך נחוש בדעתו לבצעה ואף להתעלות עליה. במקום ליצור את הצלם שראה בחלומו, הוא יתעלה על המקור. הצלם שיקים לא יהיה עשוי מתכות וחומרים שערכם ילך ויפחת מן הראש ועד כפות הרגליים [כמו הצלם בחלום], כי אם יהיה עשוי זהב מכף רגל ועד ראש- סמל לבבל כממלכה אדירה, כל-יכולה, נצחית ובלתי ניתנת להריסה, שתשבור את יתר הממלכות ותעמוד לנצח.

המחשבה על הקמת ממלכה ושושלת שיעמדו לנצח נשאה חן בעיני השליט האדיר, שאומות העולם לא הצליחו להביסו. בהתלהבות שנולדה משאפתנות שלא ידעה גבולות ומגאווה עצמית, הוא נועץ עם חכמיו באשר לדרך שבה יבצע זאת. הוא שכח את הדרכים המופלאות שזימנה לו יד ההשגחה בקשר לחלום על הצלם הגדול; הוא גם שכח שאלוהי ישראל הבהיר לו את משמעות הצלם דרך עבדו דניאל, ושבזכות פרשנות זו ניצלו חייהם של חכמי הממלכה הדגולים; המלך ויועציו, ששכחו הכול זולת תשוקתם לבסס את כוחם ועליונותם, החליטו לעשות כמיטב יכולתם ולהשתמש בכל האמצעים שיידרשו כדי לרומם את בבל כמלכות עילאית הראויה לנאמנותם של כל עמי העולם.

הצלם ששימש סמל ושדרכו חשף ה׳ בפני המלך ואנשיו את תוכניתו בעבור אומות העולם, ישרת כעת מטרה אחרת: האדרת כוח אנוש. פרשנותו של דניאל תידחה על הסף ותישכח; האמת תסולף ותיושם שלא כהלכה. הסמל שתוכנן ביד ה׳ על מנת לחשוף בפני האדם אירועים עתידיים הרי חשיבות, ישמש כדי לחסום את הפצת הידע שאלוהים חפץ להעניק לעולם. וכך, באמצעות זממם ותחבולותיהם של אנשים שאפתניים אלה, ביקש השטן לסכל את תוכניתו ותכליתו של ה׳ בעבור האנושות.

אויב האנושות ידע כי אמת שאינה מהולה בשקר כוחה רב להושיע; ואולם, כשמשתמשים באמת לשם האדרה עצמית וקידום מיזמים אנושיים, היא הופכת כוח משחית להרע.

המלך נבוכדנצר הורה לעשות מן הזהב שבאוצרותיו צלם זהב אדיר, זהה בתבניתו ובמאפייניו לצלם שחזה בו בחלומו, זולת החומר שממנו עוצב. על אף שהבבלים היו מורגלים בפסלי אליליהם האדירים והמפוארים, הם לא יצרו מעולם צלם כה מרשים, מלכותי ומפואר כמו הפסל הנוצץ הזה, שגובהו היה שישים אמה ורוחבו שש אמות. אין להתפלא על כך שבארץ כה אלילית, הצלם הנאה, שערכו לא יסולא בפז, שהוצב בבקעת דורא וייצג את תהילתה, תפארתה ועוצמתה של מלכות בבל, קודש כצלם קדוש שהכול היו אמורים להשתחוות לו.

הקדשת הצלם תיערך כדת וכדין; צו יצא מאת המלך שביום חנוכת הצלם הכול יפגינו את נאמנותם המוחלטת לשלטון בבל בכך שישתחוו לצלם.

היום המיועד הגיע. קהל עצום של אנשים מ״כל העמים, האמות והלשונות,״ התקבץ בבקעת דורא. בהתאם לצו המלך, ברגע שנשמעו צלילי כלי הנגינה, ״נפלו... כל העמים, האמות והלשונות אפיים ארצה והשתחוו לצלם הזהב.״ ביום חגיגי זה דומה היה שכוחות הרוע נחלו ניצחון מרשים; נראה שהסגידה לצלם הזהב תקושר לצמיתות עם יתר צורות עבודת האלילים שזוהו בתור דת המדינה. השטן קיווה לסכל את תכליתו של ה׳ להשתמש בגלות ישראל בבבל כמקור לברכה בעבור עמי הממלכה האלילית.

ואולם, ה׳ גזר אחרת. לא הכול ישתחוו לצלם האלילי שסימל את עוצמת האדם. בקרב ההמון הסוגד היו שלושה אנשים שהיו נחושים בדעתם להימנע מהפגנת חוסר כבוד לה׳ צבאות. אלוהיהם הוא מלך מלכי המלכים ואדון האדונים; הם לא ישתחוו לאל אחר זולתו.

לנבוכדנצר שהיה שיכור מהצלחתו, הגיעה השמועה כי בקרב נתיניו ישנם אחדים המעזים להפר את מצוותו. כמה מחכמי המלך שקינאו ביוקרה ובכבוד שהורעפו על רעיו הנאמנים של דניאל, דיווחו למלך שהללו חיללו את צוויו באופן בוטה. הם הכריזו: ״המלך לעולם יחיה!... ישנם אנשים יהודים אשר מנית על פקודת מדינת בבל, הרי הם שדרך, מישך ועבד נגו... [אשר] אינם שמים לב אליך המלך. את אלוהיך לא יעבדו, ולצלם הזהב שהקימות לא ישתחוו.״

המלך הורה להביא אליו את העברים הסוררים. הוא חקר אותם: ״האמת הדבר... כי את אלוהי אינכם עובדים ולצלם הזהב שהקימותי אינכם משתחוים?״ הוא ניסה לאלצם באמצעות איומים לחבור להמונים שסגדו לצלם. בהצביעו על כבשן האש הבוערת, הוא הזכיר להם את העונש המצפה להם אם יתעקשו על סירובם לציית לרצונו. ואולם, הצעירים העבריים העידו בעוז על נאמנותם לאלוהי השמיים, ועל אמונתם בכוחו להצילם מיד המלך ומכבשן האש. השתחוות לצלם הזהב נתפסה בעיני הכול כסגידה, אך הצעירים העבריים יוכלו להעניק מחוות כבוד כזו רק לאלוהים.

כאשר שלושת הצעירים העבריים עמדו לפני המלך, הוא היה משוכנע שיש בהם משהו שאין ליתר חכמיו, לכן הוא החליט להעניק להם מבחן נוסף. אם רק יביעו את נכונותם לחבור לקהל הסוגדים שהשתחווה לפני הצלם, לא יאונה להם כל רע. הוא הוסיף: ״ואם לא תשתחוו, תושלכוך לתוך כבשן אש בוערת.״ בהניפו את ידיו כלפי השמיים בהתרסה, הוא דרש לדעת: ״וכי הוא האל שיצילכם מידי?״

איומי המלך נפלו על אוזניים ערלות. לא עלה בידו לגרום לשלושת העברים לנטוש את נאמנותם לבורא עולם. מתולדות אבותיהם, הם למדו כי אי ציות לה׳ סופו קלון, אסון ומוות; וכי יראת ה׳ היא ראשית כל חוכמה, והבסיס לכל שגשוג והצלחה אמיתיים.

בעודם ניצבים רגועים ושלווים לנוכח כבשן האש, הם אמרו לנבוכדנצר: ״אל לנו להשיב לך דבר על כך, הרי אלוהינו, אשר אותו אנו עובדים, יכול להצילנו מכבשן האש הבוערת, ומידך הוא יציל אותנו.״ אמונתם הלכה והתחזקה בעודם מכריזים כי אלוהים יזכה לכבוד ולתהילה בזכות הצלתם. הם הוסיפו בביטחון מלא שנבע מאמון מוחלט באלוהים: ״וגם אם לא יעשה זאת, דע לך המלך, כי את אלוהיך לא נעבוד ולצלם הזהב שהקימות לא נשתחוה.״

זעמו של המלך לא ידע גבולות. ״אז התמלא נבוכדנצר חמה ויתעותו פניו בכעסו על שדרך, מישך ועבד נגו,״ אותם נציגים של עם בזוי ושבוי. המלך הורה לאנשיו ״להסיק את הכבשן שבעת מונים,״ וציווה על גיבורי החיל בצבאו לכפות את עובדי ה׳, אלוהי ישראל, לקראת השלכתם אל כבשן האש הבוערת, שם יושמדו כליל.

״אז נכפתו האנשים האלה במעיליהם, במכנסיהם, בכטמתותיהם ובשאר לבושם, ויושלכו לתוך כבשן האש הבוערת. מאחר שפקודת המלך היתה אכזרית והכבשן הוסק יותר על המדה, המיתה לשון האש את האנשים שהעלו את שדרך, מישך ועבד נגו לכבשן.״

אך ה׳ לא שכח את חסידיו. בזמן שהושלכו לכבשן בתור עדיו, המושיע בכבודו ובעצמו התגלה אליהם, ויחדיו הם פסעו בתוך האש. בנוכחות אדון עולם, השולט בכל, גם בחום ובקור, איבדו להבות האש את כוחן המאכל.

מכס מלכותו המפואר השקיף המלך על המתרחש, בעודו מצפה לראות את האנשים שהמרו את פיו עולים באש ונשמדים כליל. אך רגשות הניצחון שהציפו את ליבו התפוגגו באחת. השרים שניצבו לידו הבחינו כי פניו החווירו בזמן שקם בבהלה מכס מלכותו והביט בריכוז רב בלהבות המרצדות. בחרדה פנה המלך אל יועציו ושאל: ״הלא שלושה אנשים השלכנו לתוך האש כשהם כפותים?״ לאחר שיועציו איששו זאת, ״ויען ויאמר: ׳והרי רואה אני ארבעה המהלכים חופשיים בתוך האש ואין בהם כל חבלה, ומראה הרביעי כמראה בן אלוהים!׳״

כיצד ידע המלך עובד האלילים מהי דמותו של בן האלוהים? השבויים העבריים, שכיהנו בעמדות מפתח בממלכת בבל ומילאו את תפקידיהם במסירות ובנאמנות, הפגינו לפניו בחייהם ובאופיים את האמת האלוהית. כאשר חקר אותם על הסיבה לאמונתם, הם השיבו לו ללא היסוס. בבהירות ובפשטות הם הציגו את עקרונות הצדקה, וכך לימדו את הסובבים אותם על אודות האלוהים שסגדו לו. הם סיפרו על המשיח, הגואל העתיד לבוא לעולם; לכן זיהה המלך בדמותו של האיש הרביעי שפסע עימם בתוך האש את בן האלוהים.

נבוכדנצר, שגדולתו וכבודו נשתכחו מליבו, ירד מכס מלכותו, צעד אל פי הכבשן, וזעק: ״עבדי האל העליון, צאו ובאו!״

שדרך, מישך ועבד נגו יצאו מן האש ועמדו בריאים ושלמים לפני הקהל העצום. נוכחותו של מושיעם שמרה עליהם מכל רע, ורק החבלים שכפתו אותם נשרפו ונשרו מגופם. ״ויתאספו האחשדרפנים, המושלים, הפחות ושרי המלך, ויראו כי לא שלטה האש בגופם של האנשים האלה. שיער ראשם לא נחרך, מראה מעיליהם לא השתנה, וריח אש לא עבר בהם.״

צלם הזהב הכביר שהוקם ברוב פאר והדר נשכח מלב כול. בנוכחות אלוהים- חיים יראו הנוכחים ורעדו מפחד. המלך המושפל חש שעליו לאשש את גדולת ה׳ ונפלאותיו. הוא הכריז: ״ברוך אלוהי שדרך, מישך ועבד נגו, ששלח את מלאכו והציל את עבדיו, אשר בטחו בו, ועברו על פקודת המלך והקריבו את גופם למען לא יעבדו ולא ישתחוו לכל אל אחר, אלא לאלוהיהם בלבד.״

נבוכדנצר הוציא צו שהורה ״שבן כל עם, אומה ולשון, שיאמר דבר נאצה על אלוהי שדרך, מישך ועבד נגו, יחתך לאיברים וביתו יושם לעיים.״ הוא טען כי הסיבה להוצאת הצו הייתה: ״יען כי אין אל אחר היכול להציל כמוהו.״

במילים אלה ובמילים דומות אחרות הפיץ מלך בבל בקרב עמי העולם את אמונתו בכוחו ובסמכותו של אלוהי העברים, אשר ראוי לסגידה הגדולה ביותר. אלוהים ראה בעין יפה את מאמצי המלך להפגין יראה וכבוד כלפיו, ולספר במו פיו על גדולת ה׳ לכל העמים בתחומי ממלכתו.

טוב עשה המלך כשהתוודה בפומבי על אמונתו ורומם את אלוהי השמיים מעל כל האלים; ואולם, במאמציו לכפות על נתיניו לצאת בהודאת אמונה דומה ולהפגין יראת כבוד דומה כלפי ה׳, חרג נבוכדנצר מזכויותיו כשליט בן תמותה. לא הייתה לו שום זכות, אזרחית או מוסרית, לאיים על נתיניו במוות אלמלא יעבדו את ה׳, בדיוק כפי שלא הייתה לו שום זכות לצוות להשליך לכבשן האש הבוערת את כל מי שסירב לסגוד לצלם הזהב.

אלוהים לעולם אינו כופה על האדם לציית לו. הוא מותיר בידי הכול את החופש לבחור את מי לשרת.

באמצעות הצלת עבדיו הנאמנים הכריז ה׳ כי הוא מתייצב לצד הנדכאים וגוער בכל הכוחות בעולם הזה אשר מורדים בשלטון השמיים. שלושת הצעירים העבריים הכריזו קבל כל העמים והאומות בממלכת בבל על אמונתם באל שהם עבדו. בשעת המבחן, הם זכרו את ההבטחה: ״כי תלך במו אש לא תכווה, ולהבה לא תבער בך״ (ישעיה מ״ג 2). בדרך מופלאה כובדה אמונתם בדבר ה׳ החי לעיני כול. הבשורות הטובות על הצלתם הנפלאה הגיעו לארצות רבות, באמצעות נציגי האומות השונות שהוזמנו על ידי נבוכדנצר לחנוכת צלם הזהב.

וכך, באמצעות נאמנותם של בניו, זכה ה׳ לכבוד ולתהילה בעולם כולו.

חשובים הם הלקחים שראוי להפיק מחווייתם של הצעירים העבריים בבקעת דורא. בימינו, רבים מעבדי ה׳ עתידים לעבור השפלות והתעללויות, ללא עוול בכפם, מידיהם של אלה שבהשראת השטן נמלאו קנאה ולהט דתי. זעמם של בני האדם ייצא במיוחד על המאמינים שישמרו את קדושת השבת על פי הדיבר הרביעי בעשרת דיברות; לבסוף יוכרז צו כלל עולמי שיוקיע אותם כמי שראויים למוות.

ימי הצרה והמצוקה שיבואו על חסידי ה׳ יחייבו אמונה איתנה. ילדי ה׳ חייבים להפגין בפומבי כי אלוהים הוא מושא סגידתם היחיד, ושום שיקול, אפילו לא של חיים ומוות, לא יגרום להם להתפשר, ולו במידה קלה, על סגידתם לה׳ לטובת סגידה לאלילים. בליבם המסור, צוויהם של בני התמותה החוטאים יאבדו כל חשיבות לנוכח דבר ה׳ - דברו של האל הנצחי הגודש את ליבם. האמת תזכה לציות גם אם התוצאה תהיה מאסר, גלות או מוות.

כפי שאירע בימיהם של שדרך, מישך ועבד נגו, כך באחרית הימים, בקץ תולדות העולם, יעשה ה׳ גדולות ונצורות למען חסידיו שיתייצבו בעוז לצד הצדק. בן האלוהים שהתהלך עם העברים הנכבדים באש הכבשן הבוערת, יהיה עם תלמידיו בכל אשר יהיו. נוכחותו השורה בקרבם תנחמם ותקיימם. בעיצומן של ימי הצרה, ׳׳אשר לא היתה כמוה מראשית העולם,״ יעמדו בחיריו איתנים. השטן וכל צבאות הרוע לא יוכלו להשמיד אפילו את האדם החלש ביותר בקרב קדושי ה׳. מלאכים רבי כוח יגוננו עליהם, ובנוכחותם יתגלה ה׳ כ״מלך מלכי המלכים,״ שבכוחו להציל בכל מקום את חסידיו השמים בו את מבטחם.

גדולה אמיתית

על אף שנבוכדנצר הגיע לפסגת הגדולה, התהילה והכבוד בעולם הזה, ואפילו הוכר בדבר ה׳ כ׳׳מלך מלכים׳׳ (יחזקאל כ״ו 7), היו תקופות שבהן הוא זקף את תהילת מלכותו ואת ההוד והפאר בימי שלטונו לאלוהים. כך הוא נהג לאחר שחלם על הצלם הגדול. רושם עז עשו על ליבו החלום והמחשבה על ממלכת בבל, המעצמה ששלטה בעולם, שלבסוף תיפול וממלכות אחרות יקומו אחריה, יעלו ויפלו, עד שכל המעצמות וכל הכוחות הארציים יוכנעו בידי מלכות שתכונן בידי אלוהי השמיים, מלכות שלא תישמד לעולם.

תפיסתו המכבדת את תכליתו של ה׳ נשתכחה מהמלך נבוכדנצר בהמשך חייו; ואולם, כשרוחו הגאה הושפלה לפני ההמון שהתקבץ בבקעת דורא, הוא שב והודה כי מלכות ה׳ היא ״מלכות עולם וממשלתו לדור ודור׳׳ כעובד אלילים משחר ילדותו, וכמי שעמד בראש אומה אלילית, מעולם לא היה טבוע בליבו חוש צדק, מעולם לא הבחין בין טוב לרע, לכן ה׳ יכול היה להשתמש בו ככלי נקם על מנת להעניש את הסוררים ולהגשים את תכליתו. נבוכדנצר, הרודן העריץ שנחשב ל׳׳אימת הגויים״ (יחזקאל כ״ח 7), הצליח מקץ שנים רבות של עמל וסבלנות לנצח את צור; גם מצרים נפלה בידי צבאותיו המנצחים; בעודו מספח לממלכתו מדינה אחר מדינה, הוא הלך והעצים את תהילתו, עד שהפך לשליט האדיר ביותר בדורו. לכן, אין זה מפתיע שהשליט האדיר, השאפתן והיהיר התפתה לסור מדרך הענווה, הדרך היחידה המובילה לגדולה אמיתית. בפסקי הזמן שבין מלחמות הכיבוש שערך, הוא השקיע מחשבה רבה בשדרוג ובייפוי העיר בבל, עד שהפכה לגולת הכותרת בממלכתו, ׳׳כוס זהב בבל, ״תהילת כל הארץ.״ תשוקתו להקים ערים יפות, והצלחתו המרשימה בהפיכתה של בבל לאחת משבעת פלאי תבל, הזינו את גאוותו, עד שלבסוף ארבה לו סכנה גדולה: הוא עמד לקלקל את המוניטין שלו כשליט חכם, המשמש כלי שרת ביד ה׳ לשם ביצוע תכליתו.

ברוב חסדו נתן ה׳ למלך בבל חלום נוסף, וזאת כדי להזהירו מפני הסכנה שארבה לו ומן המלכודת שנפרשה על מנת להשמידו. בחלומו בלילה ראה נבוכדנצר עץ גדול הצומח בלב העולם, שצמרתו מתנשאת אל על וענפיו נפרשים עד קצווי תבל. עדרי צאן ובקר מן ההרים והגבעות הסמוכים מצאו מחסה בצלו, וציפורי השמיים קיננו בין ענפיו, כנאמר: ״עפאיו יפים ופריו רב. ויהי בו מזון לכל.״

כאשר המלך התבונן בעץ הגבוה, הוא ראה ״והנה מלאך קדוש ירד מן השמים,״ קרב לעץ וקרא בקול רם: ״כרתו את האילן וקצצו את ענפיו, השירו את ענפיו ופזרו את פריו! תברח החיה מתחתיו והעוף מענפיו. אך עיקר שורשיו בארץ השאירו, כבול באסור ברזל ונחושת בדשא השדה. מטל השמים ירטב, ועם החיות יהיה חלקו בעשב שעל פני הארץ. לב האדם ישתנה בו ולב חיה ינתן לו, ושבעה עידנים יעברו עליו. בגזרת מלאכים נחרץ המעשה ובמאמר קדושים נהיה הדבר, למען ידע כל חי כי שולט האל העליון בממלכת בני האדם. לאשר יחפוץ יתננה ואת השפל באנשים יקים עליה.״ החלום שהבהיל וטרד את מנוחת המלך ניבא על צרה; לכן גולל המלך את חלומו באוזניי ״החרטומים, האשפים, הכשדים והקוסמים״; ואולם, על אף שהחלום היה ברור מאוד, איש מחכמי בבל לא הבין את פשרו.

פעם נוספת תינתן בארץ האלילית עדות שתאשש את העובדה שרק יראי ה׳ ואוהביו מסוגלים להבין את רזי מלכות האלוהים. ברוב מבוכתו וחרדתו שלח המלך לקרוא לעבדו דניאל, שזכה להערכה רבה בזכות יושרתו, נאמנותו וחוכמתו, חוכמה שאין לה אח ורע.

דניאל ציית לצו המלכותי והתייצב לפני המלך. וכך אמר לו נבוכדנצר: ״בלטשאצר שר החרטומים, יודע אני כי רוח אלוהי קדוש בך וכל סתום לא יקשה עליך. זו חזות החלום שראיתי. אמור לי את פתרונה.״ לאחר שסיפר לדניאל את חלומו, הוסיף המלך ואמר: ״ואתה, בלטשאצר, אומר לי את פתרונו. כל חכמי ממלכתי לא יוכלו להודיעני את פתרונו, אבל אתה יכול, כי בך רוח אלוהי קודש!״ פתרון החלום היה נהיר לדניאל ומשמעותו הבהילה אותו: ״אז השתומם דניאל.. שעה קלה, ומחשבותיו הבהילוהו.״ בראות המלך את היסוסו ומצוקתו של דניאל, הוא הביע את אהדתו כלפי עבדו. כך אמר לו: ״בלטשאצר, אל יבהלוך החלום ופתרונו.״ השיב דניאל: ״אדוני, יהיה נא החלום על שונאיך, ופתרונו על יריביך!״ הנביא הבין כי ה׳ הטיל עליו את החובה הקדושה לחשוף בפני נבוכדנצר את העונש שיושת עליו בשל גאוותו ויהירותו. עליו לפרש את החלום בשפה שתהיה מובנת למלך; על אף שמשמעותו הנוראה של החלום הדהימה אותו וגרמה לו להסס, עליו להכריז את האמת באוזני המלך, יהיו התוצאות שייאלץ לשאת בהן אשר יהיו.

או אז הבהיר דניאל למלך את גזר הדין שגזר עליו ה׳, האל העליון. הוא אמר: ״האילן שראית שגדל והתחזק, וגובהו הגיע עד השמים והוא נראה בכל הארץ, וענפיו יפים ופריו רב, ומזון לכל היה בו, וחית השדה דרה תחתיו ועוף השמים שכן בענפיו, אתה הוא, המלך שגדלת ועצמת וגדולתך רבתה עד שהגיעה לשמים, ושלטונך הגיע עד לקצה הארץ.״

״ואשר ראה המלך מלאך קדוש יורד מן השמים ואומר: ׳כירתו את האילן והשחיתוהו, אבל את עיקר שורשיו בארץ השאירו כבול באסור ברזל ונחטשת בדשא השדה, מטל השמים ירטב, ועם חית השדה יהיה חלקו, עד שיעברו שבעה עידנים.׳ זה פתרונו, המלך, וגזרת אל עליון היא הבאה על אדוני המלך: יטרידוך מקרב בני אדם, ועם חית השדה יהיה מדורך; כבקר יאכילוך עשב ומטל השמים תרטב, ושבעה עידנים יעברו עליך, עד שתכיר כי האל העליון שולט בממלכת בני האדם ואשא הוא חפץ יתננה. ומה שנאמר, להשאיר את עיקר שורשי האילן, הוא שמלכותך שוב תעמד לך כאשר תכיר כי בשמים השלטון.״

לאחר שפירש את החלום נאמנה הפציר דניאל במלך הגאה לחזור בתשובה ולפנות לה׳, שכן אם יעשה את הטוב והישר, ייתכן שימנע את האסון הממשמש ובא. הנביא הפציר במלך באומרו: ״לכן, המלך, תמצא נא עצתי חן לפניך, פדה חטאיך בצדקה ועונותיך בחנינת עניים, כדי שתארך שלוותך.״

לזמן מה, השפעת עצת הנביא על נבוכדנצר הייתה עזה; אך לב שלא השתנה בעזרת חסד ה׳ מאבד במהירות את הרשמים שהוטבעו בו בידי רוח הקודש. תאוותנות, חמדנות ושאפתנות טרם נעקרו מלב המלך, ולכן בשלב מאוחר יותר הן צצו שוב. נבוכדנצר, שלא לקח בחשבון את ההנחיות שניתנו לו ברוב חסד ואת הלקחים והאזהרות שהפיק מניסיון העבר, שב והניח לעצמו להישלט בידי רוח קנאה, ועתה קינא בממלכות שיקומו אחריו. שלטונו, שעד כה התאפיין במידת מה בצדק וברחמים, הפך רודני וקשה. המלך שהקשה את ליבו השתמש בכישרונות שה׳ חנן אותו בהם כדי להאדיר את עצמו, בעודו מרומם את עצמו מעל ה׳ - האל שהעניק לו חיים ועוצמה.

במשך מספר חודשים התמהמה ה׳ בביצוע גזר דינו. ואולם, במקום לחזור בתשובה לנוכח אורך רוחו והתאפקותו של ה׳ שקע המלך בגאוותו, עד שחדל להאמין בפרשנות החלום וזלזל בפחדים שהתעוררו בליבו.

מקץ שנה מקבלת האזהרה התהלך נבוכדנצר בארמונו והגה בגאווה בעוצמת שלטונו ובהצלחתו בבניית הממלכה. הוא הכריז: ״האין זו בבל הגדולה אשר אני בניתיה להיות בית מלוכה? ברוב כוחי עשיתי זאת ולכבוד תפארתי!״

כאשר דברי התרברבותו יצאו מפיו, יצאה בת קול מן השמיים שהכריזה כי הגיעה השעה לביצוע גזר דינו של ה׳. המלך שמע את הצו שגזר ה׳: ״לך מודיעים המלך נבוכדנצר, כי המלכות סרה מעימך! מקרב בני אדם מטרידים אותך ועם חית השדה יהיה מדורך. עשב כבקר יאכילוך ושבעה עידנים יעברו עליך, עד אשר תכיר כי אל עליון שולט בממלכת בני האדם ולאשר יחפץ יתננה.״

בין רגע, התבונה שהעניק ה׳ לנבוכדנצר נלקחה ממנו; השכל הישר וכושר השיפוט שלו, שנראו בעיניו כלילי שלמות, והחוכמה שהתגאה בה הוסרו ממנו. ולאחר ששב ואיבד את שפיות דעתו, הפך השליט האדיר לאדם מטורף. ידו לא יכלה עוד לאחוז בשרביט המלוכה, והמלכות נלקחה מידיו. מסרי האזהרה שקיבל היו לשווא, שכן הוא לא ציית להם. עתה, ללא העוצמה שניתנה לו מיד ה׳, גורש נבוכדנצר מקרב בני האדם. ״עשב כבקר אכל, ומטל השמים נרטב, עד שגדלו שערותיו כנוצות נשרים וציפורניו כטפרי עופות.״

במשך שבע שנים הדהים נבוכדנצר, שעכשיו חי כחיה בקרב חיות השדה, את כל נתיניו; שבע שנים הוא הושפל לפני העולם כולו. ואז, כששבה אליו דעתו, הוא הביט בענווה אל אלוהי השמיים, והכיר ביד ההשגחה שהמיטה עליו את עונשו. בהכריזו קבל עם ועולם את אשמתו ואת חסדו הרב של ה׳, אשר השיב לו את שפיות דעתו ואת מעמדו הקודם, הוא הכריז: ״ולקץ הימים, נשאתי, אני נבוכדנצר, עיני השמימה, ורעתי שבה אלי. את אל עליון ברכתי, ולחי עולמים נתתי שבח והדר, לאל אשר שלטונו שלטון עולם, ומלכותו לדור ודור אשר למולו כל יושבי ארץ כאפס נחשבים, העושה כרצונו בצבא השמים וביושבי ארץ ואין מי שימחה בידו ויאמר לו: מה עשית?״

״אותה שעה שבה דעתי אלי, חזרתי לכבוד מלכותי, הדרי ותפארתי שבו אלי, שרי ונכבדי בקרו אצלי, הושבתי על מלכותי ונוספה לי גדולה יתרה.״

המלך הגאה הפך לילדו העניו של אלוהים; השליט הרודן הפך למלך חכם ורחום. האיש שבז לאלוהי השמיים, כפר בו וחילל את שמו, הכיר עתה בגבורת האל העליון, ופעל בלהט כדי להפיץ את יראת ה׳ ולהגביר את אושרם של נתיניו. מן התוכחה שקיבל ממלך המלכים ואדון האדונים למד לבסוף נבוכדנצר את הלקח החשוב שכל שליטי העולם חייבים ללמוד - שגדולה אמיתית טמונה בטוב ובחסד אמיתיים. הוא הכיר בה׳ אלוהים-חיים, באומרו: ״ועתה, אני נבוכדנצר משבח ומרומם ומהדר את מלך השמים, אשר כל מעשיו אמת ודרכיו צדק, ואשר בידו להשפיל גאים.״

תכלית ה׳, שהממלכה הגדולה ביותר בעולם תשבחו ותהללו, התגשמה. על פי כתבי הקודש, הצהרה זו שהכריז נבוכדנצר קבל עם ועולם, ובה הודה בחסדו, בטובו ובסמכותו של אלוהים, הייתה הצעד האחרון שעשה בחייו.

הצופה הנסתר מן העין

(פרק זה מבוסס על דניאל פרק ה׳ )

בערוב ימיו של דניאל התחוללו שינויים כבירים בארץ, שאליה הובלו הוא ורעיו לפני שישים שנה כשבויים עבריים.

נבוכדנצר, ״אימת הגויים״ (יחזקאל כ״ח 7), מת, ובבל שהייתה ״תהילת כל הארץ׳׳ (ירמיה נ״א 41), וניתנה תחת שלטונם הלא-נבון של המלכים שקמו אחריו, הלכה והתפוררה.

עקב איוולתו וחולשתו של בלשאצר, נכדו של נבוכדנצר, בבל הגאה תיפול במהרה. בלשאצר, שנחשב מנערותו ליורש העצר, התפאר בכוחו ובעוצמתו ומרד מעומק ליבו באלוהי השמיים. רבות היו ההזדמנויות שניתנו לו כדי לדעת את רצון ה׳ ולהבין את מחויבותו לציית לו. הוא ידע על גירושו של סבו מכס המלכות ומחברת בני האדם עקב גזר הדין שגזר עליו ה׳; הוא ידע על חזרתו בתשובה של נבוכדנצר, ועל שיקומו והשבתו לכס המלכות בדרך נס. ואולם, בלשאצר הניח לאהבת התענוגות ולאהבת התהילה והכבוד למחוק את הלקחים שהיה אמור לא לשכוח לעולם. הוא החמיץ את ההזדמנויות שהוענקו לו בחסד ה׳, ולא השתמש באמצעים שהיו ברשותו כדי להתעמק באמת. בלשאצר התייחס באדישות ללקחים יקרי הערך שהפיק נבוכדנצר במחיר של סבל, השפלה וייסורים שלא יאמנו.

בתוך זמן קצר התחוללו תבוסה ומהפך מדיני. כורש, אחיינו של דריווש המדי, צר על בבל עם מפקד צבאות מדי ופרס. ואולם, בלב העיר המבוצרת, שהייתה משופעת באספקת מזון ומים, ודומה היה שלא ניתן לכובשה בזכות חומותיה הכבירות, שערי הנחושת שלה ונהר הפרת שגונן עליה - חש השליט אוהב התענוגות מוגן ובטוח והעביר את זמנו במשחקים ובתחרויות.

ברוב גאוותו ויהירותו, ומתוך תחושת ביטחון חסרת שחר, ערך בלשצאר ״משתה גדול לאלף שריו, וישת יין כנגד אלף איש.״ כל האטרקציות הנלוות לעושר ולעוצמה הוסיפו פאר והדר לאירוע החגיגי. נשים יפות על שלל קסמיהן היו בין הקרואים במשתה המלכותי. אנשי רוח ומשכילים היו שם. נסיכים, שרים ומדינאים שתו יין כאילו היה מים, והתהוללו תחת השפעתו מטריפת הדעת והחושים. המלך, שברוב שכרותו נטולת הבושה איבד את השכל הישר לטובת תאוותיו ויצריו הגשמיים, שעתה משלו בו, הוביל את ההילולה הפרועה. בעיצומה של ההילולה, ״ויאמר בלשאצר, כטוב לבו ביין, להביא את כלי הזהב והכסף שלקח נבוכדנצר אביו מן ההיכל אשרבירושלים, כדי שישתו בהם המלך ושריו ונשיו ופילגשיו.״ המלך יוכיח שדבר אינו קדוש מדי מכדי לעשות בו שימוש. ״אז הובאו כלי הזהב״. וישתו בהם המלך ושריו ונשיו ופילגשיו.״ ״הם שתו יין ונתנו שבח לאלוהי זהב וכסף, נחושת וברזל, עץ ואבן.״

בלשאצר לא העלה בדעתו שעד שמיימי צופה בהילולה האלילית שערך; שצופה אלוהי עלום ונסתר מן העין צופה במחזה התועבה, שומע את קולות השמחה שיש בהם משום חילול הקודש, ורואה את עבודת האלילים.

ואולם, במהרה גרם האורח הלא קרוא לאורחי הנשף לחוש בנוכחותו. בעיצומה של ההילולה יצאה כף יד חיוורת וכתבה על קיר היכל המלך אותיות שזרחו כאש - מילים שעל אף שלא הובנו בידי המוני החוגגים, היוו אות מבשר רעות שחרץ דין אבדון על המלך המבוהל שמצפונו החל לייסרו, ועל אורחיו.

דממה נפלה בהמולת החגיגה הרועשת, בזמן שגברים ונשים, אחוזי בעתה צפו ביד הרושמת באיטיות את האותיות המסתוריות על כותל הארמון. לנגד עיניהם המשתאות חלפו כמו בתמונת נוף פנורמית המעשים הרעים שהם עוללו במהלך חייהם; דומה שמעשיהם הוצגו לפני כס המשפט של אלוהי הנצח, שאת שלטונו וסמכותו הם חיללו זה עתה. במקום שבו רק דקות ספורות קודם לכן הדהדו צהלות שמחה ופרצי צחוק רועם, ונשמעו דברי חידודים שחיללו את שם ה׳, עתה נשמעו זעקות אימה שפרצו מפי החוגגים שפניהם הפכו חיוורים כסיד. כשאלוהים גורם לבני האדם לפחד, אין ביכולתם להסתיר את עוצמת אימתם.

בלשאצר פחד יותר מכולם. יותר מכולם היה הוא האחראי למרי נגד ה׳ בממלכת בבל, שהגיע בלילה הזה לשיאו. בנוכחותו של הצופה הנסתר מן העין, נציגו של ה׳ ששמו חולל ועל כוחו וסמכותו ערערו, קפא המלך באימה. מצפונו התעורר, ״פרקי חלציו הותרו וברכיו רעדו.״ ברוב כפירתו העז בלשאצר לרומם את עצמו מעל אלוהי השמיים ולבטוח בכוחו שלו, בלי להעלות בדעתו שמישהו יעז לשאול אותו, ״מדוע אתה עושה זאת?״ עכשיו הבין שעליו לתת דין וחשבון על התנהלותו כמלך, אך לא עלה בידו להעלות אף תירוץ להזדמנויות שהחמיץ, להתנהגותו הרעה ולמרידתו באלוהים.

לשווא ניסה המלך לקרוא את האותיות הבוערות. כאן טמון היה סוד שלעומקו לא יכול היה לרדת; כאן טמון היה כוח שנבצר ממנו להבינו או לגבור עליו. ברוב ייאושו פנה המלך לעזרתם של חכמי ממלכתו. זעקתו המחרידה הדהדה באולם בזמן שזימן אליו את החרטומים, האסטרולוגים, הכשדים וקוראי העתידות, כדי שיקראו את הכתובת על הקיר.

הוא הבטיח להם: ״כל מי שיקרא את הכתובת הזאת ויגלה לי את פשרה, ילבש ארגמן וענק זהב יושם על צווארו, והוא ישלוט כשלישי בממלכה.״ ואולם, פנייתו של המלך ליועציו הנאמנים והבטחתו להעניק להם תשורות נאות וגמול נכבד, היו לשווא. לא ניתן לקנות או למכור את חוכמת השמיים: ״אז באו כל חכמי המלך, אך לא יכלו לקרטא את הכתטבת, ולהגיד למלך את פישרה.״ נבצר מחכמי בבל לפענח את האותיות המסתוריות, בדיוק כפי שנבצר מחכמי הדור הקודם לפרש את חלומותיו של נבוכדנצר.

או אז נזכרה המלכה האם בדניאל, שלפני מעל חצי מאה הודיע למלך נבוכדנצר את תוכן חלומו על הצלם הגדול והבהיר לו את פשרו. היא אמרה: ״המלך לעולם יחיה! אל יבהלוך מחשבותיך ואל ישתנה תואר פניך. ישנו איש בממלכונך אשר רוח אלוהי קוודש בו. בימי אביך נמצאו בו הארה ושכל וחוכמה כחכומת אלוהים, והמלך נבוכדנצר... העמידו לראש החרטומים, האשפים, הכשדים והקוסמים. כך עשה אביך המלך, כי רוח יתרה, דעת ושכל, יכולת לפתור חלומות, להגיד סודות ולהתיר סתומות נמצאו בדניאל, אשר המלך קרא את שמו בלטשאצר. ועתה יקרא נא דניאל והוא יגיד לך את הפשר.

״אז הביאו את דניאל לפני המלך.״ בלשאצר, שהשתדל להפגין שלווה וקור רוח, שאל את דניאל: ״ובכן, אתה הוא דניאל מבני גולי יהודה שהביא אבי מיהודה?״

אז הוא הוסיף ואמר: ״שמעתי כי רוח אלהוים בך, וכי הארה, שכל וחוכמה נמצאים בך. ועתה, הנה הובאו לפני חכמים ואשפים, כדי שיקראו את הכתובת ויודיעו לי את פישרה, אבל אינם יכולים להגיד לי את פשר הדבר. ואני שמעתי כי יכול אתה לבאר פשרים ולהתיר סתומות. ועתה, אם תוכל לקרוא את הכתובת ולהודיעני את פישרה, תלבש ארגמן ושק זהב יושם על צווארך, וכשלישי בממלכתי תשלט.״

לנגד הקהל הגדול ואחוז האימה ניצב דניאל, אדיש להבטחות המלך, כעבדו העניו של האל העליון אליו רחש כבוד בדממה. דניאל לא ביקש לומר למלך דברי חנופה, אלא רק לפרש את מסר האבדון. הוא אמר למלך: ״מתנותיך שמור לעצמך ודורונותיך תן לאחרים. אבל את הכתובת אקרא למלך ואת פישרה אגיד לו.״

הנביא הזכיר תחילה למלך בלשאצר כמה עניינים שהמלך היה בקי בהם, אך לא הפיק מהם את לקח הענווה שהייתה עשויה להצילו. הוא דיבר על חטאו ונפילתו של נבוכדנצר ועל טיפולו של ה׳ בו - על המלוכה שהוענקה לו והתהילה שהורעפה עליו בחסד ה׳, ועל המשפט האלוהי על גאוותו, שלבסוף גרם לו להכיר בכוחו ובחסדו של אלוהי ישראל; ואז, במילים נוקבות אך מלאות אהדה הוכיח הנביא את בלשאצר על רשעותו הרבה. הוא הציג בפניו את חטאו והראה לו את הלקחים שהיה אמור להפיק מחטאו אך לא עשה זאת. בלשאצר לא למד את הלקח מהתנסות סבו, ולא שעה לאזהרה על אירועים הרי חשיבות מבחינתו. ניתנה לו הזדמנות להכיר את אלוהי האמת ולציית לו, אך הוא לא ניצל אותה, ועתה עמד לקצור את פרי הבאושים של מריו. הנביא הכריז: ״ואתה, בלשאצר... לא השפלת לבבך, אף כי כל זאת ידעת. ותתרומם על אדון השמים. את כלי ביתו הביאו לפניך, ואתה ושריך ונשיך ופילגשיך שתיתם בהם יין, ונתתם שבח לאלוהי כסף וזהב, נחושת וברזל, עץ ואבן, שאינם רואים ואינם שומעים ואינם יודעים ששיבחתם אותם. ואת האלוהים, אשר נשמתך בידו וכל ארחותיך מסורים לו, לא הדרת. אז נשלחה מלפניו פס היד שרשמה את הכתובת הזאת.״

בפנותו אל עבר הכתובת שנרשמה על הקיר ביד שמיימית, קרא הנביא: ״מנא מנא תקל ופרסין.״ היד שכתבה את האותיות לא נראתה עוד, אף ארבע המילים זהרו עדיין בבהירות מבהילה; בנשימה עצורה הקשיבו החוגגים לדברי הנביא הקשיש שהכריז:

״זה פשר הדבר: מנא - מנה אלוהים את ימי מלכותך ומצא שהושלמה. תקל - נשקלת במאזנים ונמצאת חסר. פרס - נחלקה ממלכותו ונתנה למדי ופרס.״

בלילה האחרון הזה של הילולה מטורפת גדשו בלשאצר ושריו את סאת עוונותיהם ועוון מלכות כשדים. ידו המרסנת של ה׳ לא יכלה עוד להדוף את הרוע הממשמש ובא עליהם. דרף אינספור נסים ומעשי ידי ההשגחה ביקש ה׳ ללמדם לכבד את תורתו. ה׳ הכריז על הממלכה שמשפטה הגיע עד השמיים: ״ריפאנו את בבל ולא נרפתה.״ כי נגע אל השמים משפטה״ (ירמיה נ״א 9). עקב שחיתותו וקלקלתו המוזרה של לב האדם, אלוהים מצא לבסוף לנכון לבצע את משפטו הסופי, שאין לשנותו. בלשאצר ימות, ומלכותו תעבור לידיים אחרות.

כשחדל הנביא מדיבורו הורה המלף להעניק לו את התשורות המובטחות; בקנה אחד עם הבטחת המלך, ״וילבישו את דניאל ארגמן וישימו ענק זהב על צווארו, ויכריזו עליו שיהיה שולט כשלישי בממלכה.״

לפני למעלה ממאה שנים נובא בהשראת רוח הקודש כי ליל משתה תענוגות שייערף בחצר המלכות, ובמהלכו יתחרו המלך ויועציו זה בזה בחילול הקודש, יהפוף לפתע פתאום לשעת אימה ואבדון. עתה, בזה אחר זה התרחשו אירועים הרי חשיבות אלה, בדיוק כפי שהוצגו בכתבי הנביאים שנים רבות לפני שהנפשות הפועלות בו נולדו.

המלך, שעדיין שהה באולם הנשף בחברת נתיניו שגורלם נחרץ, קיבל מידע דרך שליח ״כי נלכדה עירו״ בידי האויב, שמפני תחבולותיו חש מוגן ובטוח; ״והמעברות נתפשו... ואנשי המלחמה נבהלו.״ (ירמיה נ״א 31,32). בשעה שהמלך ושריו שתו מכלי הקודש של ה׳ בעודם מהללים את אלילי הכסף והזהב שלהם, צעדו צבאות מדי ופרס שהטו את נהר הפרת מאפיקו, אל לב העיר חסרת ההגנה. צבא כורש נעצר תחת חומות הארמון, והעיר נמלאה בחיילי האויב ״כילק״ [מחילי ארבה, פס׳ 14]; קריאות הניצחון של הכובשים גברו על זעקות הייאוש של ההוללים המופתעים.

״באותו לילה הרג בלשאצר מלף הכשדים,״ ומלך זר עלה על כס המלוכה.

נביאי ישראל דיברו בבהירות על האופן שבו תיפול בבל. בחזון גילה להם ה׳ את אירועי העתיד, והם הכריזו:

״איך נלכדה ששך ותיתפש תהילת כל הארץ! איך היתה לשמה בבל בגוים!״ ״איך ניגדע וישבר, פטיש כל הארץ! איך היתה לשמה בבל בגוים!״ ״מיקול נתפשה בבל, נרעשה הארץ; וזעקה בגוים נשמע.״ ״פתאום נפלה בבל, ותישבר.״ ״כי בא עליה על בבל שודד, ונלכדו גבוריה, חיתתה קשתותם: כי אל גמלות יהוה, שלם ישלם. והשכרתי שריה וחכמיה, פחותיה וסגניה וגיבוריה, וישנו שנת עולם ולא יקיצו. נאום המלך - יהוה צבאות שמו.״ ״יקשתי לך וגם נלכדת בבל, ואת לא ידעת; נמצאת וגם נתפשת, כי ביהוה היתגרית. פתח יהוה את אוצרו, ויוצא את כלי זעמו; כי מלאכה היא לאדוני יהוה צבאות בארץ כשדים.״

״כה אמר יהוה צבאות, עשוקים בני ישראל ובני יהודה יחדיו; וכל שוביהם החזיקו בם, מאנו שלחם. גואלם חזק, יהוה צבאות שמו, ריב יריב את ריבם, למען הרגיע את הארץ ןוהרגיז ליושבי בבל״ (ירמיה נ״א 41; נ׳ 23, 46; נ״א 8, 56, 57; נ׳ 24, 25, 33, 34).

חומותיה הבצורות של בבל נוצתו בהתאם לדבר הנבואה: ״חמות בבל הרחבה ערער תתערער, ושעריה הגבוהים, באש יצתו.״ כך השפיל ה׳ אלוהי צבאות ״גאון זדים, וגאות עריצים.״ בבל האדירה, תהילת הממלכות, אשר כונתה ״צבי ממלכות, תפארת גאון כשדים,״ הייתה ״כמהפכת אלוהים את סדום ואת עמורה״ והפכה לאזור מקולל לדיראון עולם. בדבר ה׳ שנכתב בהשראת רוח הקודש נאמר על אודותיה: ״לא תשב לנצח, ולא תשכון עד דור ודור; ולא יהל שם ערבי, ורעים לא ירבצו שם. ורבצו שם ציים, ומלאו בתיהם אוחים; ושכנו שם בנות יענה, ושעירים ירקדו שם. וענה איים באלמנותיו, ותנים בהיכלי עונג.״ ״ושמתיה למורש קיפוד, ואגמי מים; וטאטאתיה

במטאטא השמד, נאום יהוה צבאות״ (ירמיה נ״א 58; ישעיה י״ג 11, 22-19; י״ד 23).

גזר הדין שגזר ה׳ ניתן למלכה האחרון של בבל, כשם שניתן למלכה הראשון: ״לך מודיעים המלך... כי המלכות סרה מעמך!״ (דניאל ד׳ 28).

״רדי ושבי על עפר, בתולת בת בבל,
שבי לארץ אין כיסא, בת כשדים...
שבי דומם ובאי בחושך, בת כשדים:
כי לא תוסיפי יקראו לך גברת ממלכות.
״קצפתי על עמי, חיללתי נחלתי, ואתנם בידך;
לא שמת להם רחמים...
״ותאמרי, לעולם אהיה גברת,
עד לא שמת אלה על ליבך, לא זכרת אחריתה.
״ועתה שימעי זאת עדינה, היושבת לבטח, האמרה בלבבה:

אני ואפסי עוד;
לא אשב אלמנה, ולא אדע שכול.׳ ״ותבאנה לך שתי אלה רגע ביום אחד, שכול ואלמן;
כתומם באו עליך, ברב כשפיך, בעצמת חבריך מאוד.
ותבטחי ודעתך היא שובבתך; ותאמרי בליבך:
׳אני ואפסי עוד.׳ ובא עליך רעה, לא תדעי שחרה,
ותיפול עליך הוה, לא תוכלי כפרה;
ותבא עליך פתאום שאה, לא תדעי.
״עמדי נא בחבריך וברב כשפיך, באשר יגעת מנעוריך;
אולי תוכלי הועיל, אולי תערוצי.
״נלאית ברוב עצתיך;
יעמדו נא ויושיעוך הברי שמים, החזים בכוכבים,
מודעים לחדשים, מאשר יבאו עליך.
״הנה היו כקש אש שרפתם,
לא יצילו את נפשם מיד להבה...
אין מושיעך״

(ישעיה מ״ז 1-15).

כל אומה שקמה ופעלה על בימת ההיסטוריה הורשתה לתפוס את מקומה עלי אדמות, כדי שאפשר יהיה לקבוע אם הגשימה את מטרותיו של האל הקדוש המשגיח עלינו. נבואות נביאי התנ״ך התחקו אחר עלייתן ונפילתן של מעצמות-העל העולמיות: בבל, פרס ומדי, יוון ורומי. ההיסטוריה חזרה על עצמה עם כל אחת ואחת מהן, כמו גם עם אומות חלשות יותר. כל אחת ואחת מן האימפריות הללו זכתה לתקופת מבחן; כל אחת ואחת מהן הכזיבה, תהילתה דעכה ועוצמתה התפוגגה.

בעוד שהגויים דחו על הסף את עקרונות ה׳ ובכך המיטו על עצמם את אובדנם, פעלה תכלית ה׳ בגלוי בכל הדורות כשידה על העליונה. זה מה שראה הנביא יחזקאל במחזה המופלא שנגלה לו בימי גלותו בארץ בבל, כשלנגד עיניו המשתאות נגלו הסמלים שחשפו כוח עליון ריבוני המתערב בענייניהם של מלכים בשר ודם.

על גדות נהר כבר חזה יחזקאל ברוח סערה שנשבה מן הצפון, ״ענן גדול ואש מתלקחת, ונוגה לו סביב; ומתוכה, כעין החשמל מתוך האש.״ מספר גלגלים שהצטלבו זה בזה הונעו בעזרת ארבעה יצורים. מעליהם התנשא כס מלכות, ״כמראה אבן ספיר, דמות כסא; ועל דמות הכסא, דמות כמראה אדם עליו מלמעלה.״ ׳׳וירא לכרובים תבנית יד אדם תחת כנפיהם״ (יחזקאל א׳ 4, 26; י׳ 8). הגלגלים היו מורכבים כל כך למראה, שבמבט ראשון דומה היה שהיו שרויים באי סדר; ואולם, הם נעו בהרמוניה מושלמת. יצורים שמיימיים שקיבלו הכוונה מן היד שמתחת לכנפי הכרובים הניעו את הגלגלים; מעליהם, על כס הספיר, ישב האל הנצחי; סביבו וסביב כס המלכות נראתה קשת בענן, סמל לחסד ה׳.

כשם שמערכת האופנים המורכבת ניתנה תחת השגחת והכוונת היד שמתחת לכנפי הכרובים, כך נתון המשחק המורכב של אירועי האנושות תחת שליטת ה׳. בעיצומם של מלחמות, סכסוכים ומהומות בקרב העמים, ה׳, היושב מעל הכרובים, ממשיך לכוון ולנהל את ענייני העולם.

ההיסטוריה של עמי העולם מדברת אלינו גם כיום. לכל אומה ולכל אדם הקצה ה׳ מקום ותפקיד בתוכניתו הגדולה. בימינו נבחנים אנשים ועמים בעזרת האנך הנתון בידי האל העליון, שאינו שוגה לעולם. כל בני האדם חורצים את גורלם דרך הבחירות שהם נוטלים, אך ה׳ שולט על הכול כדי להגשים את מטרותיו.

ה׳, האל הכביר, ששמו ׳׳אהיה אשר אהיה״ נתן בדברו נבואות המקשרות בין החוליות בשרשרת האירועים, המתחוללים מקדמת דנה ויתחוללו עד הנצח. נבואות אלה מראותלנו היכן אנו נמצאים היום במצעד הדורות,ולמהעלינו לצפותלעתיד לבוא.

בדפי ההיסטוריה נוכל להתחקות אחר כל הנבואות שנחזו מראש, התגשמו, וממשיכות להתגשם עד עצם היום הזה, ונוכל להיות סמוכים ובטוחים שכל מה שעתיד לבוא, אכן יתגשם בעתו.

בימינו, אותות העתים מכריזים מפורשות כי אנו עומדים על ספם של אירועים כבירים חמורים. הכול בעולמנו מצוי בתזוזה ובתסיסה. לנגד עיננו מתגשמת נבואת מושיענו על האירועים שיתרחשו לפני ביאתו השנייה: ״ואתם עתידים לשמוע מלחמות ושמועות מלחמה... גוי יקום על גוי וממלכה על ממלכה ויהיו רעב ורעידות אדמה במקומות רבים״ (מתי כ״ד 6, 7).

העת הנוכחית מעוררת עניין רב בליבם של כל בני האדם. מושלים ומדינאים, גברים ונשים בעלי עמדות מפתח וסמכות, ואנשי רוח בכל התחומים, ממקדים את תשומת ליבם באירועים המתחוללים סביבנו. הם צופים ביחסים בין העמים. הם חוזים בעניין רב באינטנסיביות המשתלטת על יסודות העולם ואיתני הטבע, ומזהים כי אירוע כביר ומכריע עומד להתרחש, וכי העולם עומד על ספו של משבר עצום.

אך רק כתבי הקודש מעניקים לנו השקפת מבט נכונה על אירועי העתים. לפנינו נחשפות התמונות הכבירות האחרונות של תולדות העולם, אירועים שכבר מטילים את צילם, וצליל התקרבותם מרעיד את האדמה ומטיל אימה בלבבות בני האדם המתחלחלים בפחד.

״הנה יהוה בוקק הארץ, ובולקה; ועוה פניה, והפיץ יושביה... כי עברו תורת חלפו חוק, הפרו ברית עולם. על כן אלה אכלה ארץ, ויאשמו יושבי בה; על כן חרו יושבי ארץ, ונשאר אנוש מזער.׳׳ (ישעיה כ״ד 6-1).

״אהה ליום! כי קרוב יום יהוה, וכשד משדי יבוא... עבשו פרודות, ונחת מגרפותיהם, נשמו אוצרות, נהרסו ממגורות: כי הביש דגן. מה נאנחה בהמה, בכו עדרי בקר, כי אין מרעה להם; גם עדרי הצאן נאשמו.״ ״הגפן הובישה, והתאנה אומללה; רימון גם תמר ותפוח, כל עצי העדה יבשו, כי הביש ששון מן בני אדם.״ (יואל א׳ 18-15, 12).

״קירות לבי, המה לי לבי, לא אחרוש: כי קול שופר שמעת נפשי, תרועת מלחמה. שבר על שבר נקרא, כי שדדה כל הארץ.״ (ירמיה ד׳ 19, 20).

״הוי, כי גדול היום ההוא מאין כמוהו; ועת צרה היא ליעקב, וממנה יוושע.״ (ירמיה ל׳ 7).

״כי אתה יהוה מחסי; עליון, שמת מעונך. לא תאונה אליך רעה; ונגע לא יקרב באהלך.״
(תהילים צ״א 9, 10).

״בת ציון... יגאלך יהוה, מכף אויביך. ועתה נאספו עליך גוים רבים, האומרים תחנף, ותחז בציון עינינו. והמה לא ידעו מחשבות יהוה, ולא הבינו עצתו.״ (מיכה ד׳ -12 10). אלוהים לא יאכזב את קהילתו בשעת הסכנה הגדולה ביותר שתקלע אליה. הוא הבטיח להצילה. ״כה אמר יהוה: ׳הנני שב שבות אוהלי יעקוב, ומשכנתיו ארחם׳״ (ירמיה ל׳ 18).

או אז תתגשם תכליתו של ה׳; עקרונות מלכותו יכובדו בידי כל בני האדם החיים תחת השמש.

בגוב האריות

כשדריווש המדי עלה על כס המלכות, שעליו ישבו בעבר מלכי בבל, הוא החל מיד לארגן מחדש את הממשל: ״ויהי טוב בעיניו למנות על הממלכה מאה ועשרים אחשדרפנים, שיהיו בכל הממלכה. ולמעלה מהם שלושה משגיחים, ודניאל אחד מהם, אשר להם ימסרו האחשדרפנים האלה דין וחשבון, לבל תבוא רעה על המלך. ויהי דניאל גדול מכל המשגיחים והאחשדרפנים, יען כי היתה בו רוח יתרה, ויחשוב המלך להעמידו על כל ממלכתו״ (דניאל ו׳ 1-4).

הכבוד, המשרה הרמה וזכויות היתר שהוענקו לדניאל עוררו את קנאתם של שרי ומנהיגי הממלכה, והם חיכו להזדמנות כדי להתלונן עליו, ״אבל לא יכלו למצוא כל עלילה ומגרעת, כי נאמן היה ולא נמצאה בו כל שגיאה או מגרעת.״

התנהגותו המופתית של דניאל הגבירה את קנאת אויביו. הם נאלצו להודות: ״לא נמצא על דניאל זה כל עלילה אחרת מאשר עבודת אלוהיו.״

לפיכך נועצו השרים והנסיכים יחדיו, וזממו תוכנית שבאמצעותה קיוו להשמיד את הנביא. הם החליטו לבקש מן המלך לחתום על צו שהם ינסחו, אשר יאסור על כל אדם בממלכה לבקש במשך שלושים יום דבר מה מאלוהים או מאדם, זולת מדריווש המלך. מי שיחלל את הצו יושלך לגוב האריות.

השרים כתבו את הצו והציגו אותו לפני המלך כדי שיחתום עליו. הם החניפו לו כשפנו לגאוותו, והצליחו לשכנעו כי ביצוע הצו יגדיל את כבודו ויעצים את ריבונותו. המלך, שלא היה מודע לתכלית הנסתרת שהייתה טמונה בזממם, ולא הבחין באיבה שנחשפה בצו, נכנע לחנופתם וחתם.

אויבי דניאל עזבו את המלך שמחים ומרוצים על המלכודת שעלה בידם להטמין לעבד ה׳. לשטן היה תפקיד חשוב בקשר שהם קשרו נגד דניאל. דניאל כיהן בעמדה הבכירה ביותר בממלכה, ומלאכים רעים חששו שמא השפעתו תחליש את שליטתם על שליטיה. מלאכים שטניים אלה הם שעוררו בלב השרים את קנאתם בדניאל; הם היו אלה שנתנו להם את ההשראה לתוכנית השמדתו; השרים ששימשו כלי משחק בידיהם הוציאו את התוכנית אל הפועל.

אויביו של דניאל הסתמכו על דבקותו באמונתו למען הצלחת זממם. הם לא טעו כלל בהערכתם את אופיו. דניאל הבין מיד את המזימה שהסתתרה מאחורי הצו, אך הוא לא שינה כהוא-זה את דרכו. מדוע שיפסיק להתפלל בדיוק בזמן שהוא הכי זקוק לתפילה? אדרבה, הוא יוותר על חייו ולא על תקוותו לקבל את עזרת ה׳. בשלווה ובנחת המשיך דניאל למלא את תפקידו כממונה על שרי הממלכה; שלוש פעמים ביום, בשעת התפילה, הלך לחדרו, שחלונותיו היו פתוחים לכיוון ירושלים, ובהתאם למנהגו כימים ימימה התפלל לאלוהי צבאות. הוא לא ניסה להסתיר את מעשיו. על אף שידע היטב מה יהיו תוצאות נאמנותו לה׳, רוחו לא היססה. הוא לא יניח לאנשים שזממו את אובדנו לראות, אפילו למראית עין, שהקשר שלו עם ה׳ נותק. דניאל ציית לכל הצווים שחוקק המלך מתוקף זכותו הריבונית; ואולם, לא המלך ולא שום צוו יכלו לגרום לו לחדול מנאמנותו למלך מלכי המלכים.

כך הכריז הנביא בעוז אך בדממה ובענווה שלאף כוח עלי אדמות אין את הזכות לעמוד בין נשמת האדם לבין אלוהים. בעודו מוקף עובדי אלילים, הוא נותר עד נאמן לאמת האלוהית. דבקותו האיתנה והעשויה לבלי חת באמת ובצדק הייתה אור שהאיר את החשיכה המוסרית ששררה במלכות האלילית. דניאל ניצב לפני העולם כעד מופתי של נאמנות ואומץ לב משיחיים.

שרי המלך צפו בדניאל במהלך יום שלם. שלוש פעמים הם ראו אותו הולך לחדרו; שלוש פעמים הם שמעו אותו נושא את קולו בתפילה ובתחנונים לאלוהי השמיים. למחרת בבוקר, הם שטחו את תלונתם לפני המלך. דניאל, השר הנכבד והנאמן ביותר של המלך, הפר את צו המלך. הם הזכירו לו: ״הלא כתבת אסור, שכל אדם שיבקש בשלושים הימים הבאים בקשה מכל אל או אדם זולתי ממך המלך, ישלך אל גוב האריות?״

השיב המלך: ״נכון הדבר, כמשפט מדי ופרס, חוק ולא יעבור!״ בצהלת מנצחים הודיעו השרים לדריווש על התנהגותו הסוררת של יועצו הנאמן ביותר: ׳׳דניאל, מבני גלות יהודה, אינו שם לבו עליך, המלך, ועל האסור שכתבת, והוא מתפלל שלוש פעמים ביום את תפילתו.״

כששמע המלך את דבריהם הוא הבין מיד את המלכודת שהם טמנו לעבדו הנאמן. הוא נוכח לדעת שלא הייתה זו קנאות לכבודו ולתהילתו שהניעה אותם להציע לו לכונן את הצו המלכותי, אלא קנאה בדניאל. ״כאשר שמע המלך את הדבר, חרה לו מאד.״ המלך כעס על חלקו במעשה, ולכן ״הוא נתן את דעתו על דניאל להצילו. עד בוא השמש השתדל להצילו.״ השרים שציפו לצעד כזה מצד המלך פנו אליו ואמרו: ״דע לך המלך, כי משפט מדי וכפרס הוא, שכל אסור או פקודה שמוציא המלך יש לקיימם בלי לשנותם.״

״אז ציוה המלך ויביאו את דניאל וישליכוהו אל גוב האריות. ויען המלך ויאמר לדניאל: ׳אלוהיך אשר אתה עובד אותו בכל עת, הוא יצילך!׳״ אבן גדולה הונחה על פי הגוב, והמלך בכבודו ובעצמו חתם ״אותה בטבעתו ובטבעת נכבדיו, למען לא ישתנה רצונו בדבר דניאל. וילך המלך אל היכלו וילן בצום. את פילגשיו לא הכניס אליו ושנתו נדדה ממנו.״

אלוהים לא מנע מאויביו של דניאל להשליכו אל גוב האריות; הוא הניח למלאכים רעים ולאנשים רשעים לבצע את זממם; אך הדבר התאפשר כדי שהצלת ה׳ את עבדו תהיה כבירה ומרשימה יותר, ותבוסת אויבי האמת תהיה מוחצת וניצחת יותר. מחבר מזמורי התהילים העיד: ׳׳חמת אדם תודך״ (תהילים ע״ו 11). באמצעות אומץ ליבו של איש האלוהים, שבחר לעשות את הדבר הנכון ולא לציית למדיניות שהוכתבה ביד אדם, יובס השטן, ואילו שמו של אלוהים ירומם ויכובד.

השכם בבוקר נחפז המלך דריווש לגוב האריות ו׳׳זעק בקול עצוב: ׳דניאל עבד אלוהים וחיים, אשר אתה עובד אותו בכל עת, האם עלה בידו להצילך מן האריות?׳״

קולו של הנביא נשמע מן הגוב כשענה למלך ואמר: ׳׳המלך לעולם יחיה! אלוהי שלח את מלאכו וסגר את פי האריות ולא חבלוני, יען כי נמצאתי זכאי לפניו, ואף לפניך, המלך, כל רע לא עשיתי.״

״וישמח ממלך מאוד ויאמר להעלות את דניאל מן הגוב, ולא נמצאה בו כל חבלה, כי האמין באלהיו.״

״ויצו המלך ויביאו את האנשים האלה, אשר העלילו על דניאל, וישליכום אל גב האחריות, אותם, את בניהם ואת נשותיהם. ולא הגיעו אל תחתית הגוב עד שהשתלטו עליהם האריות וכיתתו את עצמותיהם.״

פעם נוספת יצא צו מאת מלך עובד אלילים, שרומם את אלוהי דניאל בתור האל האמיתי. ״ויכתוב המלך דריוש אל כל העמים, האמות והלשונות השוכנים בכל הארץ: ׳ירבה שלומכם! מלפני יצאה פקודה, כי בכל ממשלת מלכותי יהיו חרדים ויראים מפני אלוהי דניאל, שהוא אלוהים וחי וקיים לעולם, אשר מלכותו לא תכלה, ושלטונו יהיה עד קץ הימים. הוא ממלט ומציל ועושה אותות ומופתים בשמים ובארץ. הוא זה שהציל את דניאל מיד האריות.׳״

המזימה הזדונית נגד עבד ה׳ כשלה. ״ודניאל זה עשה וחיל במלכות דריוש ובימי מלכות כורש הפרסי.״ באמצעות הקשר שקיימו מלכים עובדי אלילים אלה עם דניאל, הם נאלצו להודות כי אלוהיו הוא ״אלהים וחי וקים לעולם, אחשר מלכותו לא

יתכלה.״

מסיפור הצלתו של דניאל נוכל ללמוד כי בשעות צרה וניסיון חייבים ילדי האלוהים לנהוג בדיוק כפי שנהגו בשעתם היפה, כשעתידם וסיכוייהם היו מזהירים ומלאי תקווה, והיה להם כל מה שחפצו. דניאל בגוב האריות היה אותו דניאל שעמד לפני המלך בתפקידו כממונה הראשי על שרי הממלכה וכנביא האל העליון. אדם שליבו ממוקד באלוהים יישאר אותו אדם בשעת הניסיון הקשה ביותר, כמו גם בשעתו היפה ביותר, כשאורו וחסדו של ה׳ ואורם וחסדם של בני האדם, זורחים עליו. בעל האמונה מושיט את ידו אל האל הנסתר מן העין, ונאחז במציאות ברת קיימא במלכות ה׳ הנצחית.

ה׳ קרוב מאוד לאלה הסובלים למען הצדקה הנצחית. המשיח מזדהה עם חסידיו:

מה שעובר עליהם עובר עליו. הוא סובל בזמן שקדושיו סובלים, ומי שנוגע בבחיריו נוגע בו. גבורת ה׳ הזמינה לכל מי שסובל ממצוקה או מפגיעה גופנית, זמינה גם כדי להציל את בני האדם מרעה גדולה יותר, ומאפשרת לעבד ה׳ לשמור על יושרתו בכל הנסיבות ולנחול ניצחון בעזרת חסד ה׳.

התנסותו של דניאל כשר בכיר במלכות בבל, מדי ופרס, חושפת את האמיתה שלפיה מדינאי או מנהל בכיר אינו בהכרח אדם המכתיב מדיניות, אלא אדם המקבל הנחיות מאלוהים על כל צעד ושעל. דניאל, השר הבכיר ביותר בממלכה הכבירה ביותר עלי אדמות, היה בעת ובעונה אחת נביא ה׳ שקיבל את אור ההשראה השמיימית. הוא היה אדם בעל תשוקות כמונו, אך העט שכתבה את כתבי הקודש בהשראת רוח ה׳ מתארת אותו כאדם ללא דופי. כל עסקיו, ענייניו והתנהלותו המדינית, שהיו נתונים תחת בדיקתם המדוקדקת של אויביו, נמצאו ללא דופי. הוא היה מופת לכל מדינאי ומנהל שליבו טוהר וקודש, ומניעיו נושאים חן בעיני ה׳.

ציות קפדני למצוות האל מביא עימו ברכות חומריות, כמו גם ברכות רוחניות. בזכות דבקותו המוחלטת של דניאל באלוהים, אי כניעתו ליצר, שליטתו העצמית, אצילותו ויושרו, בעודו עדיין איש צעיר, הוא זכה ״לחסד ולרחמים״ בעיני השר הגוי שהופקד עליו ועל רעיו _דניאל א׳ 9). אותן תכונות אופי אפיינו את חייו הבוגרים. הוא עלה במהירות לעמדת ראש ממשלה במלכות בבל. במהלך שלטונם של המלכים שקמו בזה אחר זה, נפילתה של ממלכת בבל וכינונה של מעצמה עולמית אחרת, נותרו חוכמתו ומדיניותו של דניאל כה מושלמות, אדיבותו ואופיו כה כנים, טוב ליבו ודבקותו באמונתו ובעקרונותיו כה אמיתיים, שאפילו אויביו נאלצו להודות ש׳׳לא יכלו למצוא כל עלילה ומגרעת, כי נאמן היה.״

דניאל, שזכה לכבוד מבני אדם, שהוטלו עליו מחויבויות מדיניות ונגלו לפניו רזי הממלכות שהשפיעו על העולם כולו, זכה לכבוד מאלוהים בתור נציגו, ולהתגלויות רבות על רזי הדורות הבאים. נבואותיו הנפלאות שתועדו על ידו בפרקים ז׳-י״ב בספר הנושא את שמו, לא הובנו במלואן בידי הנביא עצמו. אך לפני תום מפעל חייו הוא קיבל הבטחה מבורכת ש״בקץ העיתים״ - באחרית ימי תולדות העולם - יזכה שוב במעמדו הרם וגורלו ישפר עליו כבעבר. ואולם, בימי חייו לא ניתן לו להבין את כל מה שאלוהים חשף על אודות תכליתו האלוהית. הוא קיבל את ההנחיה הבאה בנוגע לנבואותיו: ״ואתה דניאל, סתום הדברים וחתום הספר עד עת קץ ישוטטו רבים ותרבה הדעת.״ עליו לחתום את נבואותיו ״עד עת קץ.״ המלאך שב והורה לשליחו הנאמן של ה׳: ״לך דניאל, כי סתומים וחתומים הדברים עד עת קץ״. ואתה לך לקץ ותנוח ותעמוד לגורלך לקץ הימים״ (דניאל י״ב 4, 9, 13).

בעודנו מתקרבים לאחרית ימי העולם דורשות הנבואות שהועלו על הכתב בידי דניאל את תשומת ליבנו המלאה, שכן הן מתייחסות לפרק הזמן שבו אנו חיים. עלינו לקשר אליהן את דברי ספר ההתגלות - הספר האחרון בכתבי הברית החדשה. השטן הוליך שולל אנשים רבים וגרם להם להאמין שהחלקים הנבואיים בכתבי דניאל ויוחנן אינם ניתנים להבנה. ואולם, בידינו הבטחה ברורה ומפורשת על הברכות המיוחדות שיורעפו על כל מי שילמד את הנבואות הללו. ״והמשכילים יבינו״ (פס׳ 10), כך נאמר בנוגע לחזיונות שקיבל דניאל, אשר אמורים להישאר חתומים עד אחרית הימים; בהתגלות שנתן המשיח לעבדו יוחנן למען הנחיית חסידי ה׳ בכל הדורות, ניתנה ההבטחה הבאה: ״אשרי הקורא ואשרי השומעים את דברי הנבואה ושומרים את הכתוב בה״ (ההתגלות א׳ 3).

מעלייתן ונפילתן של אומות עלינו ללמוד עד כמה חסרת ערך היא תהילה חיצונית וארצית, כפי שהובהר מפורשות בספר דניאל ובספר ההתגלות. ממלכת בבל נהנתה מעוצמה, תהילה ופאר שכמותם לא נראו בעולם מאז; ואולם, העוצמה, התהילה והפאר הללו, שבעיני בני האדם באותם ימים נדמו יציבים ונצחיים, נעלמו כליל כלא היו! נגוזו ״כציץ חציר׳׳ (יעקב א׳ 10). כך אבדו מלכות פרס ומדי וממלכות יוון ורומי. כך אובדים כל העמים שלא הניחו את אלוהים כאבן הפינה במסדם. רק הדברים הקשורים לתכלית ה׳ ומבטאים את אופיו יעמדו לנצח. עקרונותיו ומצוותיו הם הדבר היציב היחיד שעולמנו מכיר.

לימוד יסודי של פועל תכלית ה׳ בתולדות האומות ובהתגלות האירועים העתידים להתרחש, יסייע לנו לאמוד את ערכם האמיתי של הדברים הגלויים לעין והנסתרים מן העין, וללמוד מהי התכלית האמיתית של החיים. בתוך כך, בהשקיפנו על אירועי העתים לאורו של הנצח, אנו עשויים, בדומה לדניאל ורעיו, לחיות למען הדברים האמיתיים, הנאצלים, הנשגבים והנצחיים. ובעודנו לומדים במהלך חיינו את עקרונות מלכות אדוננו ומושיענו, המלכות המבורכת שתעמוד לנצח נצחים, נוכל להתכונן לקראת ביאתו כדי להיכנס עימו לנחלתו.

חלק ו׳ - בתום הגלות

״ויאמר יהוה אל השטן: יגער יהוה בך השטן, ויגער יהוה בך, הבחר בירושלים; הלוא זה אוד מוצל מאש״ (זכריה ג׳ 2).

שיבת גולי בבל

הופעתו של צבא כורש לפני חומות בבל שימשה בעבור עם ישראל אות לכך ששחרורם משביים בגלות ממשמש ובא. למעלה ממאה שנה לפני הולדת כורש אוזכר שמו ביד ההשראה האלוהית, אשר העלתה על הכתב את תיעוד מלאכתו בכיבוש בבל, העיר השאננה, ובסלילת הדרך לשחרור גולי ציון. דבר ה׳ דובר מפי ישעיהו הנביא, כדלקמן:

״כה אמר יהוה, למשיחו לכורש, אשר החזקתי בימינו לרד לפניו גוים... לפתוח לפניו דלתיים, ושערים לא יסגרו. אני לפניך אלך, והדורים אישר; דלתות נחושה אשבר, ובריחי ברזל אגדע. ונתתי לך אוצרות חושך ומטמוני מסתרים; למען תדע, כי אני יהוה הקורא בשמך, אלוהי ישראל״ (ישעיה מ״ה 3-1).

כניסתו הבלתי צפויה של צבא פרס אל לב הבירה הבבלית, דרך ערוץ הנהר שמימיו הוטו הצידה, ודרך שעריה הפנימיים של העיר שנותרו פתוחים ונטולי הגנה עקב רשלנות ושאננות מצד הבבלים, שימשה בעבור עם ישראל ראיה מספקת להתגשמות הממשית של נבואת ישעיהו על הכיבוש הפתאומי של מלכות בבל ביד אויביה. אירוע זה היה אמור להיות מבחינתם אות לכך שה׳ מתערב בענייני העמים לתועלתם שלהם. בהקשר לנבואה המציינת את אופן כיבוש בבל ומפלתה, ניתנו המילים הבאות:

״האומר לכורש רעי, וכל חפצי ישלם; ולאמור לירושלים תבנה, והיכל תוסד.״ ״אנוכי העירתהו בצדק, וכל דרכיו אישר; הוא יבנה עירי, וגלותי ישלח, לא במחיר ולא בשוחד, אמר יהוה צבאות״ (ישעיה מ״ד 28; מ״ה 13).

אלה לא היו הנבואות היחידות שעליהן ביססו הגולים את תקוותם לגאולה מהירה. בכתבי ירמיהו שהיו בהישג ידם, נקבע בבירור משך הזמן שיחלוף עד שיבת ישראל מבבל ושיקומה.

ה׳ הכריז מראש דרך שליחו: ״והיה כמלאות שבעים שנה אפקיד על מלך בבל ועל הגוי ההוא, נאום יהוה, את עונם, ועל ארץ כשדים; ושמתי אתו לשממות עולם״ (ירמיה כ״ה 12). חסד יורעף על שארית יהודה במענה לתפילתה היוקדת: ״ונמצאתי לכם, נאום יהוה, ושבתי את שבותכם וקיבצתי אתכם מכל הגוים ומכל המקומות אשר הדחתי אתכם שם, נאום יהוה; והשיבותי אתכם אל המקום, אשר הגליתי אתכם משם״ (ירמיה כ״ט 14).

דניאל ורעיו שבו ועברו על הנבואות הללו ועל נבואות דומות אחרות, המתארות את תכלית ה׳ בעבור עמו. ועתה, עם התרחשותם המהירה של האירועים שבישרו את פעולת יד ה׳ הכבירה בקרב העמים, התעמק דניאל במיוחד בהבטחות שניתנו לעם ישראל. אמונתו בנבואות ה׳ הובילה אותו לחוות את ההתנסויות שנחזו מראש בידי מחברי התנ״ך הקדושים: ״כי כה אמר יהוה, כי לפי מלואת לבבל שבעים שנה, אפקוד אתכם; והקמתי עליכם את דברי הטוב להשיב אתכם... כי אנוכי ידעתי את המחשבת, אשר אנוכי חשב עליכם, נאום יהוה: מחשבות שלום ולא לרעה, לתת לכם אחרית ותקווה. וקראתם אותי והלכתם, והתפללתם אליי, ושמעתי אליכם. וביקשתם אותי, ומצאתם, כי תדרשני בכל לבבכם״ (ירמיה כ״ט 13-10).

זמן קצר לפני נפילת בבל, כשדניאל הגה בנבואות אלה וביקש מה׳ להעניק לו תובנות באשר לאירועי העתים, ניתנה לו סדרת חזיונות בנוגע לעלייתן ונפילתן של ממלכות התבל. בחזון הראשון, כמתועד בפרק השביעי בספר דניאל, ניתן לנביא דניאל פירוש לחזון, אך עדיין לא הכול הובהר לו. דניאל כתב בנוגע לחווייתו בעת ההיא: ״מחשבותי מאוד הבהילוני ותואר פני השתנה ואת הדבר בלבי שמרתי״ (דניאל ז׳ 28).

חזון נוסף שקיבל דניאל שפך אור רב יותר על אירועי העתיד; בסופו של החזון שמע דניאל ״אחד קדוש מדבר ויאמר אחד קדוש לפלמוני המדבר: ׳עד מתי החזון התמיד והפשע שמם תת וקודש וצבא מרמס?׳״ (דניאל ח׳ 13). התשובה שניתנה בחזון: ״עד ערב בוקר אלפיים ושלוש מאות ונצדק קודש״ (פס׳ 14), מילאה את ליבו במבוכה. הוא חיפש בלהט אחר משמעות החזון, והתקשה להבין את ההקשר של שבעים שנות הגלות שנובאו מפי ירמיהו ל״אלפים ושלוש מאות״ השנים, בחזון שבו שמע את המלאך השמיימי מכריז כי אלפיים ושלוש מאות שנים יחלפו עד טיהור המקדש. המלאך גבריאל נתן לו פירוש חלקי; ואולם, עתה, כששמע את המילים, ״ואתה סתום החזון כי לימים רבים,״ הוא התעלף. ״ואני דניאל נהייתי ונחליתי ימים, ואקום ואעשה את מלאכת המלך, ואשתומם על המראה ואין מבין״ (פסוקים 26, 27).

עדיין מוטרד וחושש לגורל ישראל שב דניאל והתעמק בנבואות ירמיהו. הנבואות היו ברורות מאוד. כה ברורות ומפורשות, עד שהוא הבין באמצעות העדויות הללו מן הכתובים את ״מספר השנים אשר היה דבר יהוה אל ירמיה מנביא למלאות לחרבות ירושלים שבעים שנה״ (דניאל ט׳ 2).

באמונה איתנה שהתבססה על דבר הנבואה המהימן, הפציר דניאל בה׳ להגשים במהרה את ההבטחות הללו. הוא התחנן שכבוד ה׳ יישמר. בתחינתו, הוא הזדהה לחלוטין עם בני עמו שנכשלו במילוי תכלית ה׳, בעודו מתוודה על חטאי עמו כאילו היו חטאיו שלו. הנביא הכריז: ״ואתנה את פני אל אדוני האלוהים לבקש תפילה ותחנונים בצום ושק ואפר. ואתפללה ליהוה אלוהי ואתוודה״׳ (דניאל ט׳ 3, 4). על אף שדניאל שירת זה זמן רב בשירות ה׳, ונחשב בעיני השמיים ל״איש חמודות״ אהוב ורצוי על ידי ה׳, עתה הוא הציג עצמו לפני ה׳ כחוטא, ושטח בפניו את צרכיו הכבירים של העם שהוא אהב. תפילתו הייתה מרשימה בפשטותה, רצינית וכנה. הקשיבו לתחינתו:

״אנא אדוני, האל הגדול והנורא, שומר הברית והחסד לאוהביו ולשומרי מצוותיו. חטאנו ועוינו, הרשענו ומרדנו; וסור ממצוותך וממשפטיך. ולא שמענו אל עבדיך הנביאים, אשר דיברו בשמך אל מלכינו שרינו ואביתינו ואל כל עם הארץ.

״לך אדוני הצדקה, ולנו בושת הפנים כיום הזה, לאיש יהודה וליושבי ירושלם ולכל ישראל הקרובים והרחוקים בכל הארצות אשר הדחתם שם במעלם אשר מעלו בך. יהוה, לנו בושת פנים למלכינו, לשרינו ולאבתינו אשר חטאנו לך.

״לאדוני אלהינו הרחמים והסליחות כי מרדנו בו.

״אדוני, ככל צדקתך ישב נא אפף וחמתך מעירך ירוישלים הר קודשך, כי כחטאינו ובעונות אבותינו ירושלים ועימך לחרפה לכל סביבתינו.

״ועתה, שמע אלוהינו אל תפלת עבדך ואל תחנוניו, והאר פניך על מקדשך השמם למען אדוני. הטה אלוהי אוזנך וישמע פקח עיניך וראה שממתינו והעיר אשר נקרא שמך עליה, כי לא על צדקתינו אנחנו מפילים תחנונינו לפניך, כי על רחמיך הרבים.

״אדוני, שמעה אדוני, סלחה אדוני, הקשיבה ועשה אל תאחר למענך אלהי, כי שמך נקרא על עירך ועל עמך.״ (דניאל ט׳ 9-4, 19-16).

אלוהים היטה אוזנו מן השמיים כדי לשמוע את תחינתו הכנה של הנביא. בטרם סיים דניאל את תחינתו למחילה ולשיקום, שב והופיע לפניו המלאך הכביר גבריאל, והסב את תשומת ליבו לחזון שראה לפני נפילת בבל ומות בלשצאר. המלאך התווה לפניו בפרטי פרטים את תקופת שבעים השבועות, שיתחילו מן היום בו ייצא צו על הקמתה מחדש של ירושלים, ככתוב: ״מן מוצא דבר להשיב ולבנות ירושלחם״ (פס׳ 25). דניאל נשא את תפילת התחנונים בשנת מלכותו הראשונה של דריווש, ״אשר המלך על מלכות כשדים״ (פסוק 1), לאחר שכורש מצביאו גזל מבבל את ריבונותה העולמית. שלטונו של דריווש כובד בידי ה׳. ה׳ שלח אליו את המלאך גבריאל ״למחזיק ולמעוז לו,״ כלומר, כדי לחזקו (דניאל י״א 1).

עם מותו של דריווש, כשנתיים לאחר נפילת בבל, עלה כורש על כס המלכות. ראשית מלכותו של כורש סימנה את תום שבעים השנים מאז שקבוצת הגולים העבריים הראשונה נלקחה בידי נבוכדנצר מביתה שביהודה והוגלתה לבבל.

שחרורו של דניאל מגוב האריות שימש ביד ה׳ לשם יצירת רושם חיובי על ליבו ומוחו של כורש הגדול. תכונותיו הנעלות של איש האלוהים בתפקידו כמדינאי הרואה את הנולד, גרמה למלך הפרסי לחלוק לו כבוד רב ולכבד את שיקול דעתו.

עתה, בדיוק בשעה היעודה שבה אמר אלוהים שהוא יביא לבנייתו מחדש של המקדש בירושלים, הוא פעל בליבו של כורש ששימש כנציגו, וגרם לו לבחון את הנבואות בנוגע אליו )נבואות שדניאל היה בקיא בהן), ולהעניק לעבריים את חירותם.

כאשר ראה המלך את המילים שניבאו למעלה ממאה שנה לפני לידתו את האופן שבו בבל תיכבש, וכאשר הוא קרא את המסר שקיבל ממושל היקום, מלך מלכי המלכים: ״אאזרך, ולא ידעתני. למען ידעו ממזרח שמש וממערבה, כי אפס בלעדי;״ ראה לנגד עיניו את הכרזתו של האל הנצחי: ״למען עבדי יעקב וישראל בחירי; ואקרא לך בשמך, אכנך ולא ידעתני,״ וקרא את דבר ה׳ שנכתב ברוח ה׳: ׳׳אנוכי העירתהו בצדק, וכל דרכיו אישר; הוא יבנה עירי, וגלותי ישלח, לא במחיר ולא בשןחד, אמר יהוה צבאות״ - נגעו הדברים עמוקות בליבו, והוא היה נחוש בדעתו למלא את שליחותו האלוהית (ישעיה מ״ה 5, 6, 4, 13). הוא יתיר לגולי יהודה השבויים לצאת לחופשי ולשוב לארצם. הוא יסייע להם לבנות מחדש את בית ה׳.

צו כתוב הוכרז ״בכל מלכותו״, ובו הבהיר כורש את רצונו לממן את שיבת העברים לארצם ואת בנייתו מחדש של מקדשם. המלך הכריז בהכרת טובה קבל עם ועולם: ״כל ממלכות הארץ נתן לי יהוה אלןהי השמים; והוא פקד עלי לבנות לו בית בירושלים אשר ביהודה. מי בכם מכל עמו, יהי אלוהיו עמו, ויעל לירושלים אשר ביהודה; ויבן את בית יהוה אלוהי ישראל, הוא האלהוים, אשר בירושלים. וכל הנשאר מכל המקמות אשר הוא גר שם, ינשאוהו אנשי מקומו בכסף ובזהב וברכוש ובבהמה; עם הנדבה לבית האלוהים אשר בירושלים״ (עזרא א׳ 4-1).

בנוסף, המלך נתן צו לגבי בית המקדש: ״בית האלוהים בירושלים, הבית יבנה, מקום אשר זובחים זבחים ויסודותיו מוגבהים, גובהו שישים אמה, רוחבו שישים אמה. נדבכי אבן גלל שלושה ונדבך עץ אחד, וההוצאה מבית המלך תינתן, ואף כלי בית האלוהים של זהב וכסף, אשר נבוכדנצר הוציא מן ההיכל אשר בירושלים והוליך לבבל, ישיבו ויובלו להיכל אשר בירושלים למקומו ותניח בבית האלוהים״ (עזרא ו׳ 5-3).

בשורות על צו זה הגיעו למחוזות הרחוקים והנידחים ביותר בממלכה, ובכל מקום הייתה שמחה גדולה בקרב בני הגלות. רבים מבני הגלות, בדומה לדניאל, למדו את הנבואות וחילו את פני ה׳ כדי שיתערב למען ציון כפי שהבטיח. עתה נענו תפילותיהם; בלב מלא שמחה הם פצחו פה אחד בשירה:

״בשוב יהוה את שיבת ציון, היינו כחלמים.
אז ימלא שחוק פינו, ולשוננו רינה.
אז יאמרו בגוים: הגדיל יהוה לעשות עם אלה!׳
הגדיל יהוה לעשות עימנו, היינו שמחים״

(תתילים קכ״ו 3-1).

״ויקומו ראשי האבות, ליהודה ובנימין, והכוהנים והלוים; לכל העיר האלוהים את רוחו.״ היו אלה אנשי שארית הפליטה הגדולה, כחמישים אלף איש, אנשים חזקים וחסונים בקרב עם ישראל בתפוצות, שהחליטו לנצל את ההזדמנות הנפלאה שניתנה להם, ״לעלות לבנות את בית יהוה אשר בירושלים.״ חבריהם לא הניחו להם ללכת בידיים ריקות: ״וכל סביבותיהם חיזקו בידיהם בכלי כסף, בזהב, ברכוש ובבהמה ובמגדנות.״ למתנות אלה ולתרומות רבות אחרות שניתנו להם בחפץ לב, התווספו ״כלי בית יהוה, אשר הוציא נבוכדנצר מירושלים... ויוציאם כורש מלך פרס, על יד מתרדת הגזבר״.. ואלה מספרם:... חמשת אלפים וארבע מאות.״ כל אלה ניתנו בעבור המקדש שעמד לקום מחדש בירושלים )עזרא א׳ 5-11).

המלך כורש הטיל על זרובבל )צאצא משושלת דוד שכונה גם ששבצר) את תפקיד מושל חבורת גולי בבל ששבה ליהודה; יהושע אמור היה לשרת לצדו במשרת הכוהן הגדול. המסע הארוך דרך הישימון הסתיים בשלום, והחבורה העליזה, מלאת הכרת תודה לה׳ על חסדיו הרבים, החלה מיד במלאכת הקמתם מחדש של היכל ה׳ ועיר הקודש שנהרסו וחרבו. ״ראשי האבות, בבואם לבית יהוה אשר בירושלים,״ היו הראשונים שנתנו מכספם ומרכושם כדי לממן את בניית המקדש. בני העם שעשו כדוגמתם נתנו בחפץ לב מתנות ותרומות ממשאביהם הדלים (עזרא ב׳ 64-70).

מהר ככל האפשר הוקם מזבח באתר המזבח העתיק של חצר המקדש. כדי לקיים את המנהגים והטקסים הקשורים לחנוכת המזבח, ״ויאספו העם כאיש אחד,״ והתאחדו בכינון מחדש של עבודות הקודש שחדלו מאז חורבן ירושלים בידי נבוכדנצר. לפני שנפרדו והלכו לבתיהם, הם עשו כמיטב יכולתם כדי לקיים ולחגוג ״את חג הסוכות״ (עזרא ג׳ 1-6).

הקמת מזבח העולות, עליו יועלו לה׳ עולות מדי בוקר וערב, שימחה מאוד את שארית הפליטה הנאמנה ועודדה את רוחה. בכל ליבם החלו שבי ציון בהכנות להקמתו מחדש של המקדש, בעודם נאזרים באומץ ככל שההכנות הלכו והתקדמו מדי חודש בחודשו. במשך שנים רבות נמנעו מהם הסמלים הגלויים לעין של שכינת ה׳. עתה, מוקפים בתזכורות עגומות רבות לכפירת אבותיהם, הם ייחלו לסמל ממשי ובר קיימא, ולמחילת ה׳ וחסדו. מעל הכול, מעל להשבת נחלתם האישית וקבלה מחדש של זכויות עתיקות, הם העריכו והוקירו את האישוש שקיבלו מה׳.

ה׳ חולל נפלאות למענם, והם חשו את נוכחותו שורה בקרבם; ועדיין, הם חפצו בברכות כבירות יותר. בציפייה מלאת שמחה, הם המתינו וייחלו לזמן שבו יחזו בהיכל ה׳ שהוקם מחדש ובזוהר תהילתו.

העושים במלאכה שעסקו בהכנת חומרי הבנייה מצאו בין ההריסות כמה מן האבנים הגדולות שהובאו לאתר המקדש בימי שלמה. הם הכשירו אותן לשימוש. בנוסף, סופקו להם חומרי בנייה חדשים. במהרה התקדמה העבודה עד לשלב שבו היה עליהם להניח את אבן הפינה. טקס הנחת אבן הפינה נערך בנוכחות אלפים מבני העם, שנאספו במקום כדי לחזות בהתקדמות העבודה ולהביע את שמחתם על השתתפותם במלאכה. בטקס הנחת אבן הפינה, בני העם, בלווי חצוצרות הכוהנים והמצלתיים של בני אסף, ׳׳ויענו בהילל ובהודות ליהוה, כי טוב, כי לעולם חסדו על ישראל״ (פס׳ 11).

היכל ה׳ שעמד להיבנות מחדש הוא הנושא של נבואות רבות שניבאו על החסד שחפץ ה׳ להרעיף על ציון; כל הנוכחים במעמד הנחת אבן הפינה חייבים היו להיכנס בכל ליבם ומאודם לרוח האירוע. ואולם, במוזיקה, בתרועות השמחה ובשאגות ההלל שנשמעו ביום המשמח הזה, נמהל צליל צורם: ״ורבים מהכוהנים והלוים וראשי האבות הזקנים, אשר ראו את הבית הראשון ביסדו, זה הבית בעיניהם, בוכים בקול גדול״ (פס׳ 12).

היה זה אך טבעי שעצב מילא את לבבותיהם של זקני העדה בעודם מהרהרים בתוצאות המרות של קשיחות ליבם ואי חזרתם בתשובה. אילו הם ובני דורם היו מצייתים לה׳ ומגשימים את תכליתו לישראל, המקדש שהקים שלמה לא היה נחרב, והגלות לא הייתה נחוצה. אך בעטיים של אי הכרת תודה וחוסר נאמנות, הם גלו והופצו בקרב הגויים.

עכשיו, הנסיבות השתנו. ברוב חסדו ואהבתו שב ה׳ ופקד את עמו והתיר לו לשוב לארצו. צער ועצב על שגיאות העבר אמורים היו לפנות את מקומם לרגשות של שמחה רבה. ה׳ עורר את ליבו של כורש לסייע להם בהקמת המקדש מחדש, והדבר אמור היה לגרום להם להביע את תודתם לה׳ מתוך הכרת טובה עמוקה. ואולם, אחדים מהם לא זיהו את ברכות יד ההשגחה שהורעפו עליהם. במקום לשמוח, הם שקעו במורת רוח ובייאוש. בזמנו הם חזו בתהילת מקדש שלמה, ועכשיו הם קוננו על נחיתותו של המקדש שעמד לקום מחדש.

להתמרמרות, לתלונות ולהשוואות השליליות הייתה השפעה מדכאת על ליבם של רבים מבני העם; הן אף ריפו את ידיהם של הבונים. העושים במלאכה החלו לתהות האם עליהם להמשיך בבניית המקדש, שכבר מראשית הקמתו ספג ביקורת כה נוקבת ועורר צער רב וקינה מרה.

ואולם, אנשים רבים בקרב העדה שהיו בעלי אמונה חזקה יותר וחזון רחב יותר, לא הביטו במורת רוח בתהילה הפחותה של המקדש שיבנה מחדש: ״ורבים בתרועה בשמחה, להרים קול. ואין העם מכירים קול תרועת השמחה לקול בכי העם: כי העם מריעים תרועה גדולה, והקול נשמע עד למרחוק״ (פסוקים 12, 13).

אילו יכלו אלה שלא שמחו על הנחת אבן הפינה לחזות מראש בתוצאות חוסר אמונתם ביום ההוא, הם היו מזדעזעים עמוקות. הם לא הבינו כלל את כובד משקלן של מילות ההסתייגות והאכזבה שיצאו מפיהם; הם לא שיערו את העיכוב הרב להשלמת היכל ה׳ שיסבו דבריהם השליליים, שהביעו את מורת רוחם.

פארו של המקדש הראשון וטקסי עבודת הקודש המרשימים שנערכו בו היו מקור לגאוות ישראל לפני הגלות; אך לפעמים, ההלל והשתחוויה של העם לקו בחסר: נעדרו מהן אותן איכויות הנחשבות הכרחיות בעיני ה׳. תהילת בית ראשון, ההדר והזוהר של עבודת הקודש בו, לא יכלו לעשות אותם רצויים בעיני ה׳; הם לא העלו לפניו את הדבר היחיד רב הערך בעיניו: הם לא הביאו לו קורבן של רוח ענווה ומלאת חרטה.

כאשר עקרונות מלכות ה׳ נשכחים, מכוננים בני האדם טקסי קודש רבים יותר וראוותניים יותר. כאשר בניית האופי נזנחת, הנשמה נותרת עירומה, פשטותה של יראת ה׳ מבוזה, והגאווה ותאוות הראוותנות תובעות את הקמתם של היכלות כנסייתיים מפוארים, המעוטרים בשלל תשמישי קדושה וקישוטים מרהיבים, ועריכתם של טקסים מרשימים. אך אלוהים אינו זוכה לכבוד בכל הדברים הללו. ה׳ מעריך ומוקיר את קהילתו, לא על יתרונותיה החיצוניים, אלא על חסידותה האמיתית המבדילה אותה מן העולם. ה׳ אומד את קהילתו לפי צמיחת חבריה בידיעת המשיח והתקדמותם הרוחנית. הוא מחפש בקרבם אחר עקרונות של אהבה וטוב לב. יצירת אמנות, יפה ככל שתהיה, אינה יכולה להשתוות ליופיים של מזג נוח ואופי טוב ומתון, האמורים להיחשף בקרב נציגי המשיח. קהילה עשויה להיות הדלה והענייה ביותר בארץ, ואף ייתכן שאין לה במה להתהדר ולהרשים את הבריות - אך כאשר חבריה מפגינים את עקרונות אופיו של המשיח, מלאכי ה׳ מתאחדים עמם בשעת סגידתם. ההלל וההודיה שינבעו מלבבות מלאי הכרת טובה יעלו השמיימה לאלוהים כקטורת שניחוחה מתוק, כנאמר:

״הודו ליהוה כי טוב: כי לעולם חסדו.
יאמרו גאולי יהוה, אשר גאלם מיד צר.
שירו לו, זמרו לו; שיחו בכל נפלאותיו.
התהללו בשם קדשו; ישמח לב מבקשי יהוה.״
״כי השביע נפש שקקה; ונפש רעבה מילא טוב״

(תהילים ק״ז 1, 2; ק״ה 2, 3; ק״ז 9).

״נביאי ה׳ עוזרים להם״

בסמוך לבני ישראל שנערכו למשימת בנייתו מחדש של המקדש, שכנו השומרונים, גזע מעורב שצמח מנישואי תערובת בין גויים שכבשו את הארץ, שמוצאם במחוזות אשור, לבין עשרת השבטים שנותרו בשומרון ובגליל. בשנים מאוחרות יותר טענו השומרונים כי הם סוגדים לאל האמיתי, אך בלבם ובמעשיהם היו עובדי אלילים. אומנם הם האמינו שאליליהם היוו אך ורק תזכורת לאלוהים-חיים, מושל היקום; אך הלכה למעשה, נטה העם השומרוני לעבודה זרה וסגד לפסלים ולצלמים.

בתקופת בנייתו מחדש של המקדש נחשבו השומרונים ל״צרי יהודיה ובנימין.״ כאשר הם שמעו ״כי בני הגולה בונים היכל ליהוה אלהי ישראל,״ הם באו ״אל זרובבל ואל ראשי האבות,״ והביעו את רצונם לסייע במלאכת הבנייה. הם הציעו להם: ״נבנה עמכם, כי ככם נדרוש לאלוהיכם; ולו אנחנו זובחים מימי אסר חדון מלך אשור, המעלה אותנו פה.״ אך הזכות שביקשו לעצמם נשללה מהם. מנהיגי הבונים העבריים הכריזו: ״לא לכם לנו לבנות בית לאלוהינו; כי אנחנו יחד נבנה ליהוה אלוהי ישראל, כאשר צוונו המלך כורש מלך פרס״ (עזרא ד׳ 3-1).

רק שארית פליטה נבחרה לשוב לארץ מבבל. ועתה, בזמן שהבונים עשו במלאכה שדומה שהייתה מעל לכוחותיהם, באו שכניהם והציעו להם את עזרתם. השומרונים דיברו על סגידתם לאלוהי האמת, והביעו את תשוקתם לחלוק בזכויות ובברכות המקושרות לעבודת הקודש במקדש. הם הכריזו: ״נבנה עמכם, כי ככם נדרוש לאלוהיכם.״ ואולם, אילו קיבלו המנהיגים העבריים את הצעת העזרה של השומרונים, הם היו פותחים פתח לעבודת אלילים. למזלם, הם זיהו את חוסר הכנות של השומרונים. הם הבינו שעזרה המושגת דרך ברית עימם תועיל להם כאפס וכאין בהשוואה לברכות שהם עשויים להתברך בהן דרך ציות למצוות ה׳ המפורשות.

כך הכריז ה׳ באמצעות משה בנוגע לקשרים של עם ישראל עם העמים השכנים: ״החרם תחרים אותם, לא תכרות להם ברית ולא תחנם. ולא תתחתן בם... כי יסיר את בנך מאחרי, ועבדו אלוהים אחרים; וחרה אף יהוה בכם, והשמידך מהר.״

ה׳ הכריז לגבי עמו: ״כי עם קדוש אתה ליהוה אלוהיך; ובך בחר יהוה להיות לו לעם סגולה מכל העמים, אשר על פני האדמה.״ (דברים ז׳ 4-2; י״ד 2).

התוצאה שתנבע מכריתת ברית עם העמים השכנים הוכרזה מראש מפורשות: ״והפיצך יהוה בכל העמים, מקצה הארץ ועד קצה הארץ.״ משה הכריז: ״ועבדת שם אלוהים אחרים, אשר לא ידעת אתה ואבותיך, עץ ואבן. ובגוים ההם לא תרגיע, ולא יהיה מנוח לכף ורגלך; ונתן יהוה לך שם לב רגז, וכליון עיניים ודאבון נפש. והיו חייך תלואים לך מנגד, ופחדת לילה ויומם, ולא תאמין בחייך. בבוקר תאמר כמי יתן ערב, ובערב תאמר מי יתן בוקר, מפחד לבבו אשר תפחד, וממראה עיניו אשר תראה״ (דברים כ״ח 67-64). ואולם, בני ישראל קיבלו את ההבטחה הבאה: ״וביקשתם משם את יהוה אלוהיך, ומצאת: כי תדרשנו בכל לבבך ובכל נפשך״ (דברים ד׳ 29).

זרובבל ורעיו הכירו את הפסוקים האלה ופסוקים דומים אחרים מן הכתובים; בגלות שממנה יצאו לאחרונה, הם היו עדים להוכחה אחר הוכחה שאיששו את התגשמותן של הנבואות הללו. עתה, לאחר שחזרו בתשובה וחדלו מן המעשים הרעים שהמיטו עליהם ועל אבותיהם את העונשים שנובאו מפורשות מפי משה, ולאחר ששבו בכל ליבם ומאודם לה׳ וחידשו את קשר הברית עמו - הם הורשו לשוב ליהודה כדי לשקם את מה שנהרס וחרב. האם עליהם לכרות ברית עם עובדי אלילים בראשית ביצוע המיזם?

אלוהים אמר: ״לא תכרית להם ברית״; בני העם, שזה עתה הקדישו עצמם מחדש לה׳ לרגלי המזבח שהוקם על חורבות היכל ה׳, הבינו שקו ההפרדה בין עם ה׳ לבין העולם חייב להישאר תמיד ברור ומפורש. הם סירבו לכרות ברית עם אנשים אלה, שעל אף שהיו בקיאים במצוות תורת ה׳, מיאנו לציית להן.

עם ה׳ חייב לדבוק עד אחרית הימים בעקרונות שכוננו בספר דברים להנחיית ישראל. שגשוג אמיתי תלוי בהמשכיות קשר הברית שכרתנו עם אלוהים. לעולם לא נוכל להרשות לעצמנו להתפשר על עקרון אלוהי דרך כריתת ברית עם אנשים שאינם יראי ה׳.

קיימת סכנה תמידית שאנשים הטוענים להיותם משיחיים יחשבו שעל מנת להשפיע בעניינים ארציים, עליהם לציית במידת מה לכללי העולם. ואולם, על אף שדרך כזו עשויה להיראות רווחית מאוד ובעלת תועלת רבה, היא מסתיימת תמיד באובדן רוחני. אנשי ה׳ חייבים לעמוד תמיד על המשמר, ולהישמר מכל השפעה מתוחכמת החותרת לקבלתם של אויבי האמת בידי חסידי ה׳ דרך פיתויים מחניפים. חסידי ה׳ הם צליינים וזרים בעולם הזה, אשר עושים את דרכם בדרך רצופת סכנות. עליהם להישמר מפני תכסיסים תחבולניים ולסרב לפיתויים מפתים מצד אנשים המציעים להם ברית אמונים.

לא מאויביו הגלויים והמושבעים של ה׳ ותכליתו עלינו לחשוש. דווקא לאנשים שבאים אל בני האלוהים בדברי חנופה ודברי חלקות, בבקשם לכרות עימם ברית שלום, כפי שעשו צרי יהודה ובנימין - יש כוח רב יותר להוליך שולל.

מפני אנשים כאלה חייבת כל נשמה לעמוד על המשמר, שמא מלכודת מתוחכמת ומוסוות היטב תלכוד אותה כאשר לא תשים לב. במיוחד בימינו, בשעה האחרונה בתולדות העולם, ה׳ דורש מילדיו ערנות מתמדת ללא לאות. אך על אף שהעימות אינו פוסק, איש אינו נעזב לנפשו כדי להילחם לבד. מלאכי ה׳ מסייעים ועוזרים למי שמתהלכים בענווה לפני אלוהים. ה׳ לא יבגוד לעולם באדם התולה בו את מבטחו. בזמן שילדי ה׳ מתקרבים אל אלוהים בבקשם הגנה מפני הרוע, ה׳ מניף למענם בחמלה ובאהבה דגל נגד האויב. אל תיגע בהם, הוא אומר; הרי הם שייכים לי, הרי חרטתי אותם על כפות ידי.

השומרונים שפעלו ללא לאות נגד בני יהודה, היו ״מרפים ידי עם יהודה ומבהלים אותם לבנות, וסוכרים עליהם יועצים להפר עצתם, כל ימי כורש מלך פרס ועד מלכות דריוש מלך פרס״ (עזרא ד׳ 5-4). באמצעות דיווחים כוזבים, הם עוררו חשדנות באנשים שהיה קל לתעתע בהם. אך במשך שנים רבות רוסנו כוחות הרוע, ואנשי יהודה המשיכו במלאכתם ללא הפרעה.

כאשר השטן התאמץ להשפיע על בעלי הסמכות והשררה בממלכת פרס ומדי כדי לגרום להם להתייחס בשלילה לעם ה׳, פעלו מלאכי ה׳ למען הגולים. כל צבאות השמיים התעניינו בסלע מחלוקת זה.

באמצעות הנביא דניאל, אנו זוכים למבט חטוף על המלחמה העזה הניטשת בין כוחות הטוב לכוחות הרוע. במשך שלושה שבועות נאבק המלאך גבריאל עם כוחות החושך, בניסיון לבטל את ההשפעות השליליות שהשפיעו על מוחו של כורש; לפני תום המאבק, המשיח בכבודו ובעצמו בא לעזרתו.

המלאך גבריאל הכריז: ״ושר מלכות פרס עמד לנגדי עשרים ואחד יום, והנה מיכאל, אחד השרים הראשונים, בא לעזרני ואני נותרתי שם אצל מלכי פרס״ (דניאל י׳ 13). כל מה שהשמיים יכלו לעשות למען עם ה׳ נעשה. הניצחון הושג לבסוף; כוחות האויב רוסנו בימי שלטונו של כורש ובימי שלטונו של בנו כנבוזי, שמלך כשבע וחצי שנים.

הייתה זו שעה של הזדמנות נפלאה לעם ישראל. כוחות השמיים העליונים ביותר פעלו בליבם של מלכים, ובני עם ה׳ היו אמורים לעשות כמיטב יכולתם כדי לקיים את צו כורש. היה עליהם לעשות כמיטב יכולתם, ולא לחסוך בשום מאמץ כדי לשקם את המקדש, לכונן מחדש את עבודות הקודש בו ולהתיישב מחדש בבתיהם שביהודה. ואולם, ביום גבורת ה׳, רבים מהם הביעו חוסר רצון לעשות זאת. ההתנגדות מצד אויביהם הייתה עזה ונחושה, ולאט לאט התייאשו הבונים ונפלו ברוחם. הם התקשו לשכוח את טקס הנחת אבן הפינה, שבמהלכו רבים מקרבם הביעו חוסר אמון במבצע. בזמן שהשומרונים נעשו נועזים יותר ויותר בהתנגדותם, רבים מן הבונים העבריים נמלאו ספקנות וחשבו לעצמם: ״האם באמת הגיעה השעה לבנות את המקדש מחדש?״ תחושה זו הפכה במהרה לנחלת הכלל. רבים מן העושים במלאכה שהתייאשו וידיהם רפו, שבו לבתיהם כדי להמשיך בחייהם.

במהלך שלטונו של כנבוזי, בנו של כורש, העבודה על המקדש הואטה בהדרגה. בימי שלטונו של ארתחששתא (על פי עזרא ד׳ 7), שלחו השומרונים למלך כתב שטנה, והצליחו להסית את המלך המתחזה וחסר המצפון להוציא צו שאסר על היהודים להקים מחדש את מקדשם ועירם.

במשך למעלה משנה נזנח המקדש וננטש. בני העם ישבו בבתיהם והתאמצו לשפר את מצבם הכלכלי. אך זה לא שינה דבר ומצבם נשאר עגום. הם עמלו בכול כוחם אך השתכרו מעט. דומה היה שאיתני הטבע קשרו קשר נגדם. משום שנטשו את המקדש בחורבותיו, פקד אותם ה׳ בבצורת קשה שכילתה את יבוליהם.

לפני הבצורת הרעיף עליהם אלוהים את פרי השדה והאדמה, את החיטה, את היין ואת השמן כמחוות חסד. אך משום שהשתמשו במתנותיו השופעות באנוכיות רבה כל כך, מנע מהם עתה את ברכותיו.

אלה היו התנאים ששררו בראשית מלכותו של דריווש היסטספס. מבחינה רוחנית וגשמית, מצבם של בני ישראל היה עגום ביותר. מזה זמן רב הם התמרמרו ופקפקו; מזה זמן רב הם בחרו לשים בראש ענייניהם את שאיפותיהם ומטרותיהם האישיות, בזמן שהביטו באדישות בבית ה׳ החרב, עד שרבים מהם שכחו את תכלית ה׳ בהשבתם ליהודה. הם אמרו: ״לא עת בא עת בית יהוה להיבנות״ (חגי א׳ 2).

ואולם, אפילו בעיצומה של שעה אפלה זו, לא אפסה תקווה לבוטחים באלוהים.

ה׳ הקים את הנביא חגי והנביא זכריה כדי שיתמודדו עם המשבר הנוכחי. בעזרת עדויות אישיות מסעירות ותוכחות נוקבות גילו שליחי ה׳ אלה לבני העם את הסיבה לצרותיהם. הם הכריזו כי היעדר השגשוג באותה עת נבע מהזנחת ענייני ה׳, שאותם היה עליהם לשים בראש מעייניהם. אילו כיבדו בני ישראל את אלוהים, אילו חלקו לו את הכבוד הראוי והפגינו כלפיו את מחוות הנימוס הראויה לו בכך שהיו בונים תחילה את היכלו, הם היו מזמנים אליהם את שכינתו ואת ברכותיו.

חגי פנה אל בני העם שידיהם רפו בתוכחה נוקבת: ״העת לכם אתם לשבת בבתיכם ספונים, והבית הזה חרב?״ ״ועתה, כה אמר יהוה צבאות: ׳שימו לבבכם על דרכיכם.״׳ מדוע עשיתם כה מעט? מדוע אתם דואגים לבתיכם ואינכם דואגים לבית ה׳? לאן נעלם הלהט שמילא את לבכם בקשר לבנייתו מחדש של היכל ה׳? מה השגתם בכך שעשיתם רק לביתכם? הרצון להימלט מחרפת הדלות גרם לכם להזניח את המקדש, אך הזנחה זו המיטה עליכם את אשר יגורתם מפניו, כנאמר: ״זרעתם הרבה והבא מעט, אכול ואין לשבעה, שתו ואין לשכרה, לבוש ואין לחום לו; והמשתכר, משתכר אל צרור נקוב״ (פסוקים 6-4).

ואז, במילים ברורות שהם לא יכלו שלא להבינן, גילה להם ה׳ את הסיבה שגרמה לעוני ולמחסור: ״פונה אל הרבה והנה למעט, והבאתם הבית ונפחתי בו. יען מה? נאום יהוה צבאות, יען ביתי אשר הוא חרב, ואתם רצים איש לביתו. על כן עליכם כלאו שמים מטל; והארץ כלאה יבולה. ואקרא חרב על הארץ ועל ההרים, ועל הדגן ועל התירוש ועל היצהר, ועל אשר תוציא האדמה; ועל האדם, ועל הבהמה, ועל כל יגיע כפיים״ (פסוקים 11-9). ה׳ האיץ בהם: ״שימו לבבכם על דרכיכם. כלו ההר והבאתם עץ ויבנו הבית; וארצה בו ואכבדה״ (פסוקים 7, 8).

בני יהודה והמנהיגים לקחו ברצינות את העצה ואת התוכחה שניתנו להם מאת ה׳ באמצעות חגי. הם חשו שאלוהים מתכוון ברצינות לכל מה שאמר להם. הם לא העזו להתעלם מן התובנה שקיבלו שוב ושוב - ששגשוגם, הן הארצי והן הרוחני, תלוי בציות מלא למצוות ה׳. זרובבל ויהושע, שאזהרות ה׳ גרמו להם לציית לה׳, ״וכל שארית העם, [שמעו] בקול יהוה אלוהיהם, ועל דברי חגי הנביא, כאשר שלחו יהוה אלוהיהם״ (פסוק 12).

מרגע שבני ישראל בחרו לציית לאחר דברי התוכחה ששמעו, הם קיבלו מסר של עידוד: ״ויאמר חגי... לעם לאמור: ׳אני איתכם, נאום יהוה.׳ ויער יהוה ואת רוח זרובבל... ואת רוח יהושע... ואת רוח כל שארית העם; ויבואו ויעשו מלאכה בבית יהוה צבאות אלוהיהם״ (פסוקים 13, 14).

בתוך פחות מחודש לאחר תחילת העבודה על המקדש קיבלו הבונים מסר מנחם נוסף. ה׳ בכבודו ובעצמו עודדם באמצעות נביאו: ״ועתה חזק זרובבל, נאום יהוה, וחזק יהושע... וחזק כל עם הארץ, נאום יהוה, ועשו: כי אני איתכם, נאום יהוה צבאות״ (חגי ב׳ 4).

ה׳ הכריז באוזני בני ישראל שחנו לרגלי הר סיני: ״ושכנתי בתוך בני ישראל; והייתי להם לאלוהים. וידעו, כי אני יהוה אלוהיהם, אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים, לשכני בתוכם: אני יהוה אלוהיהם״ (שמות כ״ט 45, 46). ועתה, בלי להתחשב בעובדה שבני עמו שבו ו״מרו ועיצבו את רוח קדשו״ (ישעיה ס״ג 10), שב ה׳ והושיט אליהם את ידו דרך דברי נביאו, כדי להושיעם. כמחוות הוקרה על שיתוף הפעולה מצדם בהגשמת תכליתו, הוא חידש איתם את בריתו כדי שרוחו תשרה בקרבם. וכך הפציר בהם: ״אל תיראו.״

לילדיו בימינו מכריז ה׳: ״חיזקו ועשו: כי אני אתכם.״ חסידי ה׳ ימצאו תמיד סעד ועזרה בה׳ הכול-יכול, רב הגבורה והחסד. ייתכן שלא נדע מהי דרכו של ה׳ לסייע לנו. ואולם, זאת אנו יודעים לבטח: אלוהים לעולם לא יכזיב את מי שתולה בו את מבטחו. אילו רק יכלו בני עמו של אלוהים להבין כמה פעמים סילק ה׳ מכשלות ומהמורות מדרכם, וזאת כדי שמטרות האויב נגדם לא יתגשמו, וכך הם לא יכשלו בדרכם ולא יתלוננו. אמונתם חייבת להתמקד באלוהים, ואז, לשום ניסיון או מבחן לא יהיה את הכוח להזיזם מהתמקדותם. הם יכירו בה׳ כמקור חוכמתם ויעילותם, וה׳ יגשים את כל מה שהוא חפץ לבצע דרכם.

ההפצרות הכנות ודברי העידוד שניתנו לעם באמצעות חגי, שבו והודגשו באמצעות זכריה, אותו הקים ה׳ כדי לעמוד לצד חגי ולסייע לו להאיץ בעם ישראל לציית לצו שקרא לו לקום ולבנות. המסר הראשון של זכריה כלל את ההבטחה שדבר ה׳ לא יכזיב לעולם, והבטחה נוספת, לברך את כל מי שיקשיב לדברי הנבואה המהימנים.

למרות שדותיהם השוממים, מאגר מזונם שהלך והידלדל והעמים העוינים שהקיפו אותם, נענו בני העם לקריאת שליחי ה׳ ופעלו באמונה בעודם עומלים בשקדנות על בנייתו מחדש ושיקומו של המקדש החרב. ביצוע המלאכה דרש הסתמכות מוחלטת על אלוהים. ובשעה שבני העם השקיעו את מרצם וכוחם כדי לבצע את המטלות שהוטלו עליהם, ובמקביל ביקשו לזכות מחדש בחסדי ה׳ על ליבם וחייהם, הם קיבלו מסר אחר מסר מאת ה׳ באמצעות חגי וזכריה; המסרים לוו בהבטחות על כך שאמונתם תתוגמל בעין יפה, ושהמקדש, שאת קירותיו בנו, ינחל תהילה רבה בהתאם לדבר ה׳. בהיכל זה ממש עתיד להופיע במלוא העתים ״חמדת כל הגויים״ בדמותו של רבה וגואלה של האנושות.

הבונים לא נעזבו לנפשם, ולא היה עליהם להיאבק לבד; ״ועמהם נביאי האלוהים עוזרים להם.״ ה׳ אלוהי צבאות בכבודו ובעצמו הכריז: ״חיזקו ועשו: כי אני איתכם, נאום יהוה צבאות״ (עזרא ה׳ 2; חגי ב׳ 4).

לאחר שהביעו חרטה כנה ונכונות להתקדם באמונה, הם זכו בהבטחה לשגשוג חומרי. ה׳ הכריז: ״מן היום הזה, אברך״ (פס׳ 19). זרובבל מנהיגם, שברבות השנים מאז שיבתם מבבל הפך עייף ותשוש, קיבל מסר יקר מפז. ה׳ הכריז: ממשמש ובא היום שבו כל אויבי עמי, העם הנבחר, יובסו וידוכאו. ״ביום ההוא, נאןם יהוה צבאות, אקחך זרןבבל... עבדי... ושמתיך כחותם: כי בך בחרתי, נאןם יהוה צבאות״ (פס׳ 23). עתה מושל ישראל יכול היה לראות את המשמעות הטמונה בעובדה שיד ההשגחה הובילה אותו דרך עתות של ייאוש ומבוכה; עתה יכול היה להבחין בתכלית ה׳ בתוך כל האירועים הללו.

דבר ה׳ לזרובבל תועד בכתובים לשם עידוד ילדי ה׳ בכל דור ודור. לאלוהים יש תכלית כאשר הוא שולח לילדיו קשיים ומבחנים. הוא לעולם אינו מובילם בדרך אחרת מזו שהם עצמם היו בוחרים להיות מובלים אליה, אילו יכלו לראות את סופה מראשיתה ולזהות את הכבוד, היקר והתפארת של תכליתם. כל מה שה׳ מביא עליהם בקשיים ובמבחנים נועד לחזקם כדי שיוכלו לעשות למענו ולסבול למענו.

המסרים שניתנו לבני העם באמצעות חגי וזכריה עוררו את ליבם להתאמץ למען הקמתו מחדש של המקדש. ואולם, בזמן שעבדו, הם הוטרדו קשות בידי השומרונים ואנשים אחרים שהמציאו תחבולות שונות על מנת לעכב את עבודתם. באחד המקרים, שרי ממלכת פרס ומדי ביקרו בירושלים ודרשו לקבל את שמו של האדם שאישר את שיקום המבנה. אילו בעת ההיא לא בטחו היהודים בה׳ להדרכתם, חקירה זו הייתה עלולה להסתיים בכי רע מבחינתם. ואולם, ״עין אלוהיהם הייתה על זקני היהודים, ולא ביטלו אותם, עד אשר ילך הדבר לדריווש״ )עזרא ה׳ 5). השרים קיבלו מזקני היהודים מענה נבון כל כך, שהם החליטו לשגר איגרת לדריווש היסטספס, מושל פרס ומדי, ובה הסבו את תשומת ליבו לצו המקורי של כורש, שהורה על הקמתו מחדש של בית ה׳ בירושלים, ועל מימון מפעל הבנייה מאוצר המלך.

דריווש חיפש את הצו הקדום; לאחר שהצו נמצא, הוא הורה לשרים שחקרו את העניין לאפשר ליהודים להמשיך בבניית המקדש.

הוא ציווה: ״הניחו לעבודת בית האלוהים ההוא. מושל היהודים וזקני היהודים יבנו בית האלוהים ההוא על מקומו.״

דריווש המשיך: ״וממני ניתן צו על אשר תעשו עם זקני היהודים האלה לבנות את בית האלוהים ההוא. ומנכסי המלך של מסי עבר הנהר, בדייקנות ההוצאה תהיה ניתנת לאנשים האלה שלא לבטלם [ממלאכתם.] וכל מחסורם, בני בקר ואילים וכבשים לעולות לאלוהי השמיים, חיטים, מלח, יין ושמן, כדבר הכוהנים אשר בירושלים, יהי ניתן להם יום יום בלא שגגה: למען אשר יהיו מקריבים ניחוחים לאלוהי השמיים ומתפללים על חיי המלך ובניו״ (עזרא ו׳ 10-7).

בנוסף, גזר המלך שעונשים חמורים יוטלו על כל מי שישנה את הצו בכל דרך שהיא; הוא חתם את הצו בהכרזה מרשימה: ״והאלוהים אשר שיכן שמו שם, ימגר כל מלך ועם, אשר ישלח ידו לשנות ולהחריב בית האלוהים הזה אשר בירושלים. אני דריווש נתתי צו, בשלמות יעשה״ (פס׳ 12).

כך סלל אלוהים את הדרך להשלמת בניית המקדש.

בחודשים שקדמו למתן הצו המשיכו בני ישראל במלאכת הבנייה באמונה, ונביאי ה׳ המשיכו לסייע בידם באמצעות מסרים שבאו בעיתם, דרכם הובהרה לבונים תכלית ה׳ לישראל. חודשיים אחרי שניתן המסר המתועד האחרון של חגי, קיבל זכריה סדרת חזונות על אודות פועלו של אלוהים עלי אדמות. מסרים אלה, שניתנו במשלים ובסמלים, באו בתקופה של אי ודאות וחשש, ונודעה להם חשיבות מיוחדת בעיני חסידי ה׳ שהציגו וקידמו את שמו של אלוהי ישראל. נדמה היה למנהיגי העם שהרשות שניתנה ליהודים לבנות מחדש את המקדש ואת עיר הקודש עמדה להתבטל; העתיד נראה אפל. אך אלוהים ראה שעמו נזקק לעידוד ולנחמה דרך התגלות רחמיו ואהבתו האינסופיים.

בחזון שמע זכריה את מלאך ה׳ שואל: ״יהוה צבאות, עד מתי אתה לא תרחם את ירושלים ואת ערי יהודה, אשר זעמתה זה שבעים שנה?״ תשובת ה׳ ניתנה לזכריה כדלקמן: ״ויען יהוה את המלאך הדובר בי, דברים טובים, דברים נחומים.

״ויאמר אלי המלאך הדובר בי, קרא לאמור: ׳כה אמר יהוה צבאות: קינאתי לירושלים ולציון קנאה גדולה. וקצף גדול אני קצף על הגוים השאננים, אשר אני קצפתי מעט, והמה עזרו לרעה. לכן כה אמר יהוה, שבתי לירושלים ברחמים: ביתי יבנה בה... וקו ינטה על ירושלים״ (זכריה א׳ 16-12).

עתה צווה הנביא לנבא את הדברים הבאים: ״כה אמר יהוה צבאות: ׳עוד תפוצנה ערי מטוב; וניחם יהוה עוד את ציון, ובחר עוד בירושלים״ (פס׳ 17).

או אז ראה זכריה את המעצמות ״אשר זרו את יהודה, את ישראל וירושלים,״ שסומלו על ידי ארבע קרניים. מיד לאחר מכן ראה ארבעה נגרים, שייצגו את הנציגים ששימשו ביד ה׳ לשם שיקום עמו ובית תפילתו. (פסוקים 21-18).

זכריה אמר: ״ואשא עיני וארא, והנה איש ובידו חבל מידה. ואמר: ׳אנה אתה הולך?׳ ויאמר אלי: ׳למוד את ירושלים, לראות כמה רחבה וכמה ארכה.׳ והנה המלאך הדובר בי יוצא; ומלאך אחר יצא לקראתו. ויאמר אליו: ׳רוץ דבר אל הנער הלז, לאמור: פרזות תשב ירושלים מרוב אדם ובהמה בתוכה. ואני אהיה לה, נאום יהוה, חומת אש סביב; ולכבוד אהיה בתוכה׳״ (זכריה ב׳ 9-1).

אלוהים ציווה שירושלים תיבנה מחדש; החזון על מדידת שטחה של ירושלים ניתן לנביא לשם אישוש פועלו של ה׳, אשר ינחם ויחזק את בניו הסובלים, ויקיים למענם את הבטחותיו על בריתו הנצחית.

ברוב אהבתו המגוננת הכריז ה׳ כי הוא יגונן על בני עמו ויהיה להם כ״חומת אש סביב;״ וכי באמצעותם תיחשף תהילתו לעיני כל בני האדם. הגדולות והנצורות שהוא עושה למען עמו ייוודעו בעולם כולו: ״צהלי ורוני יושבת ציון: כי גדול בקרבך קדוש ישראל״ (ישעיה י״ב 6).

יהושע והמלאך

התקדמותם העקבית של הבונים בבניית המקדש הביכה והדאיגה את צבאות השטן. השטן היה נחוש בדעתו להתאמץ ולעשות ניסיון נוסף כדי להחליש את חסידי ה׳ ולרפות את ידיהם: הוא יציג בפניהם את מגרעותיהם. אילו יעלה בידו להדיח את האנשים שסבלו זמן רב כל כך עקב חטאיהם, ולגרום להם להתעלם ממצוות ה׳, הם יינתנו שוב תחת כבלי החטא.

משום שישראל בחרה לשמר ולנצור את הידע על אלוהים עלי אדמות, בני ישראל היו מאז ומתמיד המטרה המיוחדת של השטן; הוא היה נחוש בדעתו לגרום להשמדתם. כל עוד הם מצייתים לה׳, אין ביכולתו להזיק להם; לפיכך, הוא החליט לעשות כמיטב יכולתו וערמומיותו כדי להדיחם לדבר עבירה. לאחר שנלכדו ברשתו בעזרת הפיתויים ששלח להם, הם חיללו את תורת ה׳, ואז נעזבו לנפשם כדי להפוך טרף לאויביהם.

אך גם בזמן שהם הובלו כשבויים לבבל, לא זנח אותם אלוהים. הוא שלח אליהם את נביאיו ובפיהם תוכחות ואזהרות, ועוררם להכיר באשמתם.

כאשר הם השפילו עצמם לפני ה׳ ושבו אליו בחרטה כנה, הוא שלח אליהם מסרי עידוד, בהכריזו כי ישחררם מן הגלות, ישקמם, ירעיף עליהם שוב את חסדו ויישב אותם שוב בארצם. עתה, כשמלאכת השיקום החלה ושארית הפליטה שבה ליהודה, היה השטן נחוש בדעתו להכשיל ולסכל את ביצוע התכלית האלוהית, ולשם כך ביקש לגרום לעמי הגויים להשמיד את שארית הפליטה.

אך בשעת משבר זו חיזק ה׳ את עמו בעזרת דברי רחמים ורצון, ״דברים טובים: דברים נחומים״ (זכריה א׳ 13).

דרך המחשה מרשימה של פועל השטן ופועל המשיח הראה ה׳ את כוחו של משיחם, אשר הצליח להביס ולנצח את שוטן עמו.

בחזון ראה הנביא ״את יהושע הכוהן הגדול, עומד לפני מלאך יהוה; והשטן עומד על ימינו, לשיטנו... ויהושע היה לבוש בגדים צואים...״ (זכריה ג׳ 1, 3). בשעה שיהושע עמד לפני מלאך ה׳, הוא התחנן לרחמי ה׳ למען עמו המיוסר. בזמן שהתחנן להתגשמות הבטחות ה׳, ניצב השטן לצד המלאך והתנגד בעוז ליהושע. הוא הצביע על חטאי ישראל בתור הסיבה לכך שאין להרעיף עליה שוב את חסדי ה׳. הוא טען כי ישראל היא טרפו, ודרש כי תינתן בידיו.

נבצר מן הכוהן הגדול להגן על עצמו ועל עמו מהאשמות השטן. הוא אינו טוען כי ישראל חפה מחטא. כנציג העם עומד הוא לפני מלאך ה׳ בבגדיו הצואים המסמלים את עוונות עמו, שאותם הוא נושא על גופו, ומתוודה על חטאי העם; בד בבד, הוא מדגיש את חרטתם והשפלתם תוך הסתמכות על חסדו של גואלם, המעניק מחילה על עוונות.

הוא תובע באמונה את זכותם לקבל את הבטחות ה׳. או אז, מלאך ה׳, הלוא הוא ישוע המשיח בכבודו ובעצמו, מושיע החוטאים, משתיק את מקטרג עמו בהכריזו: ״יגער יהוה בך השטן, ויגער יהוה בך, הבוחר בירושלים; הלוא זה אוד מוצל מאש״׳ (פס׳ 2). מזה זמן רב שהתה ישראל בכבשן הייסורים. בשל חטאיהם, בני ישראל כמעט אוכלו בלהבות האש שהוצתה בידי השטן וצבאותיו לשם השמדתם, ואולם, אלוהים הושיט עתה את ידו כדי לחלצם מן הלהבות.

בעוד תפילת ההפגעה של יהושע מתקבלת, ניתנת הפקודה: ״הסירו הבגדים הצואים מעליו;״ או אז אומר המלאך ליהושע: ״ראה העברתי מעליך עונך, והלבש אותך מחלצות... ״וישימו הצניף הטהור על ראשו, וילבישוהו בגדים״ (פסוקים 4, 5). חטאיו וחטאי עמו נמחלו. עתה עטתה ישראל ״מחלצות״ - צדקת המשיח יוחסה לה. מצנפת הכהונה שהונחה על ראשו של יהושע סימלה את המצנפת שחבשו הכוהנים על ראשיהם; היא נשאה את הכיתוב ״קודש ליהוה״ (שמות כ״ח 36), ובכך ציינה את העובדה שחרף חטאיו הקודמים, עתה מוסמך הכוהן לכהן לפני ה׳ בקודש.

עתה הכריז מלאך ה׳ באוזני יהושע: ״כה אמר יהוה צבאות, אם בדרכי תלך ואם את משמרתי תשמור, וגם אתה תדין את ביתי, וגם תשמור את חצרי, ונתתי לך מהלכים בין העומדים האלה״ (זכריה ג׳ 7). אם יהושע יציית, הוא יזכה לכהן כשופט או כממונה על המקדש ועל עבודות הקודש; הוא יזכה להתהלך בין המלאכים השורים בנוכחות ה׳, אפילו בימי חייו; לבסוף, הוא יחבור להמון המהולל המקיף את כס הכבוד של אלוהים.

״שמע נא יהושע הכוהן הגדול, אתה ורעיך היושבים לפניך, כי אנשי מופת המה:

כי הנני מביא את עבדי צמח״ (פס׳ 8). בצמח, בגואל שיבוא ויושיע אותה, תולה ישראל את תקוותה. באמצעות אמונה במושיע הממשמש ובא קיבלו יהושע ובני עמו מחילה. באמצעות אמונה במשיח הם זכו שוב בחסד ה׳. ואם היו מתהלכים בדרכי ישוע ושומרים את מצוותיו, הם היו הופכים בזכות מעלותיו ל״אנשי מופת״, וזוכים לכבוד כבחירי השמיים בקרב עמי העולם.

כשם שהשטן האשים את יהושע ועמו, כך בכל הדורות הוא מאשים את בני האדם המחפשים אחר רחמיו וחסדיו של אלוהים. השטן הוא ״שוטן אחינו המקטרג עליהם לפני אלוהינו יומם ולילה״׳ (ההתגלות י״ב 10). כל נשמה שניצלת מכוחות הרשע ושמה נרשם בספר החיים של שה האלוהים, מעוררת את הפולמוס מחדש ומחדשת את העימות. לעולם אין אדם מתקבל במשפחת ה׳ בלי לעורר את התנגדותו הנחושה של האויב.

ואולם, המושיע, תקוות ישראל, מגינה, מצדיקה וגואלה - הוא התקווה של הקהילה בימינו.

קטרוגי השטן נגד אנשים המחפשים אחר ה׳ אינם נובעים ממורת רוחו על חטאיהם. אדרבה, הוא שמח וצוהל על אופיים הפגום, שכן הוא יודע כי רק באמצעות חילולם את תורת ה׳ יעלה בידו לשלוט בהם. האשמותיו נובעות אך ורק מאיבתו למשיח. אך באמצעות תוכנית הגאולה שובר ישוע את אחיזתו של השטן על משפחת האדם ומציל נשמות משליטתו. השנאה והרשע של אבי הסוררים, מתעוררים כשהוא חוזה בעליונותו של המשיח; בעזרת כוח שטני וערמומיות זדונית, הוא פועל על מנת לחטוף מידי המשיח את הגאולים. הוא מוביל את בני האדם לספקנות, וגורם להם לאבד את ביטחונם באלוהים ולהינתק מאהבתו; הוא מפתה אותם לחלל את תורת ה׳, ואז טוען שהם שבוייו ומערער על זכותו של המשיח לחלצם מידו. השטן יודע היטב שכל מי שמבקש מאלוהים מחילה וחסד יזכה בהם; לפיכך, הוא מציג בפני בני האדם את חטאיהם כדי לייאשם. הוא מחפש ללא הרף תואנות כדי לקטרג על אנשים המשתדלים לציית לה׳. הוא מנסה להציג את השירות הטוב והרצוי ביותר שלהם כמושחת. באמצעות אינספור תחבולות, חלקן מתוחכמות מאוד, חלקן זדוניות מאוד, הוא עושה כל מאמץ כדי להביא להרשעתם.

נבצר מן האדם לסנגר על עצמו ולהשיב על האשמות המקטרג. הוא עומד לפני ה׳ בבגדים שהוכתמו בחטא ומתוודה על חטאיו. ואולם, ישוע, מליצנו, מציג כתב הגנה מצוין וטוען לזכותו של כל אדם שהפקיד את נשמתו בידיו באמצעות אמונה וחזרה בתשובה. הוא מלמד עליו זכות וטוען להגנתו. באמצעות טיעונים חותכים אלה, המתבססים על מעשה הכפרה בצלב בגולגולתא, הוא מנצח את המקטרג. ציותו המושלם של המושיע לתורת ה׳ זיכה אותו בכל הגבורה והסמכות בשמיים ובארץ, ועתה הוא מבקש מאביו שבשמיים חסד, רחמים ופיוס בעבור החוטאים. הוא גוער במקטרג חסידיו: ׳׳יגער יהוה בך השטן,׳׳ ומכריז: ׳הלוא חסידי, שרכשתי בדמי, הם ׳אוד מוצל מאש.׳״ ואילו לכל מי שבוטח בו באמונה שלמה, הוא מבטיח: ״ראה, העברתי מעליך עוונך, והלבש אותך מחלצות״ (זכריה ג׳ 4).

כל העוטים את שמלת הצדקה של המשיח יעמדו לפניו כבחיריו הנאמנים והמהימנים. לשטן אין את הכוח לחלצם מידיו של מושיעם. המשיח לא יניח לאף נשמה שביקשה את הגנתו בחרטה ובאמונה, להינתן תחת יד האויב. דברו הוא הבטחה: ׳׳יחזק במעוזי, יעשה שלום לי; שלום, יעשה לי״ (ישעיה כ״ז 5). ההבטחה שניתנה ליהושע ניתנת לכולם: ״אם בדרכי תלך ואם את משמורתי תשמור... ונתתי לך מהלכים בין העומדים האלה״ (זכריה ג׳ 7). מלאכי ה׳ יצעדו לצדם של חסידי ה׳ אפילו בעולם הזה, ובעולם הבא יעמדו חסידי ה׳ בין המלאכים האופפים את כס הכבוד של ה׳.

חזונו של זכריה על יהושע ומלאך ה׳, חל במיוחד על חוויתם של אנשי האלוהים בתמונות החותמות את יום ה׳ הגדול והנורא. ביום הזה, הקהילה, שארית הפליטה, תחווה צרה גדולה ומצוקה. אלה ששמרו את מצוות ה׳ ודבקו באמונתם בישוע יחושו את זעמם של התנין וצבא מלאכיו. השטן רואה בתושבי העולם הזה את נתיניו; הוא אפילו השיג שליטה על אנשים רבים המתיימרים להיות משיחיים. ואולם, קיימת חבורה קטנה המתנגדת לריבונותו. אם יצליח למחותה מעל פני האדמה, ניצחונו יהיה מושלם. כשם שהשפיע על הגויים להשמיד את ישראל, כך, בעתיד הקרוב, הוא יעורר את כל כוחות הרשע בעולם להשמיד את חסידי ה׳. בני האדם יידרשו לציית לצווים שכוננו ביד אדם, תוך חילול תורת ה׳.

מי שידבק באלוהים יסבול איומים, גינויים והאשמות, ואף יוחרם ויוצא אל מחוץ לחוק. אנשים כאלה יוסגרו ׳׳על ידי הורים ואחים, קרובים וחברים״ ואפילו יוצאו להורג. (לוקס כ״א 16).

תקוותם היחידה היא חסד ה׳; אמצעי ההגנה היחיד שלהם יהיה תפילה. כשם שיהושע התחנן לפני מלאך ה׳, כך הקהילה, שארית הפליטה, תתחנן בלב שבור ובאמונה שלמה למחילה ולהצלה דרך ישוע, מליץ היושר שלה. חבריה מודעים היטב לחטא בחייהם, הם מודעים לחולשותיהם ויודעים כי הם אינם ראויים; הם מוכנים ומזומנים להרים ידיים.

השטן, המדיח, ניצב שם כדי להאשימם, כפי שעמד ליד מלאך ה׳ כדי לקטרג על יהושע. הוא מצביע על בגדיהם הצואים, על אופיים הפגום; הוא מציג את חולשותיהם, מגרעותיהם ואיוולתם, את חטאי אי הכרת הטובה שלהם, את העובדה שאינם דומים כלל למשיח - דבר הממיט חרפה על גואלם. הוא משתדל להפחידם בעזרת המחשבה המבהילה שהם אבודים, שלא ניתן יהיה לעולם לכבס ולהסיר את כתם טומאתם. כך הוא מקווה לחסל את אמונתם כדי שייכנעו לפיתוייו ויפרו את בריתם עם ה׳.

השטן מודע לחטאים שהדיח את חסידי ה׳ לבצע. הוא מפנה נגדם אצבע מאשימה, ומכריז כי באמצעות חטאיהם הם איבדו את הגנת ה׳. לכן, לטענתו, בידו הזכות להשמידם. הוא פוסק כי הם ראויים כמוהו, ובצדק, להיות מורחקים מה׳ ומחסדיו. הוא אומר: ״האם אנשים אלה אמורים לתפוס את מקומי בשמיים ואת מקומם של המלאכים שחברו אלי? הם מתיימרים לציית לתורת ה׳; אך האם הם באמת שמרו את מצוותיה? האם הם אינם אוהבים את עצמם יותר מאשר את אלוהים? האם הם לא העדיפו את טובתם האישית על פני שירות לה׳? האם הם אינם אוהבים את הבלי העולם? הביטו בחטאים שהם ביצעו במהלך חייהם. ראו את אנוכיותם, זדוניותם, שנאתם איש לרעהו. האם יגרש אלוהים אותי ואת מלאכיי מעל פניו, אך יגמול בעין יפה לאנשים אלה, האשמים באותם חטאים? ה׳, אינך יכול לעשות זאת, אין זה הוגן. מן הדין ומן הצדק שתרשיעם ותגזור את דינם.״

אך כאשר תלמידי המשיח חטאו, הם לא נכנעו כליל לכוחות השטן. הם התחרטו על חטאיהם וחילו את פני ה׳ בלב שבור, בענווה ובחרטה כנה, ועתה המליץ השמיימי טוען לזכותם.

הוא, המשיח, שנפגע יותר מכל אחד אחר מכפיות טובתם, שמכיר הן את חטאם והן את חרטתם, מכריז: ״יגער יהוה בך השטן! מסרתי את חיי בעבור הנשמות הללו, החרותות על כפות ידיי. אולי יש בהן מגרעות וחולשות; אף ייתכן שהן כשלו במאמציהן; אך הן חזרו בתשובה, ואני מחלתי להן וקיבלתי אותן לחיקי.״

מתקפותיו של השטן עזות והאשליות שהוא מעורר בלב האדם מתוחכמות ומטעות, אך עין ה׳ צופה על חסידיו. צרתם גדולה, ודומה שלהבות הכבשן עומדות לאכלם, אך ישוע יחלצם כזהב שזוקק באש. גשמיותם תוסר, וזאת כדי שדמות המשיח כלילת השלמות תיחשף בהם.

לפעמים, נדמה שה׳ שוכח את הסכנות האורבות לקהילתו ואת הנזק שנגרם לה בידי אויביה.

ואולם, אלוהים לא שכח את קהילתו. דבר בעולם הזה אינו קרוב יותר לליבו של אלוהים מאשר קהילתו. אין זה רצונו שהמדיניות הנהוגה בעולם תשחית את עדותה והשיגיה. הוא אינו מניח לחסידיו להיכנע לפיתויי השטן. הוא יעניש את אלה שמציגים אותו באור מוטעה, אך יטה את חסדו וטובו על כל אלה שיחזרו בתשובה בכל ליבם ומאודם. הוא יעניק את העזרה הנחוצה לכל אדם שיבקש ממנו לאזור אותו בגבורה, כדי שיוכל לפתח אופי משיחי.

באחרית הימים, חסידי ה׳ ייאנחו ויבכו על התועבות המתבצעות בעולם. הם יזהירו את הרשעים בדמעות ונהי מפני הסכנה הטמונה ברמיסה ובחילול תורת ה׳; ביגון שאין להביעו במילים הם ישפילו את עצמם לפני ה׳ בחרטה ובתשובה. הרשעים ילעגו לצערם וילעגו לתחינותיהם. ואולם, היגון וההשפלה של חסידי ה׳ מהווים ראיה לכך שהם רוכשים מחדש את העוצמה והאצילות של אופיים, שאבדו בעטיו של החטא. משום שהם מתקרבים יותר ויותר למשיח, משום שעיניהם ממוקדות בטהרתו המוחלטת, עתה הם רואים בבהירות את גודל חטאם. ענווה ושפלות רוח הן התנאים להשגת הצלחה וניצחון. כתר מפואר ממתין לכל אדם המשתחווה בענווה לאלוהים ולמשיחו.

חסידי ה׳ העוסקים בתפילה כמו מסוגרים ושמורים עם ה׳ ״בחדרי חדרים״. הם עצמם אינם יודעים עד כמה הם בטוחים ומוגנים. כאשר השטן נושף בעורפם של שליטי העולם ומאיץ בהם, הללו מבקשים להשמידם; אך אילו יכלו עיניהם של ילדי האל להיפקח, כפי שנפקחו עיני משרתו של אלישע בדותן, הם היו רואים את מלאכי ה׳ החונים סביבם ומרסנים את צבאות החושך.

בזמן שחסידי ה׳ שופכים את ליבם וייסורי נפשם לפני ה׳ ומתחננים לקבל לב טהור, ניתנת הפקודה: ״הסירו הבגדים הצואים.״ או אז נשמעים דברי עידוד ונחמה: ״ראה העברתי מעלי־ עונך, והלבש אותך מחלצות״ (זכריה ג׳ 4). בגד הצדקה הצחור של המשיח עוטה עתה את ילדי האלוהים הנאמנים שעברו ניסיונות וקשיים. שארית ה׳ הבזויה עוטה בגדי הדר, ולעולם לא תיטמא עוד מטומאות, שחיתויות ותועבות העולם.

שמותיהם של ילדי ה׳ נרשמים בספר החיים של שה האלוהים, לצד שמותיהם של חסידי ה׳ בכל הדורות. הם עמדו בפני פיתוייו ותחבולותיו של המטעה הגדול; הם לא הפרו את נאמנותם לנוכח שאגת התנין. עתה הם מוגנים ובטוחים לנצח נצחים מפני תחבולותיו של המדיח. לאחר שעוונותיהם הוסרו מהם, הם הולבשו מחלצות [צדקת המשיח], ו״מצנפת טהורה״ נחבשה לראשם.

בזמן שהשטן מציג את האשמותיו, המלאכים הקדושים, הסמויים מן העין, חולפים הנה והנה ומניחים על חסידי ה׳ הנאמנים את חותמו של אלוהים-חיים. הנאמנים הם אלה שעומדים על הר ציון בחברת שה האלוהים, ושמו של אביהם שבשמיים מתנוסס על מצחם. הם שרים שיר חדש לפני כס הכבוד, שיר שאיש אינו יכול ללמוד זולת מאה ארבעים וארבעה אלף הפדויים מן הארץ.

״אלה הם ההולכים אחרי השה לכל אשר ילך. אלה ניפדו מבני אדם ביכורים לאלוהים ולשה. מרמה לא נמצאה בפיהם, נקיים הם מדופי״ (ההתגלות י״ד 4, 5).

עתה מתגשמים דברי המלאך במלואם: ״שמע נא יהושוע הכוהן הגדול, אתה ורעיך היושבים לפניך, כי אנשי מופת המה: כי הנני מביא את עבדי צמח״ (זכריה ג׳ 8). המשיח מתגלה לעיני כל כגואלם ומושיעם של חסידיו. עכשיו, אנשי שארית הפליטה הופכים באמת ל״אנשי מופת״, בעוד הדמעות וההשפלות שחוו בדרכם מפנות מקומן לשמחה ולכבוד שהם חווים בנוכחות אלוהים והשה. כנאמר, ״ביום וההוא, יהיה צמח יהוה, לצבי ולכבוד; ופרי הארץ לגאון ולתפארת, לפליטת ישראל. והיה הנשאר בציון והנותר בירושלים, קדוש יאמר לו, כל הכתוב לחיים בירושלים״ (ישעיה ד׳ 2, 3).

״לא בחיל, ולא בכוח״

מיד לאחר שראה זכריה את החזון על יהושע ומלאך ה׳, הוא קיבל מסר על פועלו של זרובבל. זכריה מכריז: ״וישב המלאך הדובר בי, ויעירני, כאיש אשר יעור משנתו. ויאמר אלי: ׳מה אתה רואה?׳ ואמר: ׳ראיתי והנה מנורות זהב כולה וגולה ועל ראשה, ושבעה נרותיה עליה, שבעה ושבעה מוצקות, לנרות אשר על ראשה. ושניים זיתים עליה: אחד מימין הגולה, ואחד על שמאלה.׳ ואען ואומר אל המלאך הדובר בי, לאמור: ׳מה אלה אדוני?׳ ״ויען המלאך הדובר בי, ויאמר אלי: ׳הלוא ידעת מה המה אלה?׳ ואומר: ׳לא אדוני.׳ ויען ויאמר אלי, לאמור: ׳זה דבר יהוה אל זרובבל לאמור: לא בחיל, ולא בכוח, כי אם ברוחי, אמר יהוה צבאות.׳

״ואען, ואומר אליו: ׳מה שני הזיתים האלה על ימין המנורה ועל שמאולה?׳ ואען שנית, ואומר אליו: ׳מה שתי שיבלי הזיתים, אשר ביד שני צנתרות הזהב, המריקים מעליהם הזהב?׳ ויאמר אלי לאמור... ׳אלה שני בני היצהר, העומדים על אדון כל הארץ.׳״ (זכריה ד׳ 6-1, 14-11).

בחזון זה, שני עצי הזית הניצבים לפני ה׳ מרוקנים מתוכם את שמן הזהב ויוצקים אותו לנרות המנורה דרך צינורות זהב. על בסיס השמן הזה דולקות מנורות המקדש ומאירות את סביבתן באור בהיר ללא הפסקה. וכך, המשוחים העומדים בנוכחות ה׳ מרעיפים את מלוא האור האלוהי, האהבה האלוהית והגבורה האלוהית על חסידיו, כדי שאלה ירעיפו על זולתם אור, שמחה ורעננות. מי שהתברכו והועשרו בברכות ה׳ אמורים להעשיר את הזולת באוצרות אהבת ה׳.

בבניית היכל ה׳ התמודד זרובבל עם קשיים שונים. מראשית המלאכה, צרי העם ״ריפו ידי עם יהודה; ומבהלים אותם לבנות... וביטלו אותם [ממלאכתם] בזרוע וכוח״ (עזרא ד׳ 4, 23). ואולם, ה׳ התערב לטובת הבונים; הוא דיבר אל זרובבל דרך נביאו, באומרו: ״מי אתה הר הגדול? לפני זרובבל למישר; והוציא את האבן הראשה, תשאות, חן חן לה״ (זכריה ד׳ 7).

במהלך תולדותיהם של חסידי ה׳ הזדקרו הררי קשיים כבירים ומאיימים, שדומה שלא ניתן היה להתגבר עליהם, לנגד עיניהם של חסידי ה׳ שניסו להגשים את מטרות השמיים. ה׳ התיר מכשולים כאלה כדי שישמשו מבחן אמונה. כאשר אנו מוקפים מכשולים מכל עבר, זו השעה לבטוח באלוהים ובגבורת רוח קודשו. תרגול האמונה משמעו העצמת כוחנו הרוחני ופיתוח אמון איתן. כך נעשית הנשמה לכוח מנצח. בעזרת אמונה חזקה ייעלמו המכשולים שהוצבו בידי השטן בדרכו של תלמיד המשיח, שכן כוחות השמיים יבואו לעזרתו. ישוע הבטיח לתלמידיו: ״שום דבר לא יבצר בכם״ (מתי י״ז 20).

דרכו של העולם היא לפעול בפאר ובהתרברבות. דרכו של אלוהים היא להפוך התחלות צנועות ומטלות פעוטות לתחילתו של ניצחון מזהיר של האמת והצדקה. לפעמים, אלוהים מכשיר את פועליו באמצעות אכזבות וכישלונות שהם נוחלים. תכליתו היא שהם ילמדו להתגבר על קשיים.

לעתים קרובות, בני האדם מתפתים לפקפק ולהסס לנוכח קשיים ומכשולים שעימם הם מתמודדים. ואולם, אם הם יאחזו בחוזקה בביטחונם בה׳ בראשית הדרך וידבקו בו עד הסוף, אלוהים יפנה בעבורם את דרכם. הם ינחלו הצלחה בעודם מתמודדים עם קשיים.

לנוכח רוחו האמיצה ואמונתו האיתנה של זרובבל, הררי קשיים אדירים יהפכו למישור; האיש שידיו הניחו את היסודות, ״ידיו תבצענה,״ כלומר, ישלימו את המלאכה. ״והוציא את האבן הראשה, תשואות, חן חן לה״ (זכריה ד׳ 9, 7).

כוח ועוצמת אנוש לא יסדו את קהילת ה׳; לכן נבצר מבני אנוש להשמידה. קהילת המשיח לא נוסדה על סלע עוצמת האדם, אלא על ישוע המשיח, צור הדורות, ולכן ״שערי שאול לא יגברו עליה״ (מתי ט״ז 18). נוכחות ה׳ מאששת את תכליתו. בדבר ה׳ נאמר לנו: ״אל תבטחו בנדיבים, בבן אדם, שאין לו תשועה״ (תהילים קמ״ו 3). ״בהשקט ובביטחה, תהיה גבורתכם״ (ישעיה ל׳ 15). פועלו המפואר של אלוהים, המיוסד על עקרונות הצדק הנצחיים, לעולם לא יעלה בתוהו, אלא ילך מחיל אל חיל, כנאמר: ״לא בחיל, ולא בכוח, כי אם ברוחי, אמר יהוה צבאות״ (זכריה ד׳ 6).

ההבטחה, ״ידי זרובבל ייסדו הבית הזה, וידיו תבצענה,״ התגשמה כלשונה וככתבה: ״וזקני היהודים בונים ומצליחים, בנבואת חגי הנביא וזכריה בן עדוא ובנו, והשלימו במצוות אלוהי ישראל וצו כורש ודריווש וארתחששתא מלך פרס. והושלם הבית הזה עד יום שלושה לחודש אדר בשנת שש למלכות דריווש המלך״ (עזרא ו׳ 14, 15).

זמן קצר לאחר מכן נחנך המקדש שהוקם מחדש: ״ויעשו בני ישראל, הכוהנים והלוים ושאר בני הגולה, חנוכת בית האלוהים הזה בחדווה... ויעשו בני הגולה את הפסח בארבעה עשר לחודש הראשון״ (פסוקים 16, 17, 19).

בית שני לא דמה לבית ראשון בפארו והדרו, ואף לא קודש באותם אותות גלויים לעין של שכינת ה׳ ששרו על בית ראשון. בשעת חנוכתו לא הייתה בו התגלות של כוח עליון. ענן כבוד ה׳ לא מילא את היכל הקודש שנבנה מחדש. אש משמיים לא ירדה לאכל את הקורבן על המזבח שהוקם מחדש. השכינה לא שרתה עוד בין הכרובים בקודש הקודשים; ארון הברית, הכפורת ולוחות הברית נעדרו ממנו. ובעת ששאל הכוהן את פי ה׳ על רצון ה׳, לא ניתן לו שום אות שמיימי.

ועם זאת, זה היה הבית שעליו הכריז ה׳ בפי הנביא חגי: ״גדול יהיה כבוד הבית הזה האחרון מן הראשון.״ ״והרעשתי את כל הגוים, ובאו, חמדת כל הגוים; ומילאתי את הבית הזה כבוד, אמר יהוה צבאות״ (חגי ב׳ 9, 7). במשך מאות שנים התאמצו המלומדים להראות שהבטחת ה׳ שניתנה לחגי התקיימה; ואולם, רבים סירבו לראות בביאת ישוע המשיח, ״חמדת הגויים״, שקידש את מתחם המקדש בנוכחותו - אות מיוחד. גאווה וחוסר אמונה עיוורו את עיני רוחם מלראות את המשמעות האמיתית של דברי הנביא.

לא בענן כבוד ה׳ כובד בית שני, אלא בנוכחותו של המשיח, אשר בו ״שוכן כל מלוא האלהות״ - אלוהים בכבודו ובעצמו - ש״התגלה בבשר״ (קול׳ ב׳ 9; טימ״א ג׳ 16). בית שני עלה על בית ראשון בתהילתו רק בכך שהוא כובד בנוכחותו של המשיח בתקופת כהונתו עלי אדמות. המשיח, ״חמדת הגויים״, אכן בא אל היכלו. זה קרה כשישוע איש נצרת לימד וריפא בחצרות הקודש.

בימי מלכת אסתר

בחסות החסד שהורעף על בני ישראל מאת כורש, ניצלו כחמישים אלף איש מבני הגלות את הצו שהתיר להם לשוב לארצם. ואולם, בהשוואה לרבבות הגולים שהיו מפוזרים ברחבי פרס ומדי, הם היו שארית פליטה בלבד. רוב בני ישראל בחרו להישאר בגלות מאשר לעבור את תלאות מסע השיבה ארצה, וקשיי ההתיישבות מחדש בעריהם ובבתיהם השוממים בישראל.

מקץ עשרים שנה או יותר יצא צו שני, שלא נפל בחסדו מן הראשון, מאת דריווש היסטספס, המלך שישב באותם ימים על כס המלכות. כך העניק אלוהים ברחמיו הזדמנות נוספת ליהודים במלכות פרס ומדי לשוב לארץ אבותיהם. ה׳ חזה מראש את עתות הצרה שיבואו בימי שלטון אחשוורוש, המלך שאוזכר במגילת אסתר, ולכן הוא לא רק חולל שינוי ברגשות שניעורו בלבבות בעלי השררה והשלטון, אלא אף העניק השראה לנביא זכריה להפציר בגולים לשוב לארצם. המסר שניתן לשבטי ישראל שהתבססו בתפוצות, הרחק ממולדתם וביתם הקודם, היה: ״הוי הוי, ונוסו מארץ צפון, נאום יהוה: כי כארבע רוחות השמים פרשתי אתכם, נאום יהוה. הוי ציון, הימלטי, יושבת בת בבל. כי כה אמר יהוה צבאות, אחר כבוד שלחני אל הגוים השוללים אתכם: כי הנוגע בכם, נגוע בבת עינו. כי הנני מניף את ידי עליהם, והיו שלל לעבדיהם; וידעתם כי יהוה צבאות שלחני׳׳ (זכריה ב׳ 13-10).

תכלית ה׳ נותרה כפי שהייתה מבראשית: עמו יהיה לשבח והלל בעולם כולו, לכבוד ולתהילת שמו. בשנים הארוכות של גלותם העניק ה׳ לבני ישראל הזדמנויות רבות לשוב אליו ולשמור לו אמונים. חלקם בחרו לשמוע, ללמוד ולציית; אחדים מצאו גאולה בעיצומם של צרות וייסורים. רבים מהם יימנו על שארית הפליטה שתשוב לארצה. העט שכתבה בהשראת רוח הקודש דימתה אותם לעץ ארז שיינטע על הר גבוה בישראל. ה׳ הבטיח לעמו: ׳׳ולקחתי אני מצמרת הארז הרמה.. ושתלתי אני על הר גבוה ותלול. בהר מרום ישראל אשתלנו...״ (יחזקאל י״ז 22, 23).

בני העם ששבו לארץ בחסות צו כורש היו אלה שה׳ העיר את רוחם ׳׳לעלות לבנות את בית יהוה אשר בירושלחם״ (עזרא א׳ 5). ואולם, ה׳ לא חדל להפציר בבני עמו שנשארו מרצונם החופשי בגלות; באמצעות גורמים שונים ששימשו כלי שרת בידו, הוא אפשר גם להם לשוב לישראל. אך חלק הארי בעם שלא נענה לצו כורש, נותר אדיש גם בשלב מאוחר יותר; אפילו כשהנביא זכריה הזהירם להימלט מבבל ללא דיחוי, הם לא שעו לאזהרתו. בינתיים, התנאים בממלכת פרס ומדי הלכו והשתנו במהירות. אחרי דריווש היסטספס, שתחת שלטונו זכו היהודים לחסד ניכר, עלה לשלטון אחשוורוש הגדול.

בתקופת שלטונו, היהודים שלא נענו למסר האזהרה שהתרה בהם להימלט מן הממלכה לאלתר, נאלצו להתמודד עם משבר חמור. לאחר שסירבו לנצל את דרך המילוט שסיפק להם ה׳, הם התעמתו עתה פנים אל פנים עם המוות.

השטן פעל באמצעות המן האגגי, אדם רשע ובעל מעמד רם במלכות פרס ומדי, וזאת כדי להפר את מטרות ה׳. המן נטר איבה מרה למרדכי היהודי ולכן ביקש לפגוע בו. מרדכי לא עשה לו שום רע; הוא פשוט סירב לחלוק לו כבוד ולהשתחוות לפניו. המן בז לרעיון ״להיפטר ממרדכי בלבד״, וזמם להשמיד את כל היהודים. ככתוב:

״ויבז בעיניו לשלוח יד במרדכי לבדו... ויבקש... להשמיד את כל היהודים אשר בכל מלכות אחשורוש - עם מרדכי״ (אסתר ג׳ 6).

אחשוורוש, שהוטעה באמצעות הצהרותיו הכוזבות של המן, הוציא צו שהורה על טבח כל יהודי ממלכתו, המשתייכים על אותו עם ׳׳מפוזר ומפורד ביו העמים בכל מדינות״ מלכותו (פס׳ 8). נקבע יום מסוים בו כל היהודים יושמדו ורכושם יוחרם. המלך לא ידע דבר וחצי דבר על ההשלכות ארוכות הטווח שינבעו מביצוע הצו שהוא הוציא, ככתבו וכלשונו. השטן, בכבודו ובעצמו, המסית הסמוי מן העין שעמד מאחורי המזימה הזדונית, ניסה להיפטר מן העם שנצר את הידע על אלוהי האמת.

״ובכל מדינה ומדינה, מקום אשר דבר המלך ודתו מגיע, אבל גדול ליהודים, וצום ובכי ומספד; שק ואפר יוצע לרבים׳׳ (אסתר ד׳ 3). לא ניתן היה להפר את צו פרס ומדי; על פניו, נדמה שאפסה כל תקווה ליהודים; על כל יהודי הממלכה נגזר דין אבדון.

ואולם, זממו של האויב הופר באמצעות חסד ה׳. בעזרת יד ההשגחה, אסתר, נערה עברייה שיראה את מלך מלכי המלכים, הוכתרה למלכת ממלכת פרס ומדי. מרדכי היה דודה. בצר להם, החליטו אסתר ומרדכי לפנות לאחשוורוש למען עמם. אסתר הסכימה לסכן את עצמה בפנייה ישירה אל המלך מבלי שזומנה לבוא לפניו, וזאת כדי לעתור בעבור עמה. מרדכי אמר לה: ״ומי יודע, אם לעת כזאת הגעת למלכות?״ (פס׳ 14).

המשבר שאסתר התמודדה איתו דרש פעולה מהירה ורצינית; ואולם, גם אסתר וגם מרדכי הבינו שאם ה׳ לא יתערב בשעת המשבר ויחולל גדולות ונצורות בעבורם, מאמציהם יהיו לשווא.

לפיכך, אסתר לקחה פסק זמן כדי להתייחד עם אלוהים, מקור כוחה, ואף הורתה למרדכי: ״לך כנוס את כל היהודים הנמצאים בשושן, וצומו עלי ואל תאכלו ואל תשתו שלושת ימים לילה ויום.״

היא הוסיפה: ״גם אני ונערותי אצום כן; ובכן אבוא אל המלך, אשר לא כדת, וכאשר אבדתי, אבדתי״ (פס׳ 16).

לאחר מכן התרחשו הדברים בזה אחר זה במהירות מסחררת: אסתר הופיעה בפני המלך וחסד רב הורעף עליה; היא הזמינה את המלך ואת המן כאורח יחיד למשתה שערכה לכבוד המלך; המלך נעתר לכל בקשותיה; שנתו של המלך נדדה וכתוצאה מכך התגלתה לו מזימתו הזדונית של המן; עקב כך הורעף על מרדכי כבוד וייקר קבל עם ועולם, ואילו המן הושפל בו בעת. כל אלה מרכיבים את עלילת הסיפור המפורסם. אלוהים חולל גדולות ונצורות בעבור עמו ששב בתשובה; צו נוסף שהוציא המלך, שהפר את הצו הקודם והעניק ליהודים את הזכות להילחם על חייהם, הופץ במהירות בכל רחבי הממלכה באמצעות שליחים-רוכבים ש״יצאו מבוהלים ודחופים בדבר המלך; והדת ניתנה בשושן הבירה... ובכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר, מקום אשר דבר המלך ודתו מגיע, שמחה וששון ליהודים, משתה ויום טוב; ורבים מעמי הארץ מתיהדים, כי נפל פחד היהודים עליהם״ (אסתר ח׳ 14, 17).

ביום המיועד, ״נקהלו היהודים בעריהם בכל מדינות המלך אחשורוש, לשלוח יד במבקשי רעתם; ואיש לא עמד לפניהם, כי נפל פחדם על כל העמים.״ מלאכים רבי עוצמה מונו ביד ה׳ כדי להגן על עמו בעודו ״נלחם על חייו״ (אסתר ט׳ 2, 16).

מרדכי זכה במשרה הרמה של המן ובכבוד שהתלווה לכך, כנאמר: ״כי מרדכי היהודי, משנה למלך אחשורוש, וגדול ליהודים, רצוי לרוב אחיו״ (אסתר י׳ 3). הוא השתדל לקדם את רווחת עמו ישראל. וכך, פעם נוספת נתן ה׳ לעמו הנבחר חן וחסד בחצר המלכות של מלכות פרס ומדי; חסדו של המלך אפשר את ביצוע תכליתו של ה׳ להשיב את בני עמו לארצם. ואולם, רק מקץ שבע שנים, בשנת מלכותו השביעית של ארתחשסתא הראשון, יורשו של אחשוורוש הגדול, שבו גולים רבים לירושלים בראשות עזרא.

הצרות והמבחנים שבאו על עם ה׳ בימי אסתר לא היו ייחודיים לדור ההוא. הנביא ומחבר ספר ההתגלות, שחלף במבטו על פני הדורות עד אחרית הימים, הכריז: ״קצף התנין על האשה והלך לעשות מלחמה עם שאר זרעה השומרים את מצוות אלוהים ולהם עדות ישוע״ (ההתגלות י״ב 17). חלק מן האנשים החיים בימינו יחזו בהתגשמות הנבואה הזו. אותה רוח, שבדורות הקודמים גרמה לבני האדם לרדוף את קהילת האמת, תעורר בעתיד רדיפה דומה נגד חסידי ה׳ שידבקו בה׳. כבר בשעה זו נערכות הכנות לקראת העימות הגדול האחרון הזה.

הצו שיוצא באחרית הימים נגד חסידי ה׳, אשר מהווים את שארית הפליטה, ידמה מאוד לצו שהוציא אחשוורוש נגד היהודים. בימינו, אויבי הקהילה האמיתית רואים בקומץ המאמינים המקיימים את מצוות השבת, את מרדכי היושב בשער. יראת הכבוד של חסידי ה׳ לתורתו מהווה תוכחה מתמדת לאנשים המתנערים מיראת ה׳ ורומסים ברגל גסה את קדושת השבת.

השטן יעורר חמת זעם נגד אותו מיעוט המסרב לקבל מסורות ומנהגים רווחים, ואנשי שם בעלי עמדה רמה יחברו לרשעים כדי לטקס עצה נגד חסידי ה׳.

עושר, גאונות והשכלה יחברו יחדיו על מנת להשחיר את פניהם של חסידי ה׳ ולעטותם בבוז. מנהיגים, שרים וחברי קהילות יקשרו קשר נגדם וירדפו אותם. באמצעות המילה הכתובה והמדוברת, דרך התרברבויות, איומים ודברי לעג, הם ינסו להפריך את אמונתם. דרך הצגת מצגת שווא ודברי התלהמות, הם יעוררו את יצריהם של בני האדם. משום שהם לא יוכלו להסתמך על כתבי הקודש כנגד הדוגלים בשמירת השבת, הם ינקטו צעדים מגבילים ודרכים פוגעניות כדי להצר את רגליהם ולפגוע בהם. כדי לזכות בפופולריות ובתמיכת החוק, הם יתבעו מן המחוקקים לכונן חוקים לשמירת השבת ביום א׳, ואלה ייכנעו לדרישתם. ואולם, יראי ה׳ אינם יכולים לקבל מנהג או חוק שמחלל דיבר מעשרת הדברות. בשדה הקרב הזה יתחולל העימות הגדול האחרון על סלע המחלוקת בין האמת לשקר.

אך לנו אין כל ספק באשר לסוגיה. אנו יודעים היטב כי היום, כמו בימי אסתר ומרדכי, ה׳ יצדיק את האמת שלו ואת חסידיו.

עזרא, הכוהן והסופר

כשבעים שנה משיבת ציון של קבוצת הגולים הראשונה בראשות זרובבל ויהושע, עלה לכס השלטון במלכות פרס ומדי ארתחשסתא לוניגמאנוס. שמו של מלך זה תועד בהיסטוריה התנ׳׳כית בהקשר של סדרת התערבויות מרשימות שבאו מיד ההשגחה. בימי שלטונו חיו ופעלו עזרא ונחמיה. בשנת 457 לפני הספירה הוציא המלך את הצו השלישי והאחרון לשיקום ירושלים. מלכותו חזתה בשיבת ציון על ידי קבוצת יהודים בראשות עזרא, בהשלמת חומות ירושלים בידי נחמיה ורעיו, בארגון מחדש של עבודות הקודש במקדש, ובתיקון הדתי הנרחב שכונן בידי עזרא ונחמיה.

בתקופת שלטונו הממושך שב והפגין המלך חסד כלפי עם ה׳; הוא ראה בחבריו הנאמנים והאהובים, עזרא ונחמיה, אנשי אלוהים שהקים ה׳ למשימה מיוחדת.

חווייתו של עזרא בזמן שחי עם הגולים שנותרו בבבל הייתה כה יוצאת דופן, שהיא משכה אליה את תשומת ליבו ואהדתו של המלך ארתחשסתא, שעימו שוחח עזרא בגילוי לב על גבורתו של אלוהי השמיים, ועל התכלית האלוהית בהשבת עם ישראל לירושלים.

עזרא, שנמנה על בני אהרון, זכה בהכשרה שניתנה לכוהנים; בנוסף, הוא רכש בקיאות בכתבי הקוסמים, האסטרולוגים והחכמים בממלכת פרס ומדי.

ואולם, הוא לא היה שבע רצון מחיי הרוח שלו. הוא ערג לקרבה יתרה עם אלוהים ולשיתוף פעולה מלא עימו; הוא כמה לחוכמה שתסייע לו לעשות את רצון ה׳. לפיכך, הוא ׳׳הכין לבבו לדרוש את תורת יהוה ולעשות, וללמד בישראל חוק ומשפט׳׳ (עזרא ז׳ 10). תשוקה זו דרבנה אותו להתעמק בשקדנות בתולדות עם ה׳, על פי ספר מלכים וכתבי הנביאים. הוא חקר את הספרים ההיסטוריים והספרים הפיוטיים בכתובים כדי ללמוד מדוע ה׳ הניח לירושלים להיחרב, ולעמו לגלות לארץ אלילית.

עזרא הקדיש מחשבה רבה לחוויותיו של עם ישראל מראשית דרכו, החל בהבטחה שניתנה לאברהם. הוא למד את ההנחיות והמצוות שניתנו לעם בהר סיני ובמהלך התקופה הארוכה של נדודיו במדבר. ככל שהתעמק בדרך שבה נהג ה׳ בבני ישראל, והבין את קדושת התורה שניתנה בהר סיני, ליבו נסער. מהפך עמוק התחולל בו, והוא החליט ללמוד היטב את ההיסטוריה המתועדת בכתובים, וזאת כדי להשתמש בידע זה כדי להביא לעמו ברכה ואור.

עזרא התאמץ מאוד כדי להכשיר את ליבו למלאכה שעמדה לפניו. הוא חילה את פני ה׳ בכל ליבו ומאודו, במטרה לשמש מורה חכם בישראל. כשלמד להכניע את ליבו ורצונו לשליטת ה׳, הוא למד על בשרו את עקרונות ההתקדשות האמיתית, שבשנים מאוחרות יותר השפיעו רבות לא רק על בני הנעורים שביקשו ללמוד מפיו, אלא גם על כל בני האדם שהתוודעו אליו.

אלוהים בחר בעזרא לשמש כלי שרת לרווחת עמו ישראל, כדי שהוא, ה׳, יוכל לחלוק לכהונה כבוד ולהשיב לה את התהילה שהתמעטה מאוד בתקופת הגלות. עזרא צמח לאדם מלומד וגדול בתורה. הוא היה ל״סופר מהיר בתורת משה״ (פס׳ 6). כישורים אלה הפכו אותו לאישיות בולטת במלכות פרס ומדי.

עזרא שימש עתה כדוברו של ה׳; הוא לימד את כל הסובבים אותו על העקרונות השולטים בממלכת השמיים. ביתרת חייו, בשנים שבהן שהה בקרבת חצר מלך פרס ומדי או בירושלים, פועלו העיקרי היה כמורה. בזמן שלימד את האמיתות שצבר בחייו העמיקה מאוד חסידותו וגברה פעילותו להפצת דבר ה׳. הוא הפך לאדם חסיד וקנאי אף יותר מקודם. הוא שימש כעד ה׳, והעיד בפני העולם על כוחה של האמת המקראית לרומם את חיי היומיום. מאמציו לעורר עניין מחודש בכתובים ולהחיות את לימוד הכתובים, הונצחו לצמיתות בעזרת מפעל חייו ומאמציו השקדניים לשימור, העתקת והפצת הכתובים. הוא אסף את כל עותקי התורה שמצא, והללו הועתקו והופצו. כך זכה דבר ה׳ הטהור לתפוצה רבה, הגיע לידיהם של אנשים רבים והעניק להם ידע יקר מפז.

אמונתו של עזרא שה׳ יעשה גדולות ונצורות בעבור עמו, המריצה אותו לספר לארתחשסתא על תשוקתו לשוב לירושלים כדי לעורר בקרב שבי ציון עניין מחודש בדבר ה׳, ולסייע לאחיו בבנייה מחדש של עיר הקודש.

בזמן שעזרא הכריז על אמונו המלא באלוהי ישראל, אשר בכוחו להגן על עמו ולטפל בו בכפפות של משי, נגעו דבריו עמוקות בליבו של המלך. הוא הבין שבני ישראל שבו לירושלים כדי לשרת את ה׳; כה גדול היה בטחונו ביושרתו של עזרא, שהוא הפגין כלפיו חסד רב: הוא אישר את בקשתו, והעניק לו תשורות יקרות בעבור עבודת הקודש במקדש. הוא מינה אותו לנציג המיוחד של מלכות פרס ומדי, והעניק לו סמכויות נרחבות לביצוע המטרות שנצר בליבו.

הצו שהוציא ארתחשסתא לונגימאנוס לבנייתה מחדש ולשיקומה של ירושלים (הצו השלישי מתום שבעים שנות הגלות), ראוי לציון בזכות ההתבטאויות המרשימות הכלולות בו על אודות אלוהי השמיים, ההכרה בהישגיו של עזרא, והליברליות של החירויות וההיתרים שהוענקו לשארית הפליטה.

ארתחשסתא מתייחס לעזרא כאל ״ספר דברי מצוות יהוה וחוקיו על ישראל״, וכ״סופר תורת אלוהי השמיים.״ בעצה אחת עם יועציו העניק המלך תרומה נכבדה ״לאלוהי ישראל אשר בירושלים משכנו.״ בנוסף, הוא התחייב לממן את ההוצאות הכבדות של מפעל הבנייה, והורה לשלם אותם ״מבית אוצרות המלך״ (עזרא ז׳, פסוקים 11, 12, 15, 20).

ארתחשסתא הכריז באוזני עזרא: ״אתה שלוח מלפני המלך ושבעת יועציו לחקור על יהודה וירושלים בתורת אלוהיך אשר בידיך״ (פס׳ 14). עוד הוא הכריז: ״כל אשר במצוות אלוהי השמיים ייעשה במסירות לבית אלוהי השמיים, שמא יהיה קצף על מלכות המלך ובניו״ (פסוק 23).

בהיתר השיבה לארץ שנתן ארתחשסתא לבני יהודה, הוא קבע כי הכוהנים והלוויים יחזרו למשרת הכהונה, יערכו את טקסי הקודש הקדומים ויזכו שוב בזכויות היתר שניתנו להם מתוקף תפקידם. הוא הכריז: ״ולכם מודיעים, כי כל הכוהנים והלוויים, המשוררים, השוערים, הנתינים ועובדי בית האלוהים הזה, מס קרקע, מס גולגולת ומס המכס אין רשות להטיל עליהם.״ בנוסף, הוא הסמיך את עזרא למנות פקידים אזרחיים שיפקחו על העם בהתאם לתורת ישראל. הוא הכריז: ״ואתה עזרא, כחוכמת אלוהיך אשר בידך, מנה שופטים ודיינים, אשר יהיו דנים את כל העם אשר בעבר הנהר, את כל תורת אלוהיך; ומי שלא יודע - תודיעו לו. וכל אשר לא יהא עושה מצוות תורת אלוהיך ומצוות המלך - מהרה דין ייעשה בו, אם למוות, אם לגירוש, אם לעונש ממון ולמאסר״ (פסוקים 24-26).

כך שכנע עזרא את המלך, ״כיד אלוהיו הטובה עליו״ לספק שפע של אמצעים ומשאבים לשיבת כל בני ישראל וכל הכוהנים והלוויים במלכות פרס ומדי שהתנדבו ללכת לירושלים. (פס׳ 9). כך זכו יהודי הגלות בהזדמנות לשוב לציון, כשבידם היתר לשבת בארצם ולכונן את עבודת הקודש וברשותם כספים למימון עבודת הקודש - כל הדרוש למימוש ההבטחות שניתנו לבית ישראל.

צו זה שימח מאוד את האנשים שלמדו עם עזרא על מטרותיו של אלוהים לעמו. עזרא הכריז: ״ברוך יהוה, אלוהי אבותינו, אשר נתן כזאת בלב המלך, לפאר את בית יהוה אשר בירושלים. ועלי הטה חסד לפני המלך ויועציו, ולכל שרי המלך הגיבורים; ואני התחזקתי כיד יהוה אלוהי עלי, ואקבצה מישראל ראשים לעלות עימי״ (פסוקים 28,27).

בכינון הצו בידי ארתחשסתא נחשפה ברכת יד ההשגחה. היו שזיהו זאת וניצלו את זכות השיבה לארץ בחסות המלך ובעזרת תנאים טובים כל כך. נקבע מקום מפגש, ובשעה היעודה נאספו בני העם שהשתוקקו לעלות לירושלים והתארגנו לקראת המסע הממושך. עזרא העיד: ״ואקבצם אל הנהר הבא אל אהוא, ונחנה שם ימים שלושה״ (עזרא ח׳ 15).

עזרא ציפה שעם רב ישוב עימו לירושלים, אך מספרם של אלה שנענו לקריאתו היה מצומצם ומאכזב. לרבים מבני העם שרכשו בתים ואדמות בגולה לא היה שום רצון לוותר על רכושם. הם אהבו חיי נוחות ומותרות, ושמחו להישאר במקומם. הדוגמה הרעה שהם נתנו הייתה בעוכרי העם, שכן היו בעם אנשים שאלמלא דוגמה שלילית זו, היו בוחרים לחבור לגורלם של אלה שהחליטו לעלות לארץ ולצאת לדרך באמונה.

בזמן שעזרא צפה בחבורה שנאספה לקראת המסע, הוא הופתע לגלות שבני לוי נעדרו ממנה. היכן הם בני השבט שהוקדש לשירות בקודש בבית ה׳? הלוויים היו אמורים להיות הראשונים שייענו לקריאה: ״מי לה׳ אלי!״ בתקופת הגלות ואחריה הוענקו להם זכויות יתר רבות. בגולה הם נהנו מחירות מלאה למלא את צרכיהם הרוחניים של בני עמם. נבנו בתי כנסת שבהם ערכו הכוהנים את טקסי התפילות וההלל ולימדו את העם. ניתן להם היתר לשמירת השבת ולעריכת טקסי הקודש הייחודיים לעם ישראל. ואולם, במרוצת השנים שחלפו מתום הגלות השתנו התנאים ומחויבויות חדשות רבות הוטלו על מנהיגי ישראל. בית המקדש בירושלים נבנה מחדש ונחנך; היה צורך בכוהנים רבים יותר לעריכת טקסי עבודת הקודש. בנוסף, התעורר צורך דחוף באנשי ה׳ שיתפקדו כמורי העם. זאת ועוד, היהודים שנשארו בבבל נמצאו בסכנה של הגבלת חירותם הדתית. באמצעות דברי הנביא זכריה, והתנסותם בעת האחרונה בתקופת הצרות שבאו בימי אסתר ומרדכי, קיבלו היהודים במלכות פרס ומדי אזהרות מפורשות לשוב לארצם. הגיע הזמן שבו היה מסוכן בעבורם להמשיך לחיות בקרב השפעות אליליות. לאור השינוי שחל בתנאים אלה, הכוהנים שחיו בבבל היו אמורים לזהות בכינון הצו קריאה מיוחדת בעבורם שזימנה אותם לשוב לירושלים לאלתר.

המלך ושריו עשו מעל ומעבר למצופה בסלילת הדרך לשיבתם של בני ישראל והכוהנים לציון. הם העניקו להם שפע של אמצעים חומריים, אך היכן היו האנשים? בני לוי כשלו - אילו היו מצטרפים לאחיהם במסע לציון, הייתה להחלטתם השפעה מכרעת על רבים בעם שהיו נוהגים כדוגמתם.

אדישותם המוזרה של בני לוי מהווה עדות מצערת ליחסם של בני ישראל בבבל לתכלית ה׳ לעמו.

פעם נוספת פנה עזרא אל הלוויים בשגרו אליהם הזמנה בהולה להצטרף לחבורת העולים. על מנת להדגיש את חשיבותה של פעולה מהירה, הוא שלח את איגרתו בידי אחדים מ״ראשי העם״ ואנשים ״מבינים״ (כלומר, אנשים נבונים). (עזרא ז׳ 28 ; ח׳ 16).

בזמן שהנוסעים המתינו עם עזרא, מיהרו שליחים נאמנים אלה אל העם ובידם הבקשה: ״להביא לנו משרתים לבית אלהינו״ (עזרא ח׳ 17). הבקשה נענתה; אחדים מן המהססים החליטו לשוב לציון. בסך הכול, כארבעים כוהנים ומאתיים ועשרים נתינים, אנשים שעזרא יכול היה להסתמך עליהם בתור שרים חכמים ומורים ועוזרים טובים, הובאו למחנה.

עתה הכול היה מוכן לקראת היציאה לדרך. ציפה להם מסע ממושך שיארך מספר חודשים. הגברים הביאו איתם את נשותיהם וילדיהם, את רכושם וכספם, ואת התרומה הנכבדה מאוצר המלך בעבור המקדש ועבודות הקודש. עזרא היה מודע לכך שאויבים ארבו בדרך, מוכנים ומזומנים לשדוד ולהשמיד אותו ואת שיירתו; ואף על פי כן, הוא לא ביקש מן המלך לשלוח כוח חמוש שילווה אותם ויגן עליהם. הוא הסביר: ׳׳כי בושתי לשאול מן המלך חיל ופרשים, לעזרנו מאויב בדרך; כי אמרנו למלך לאמור, יד אלוהינו על כל מבקשיו לטובה, ועוזו ואפו על כל עוזביו״ (פס׳ 22).

כאן מצאו עזרא ורעיו הזדמנות לרומם את שמו של אלוהים לפני עובדי האלילים.

אם בני ישראל יפגינו אמונה איתנה במנהיגם האלוהי, תתחזק האמונה בכוחו של אלוהים-חיים בקרב הגויים. לפיכך, הם החליטו לתלות את מבטחם באלוהים בלבד. הם לא יבקשו מן המלך חיל משמר. הם לא יתנו לגויים הזדמנות לזקוף את גבורת האדם לתהילה השייכת אך ורק לאלוהים. הם לא רצו לעורר בליבם של חבריהם עובדי האלילים ולו ספק קל בביטחונם הרב באלוהים, אלוהי ישראל. הם ידעו שעוצמה והגנה לא יושגו באמצעות עושר, וגם לא באמצעות כוחם והשפעתם של עובדי אלילים; עוצמה והגנה יושגו אך ורק באמצעות חסד ה׳. הם ידעו שרק על ידי שמירת תורת ה׳ לעיני הגויים והשתדלותם לציית לה, הם יהיו מוגנים.

תובנות חשובות אלה שבעזרתן הם ימשיכו ליהנות מהגנתה ומברכותיה של יד ההשגחה, נסכו חגיגיות רבה מן הרגיל בטקס ההקדשה שערכו עזרא ורעיו לחסידי ה׳ הנאמנים מיד לפני היציאה לדרך. עזרא העיד בנוגע לחוויה זו: ״ואקרא שם צום על הנהר אהוא, להתענות לפני אלוהינו, לבקש ממנו דרך ישרה, לנו ולטפנו ולכל רכושנו... ונצומה ונבקשה מאלוהינו על זאת; ויעתר לנו׳׳ (פסוקים 21, 23).

ואולם, ברכת ה׳ לא ביטלה את הצורך בנקיטת זהירות, במחשבה לקראת הבאות ובתכנון מוקדם. כאמצעי זהירות מיוחד לשמירה על האוצר שנשאו עימם, עזרא הבדיל ״משרי הכהנים, שניים עשר איש״ - אנשים שדבקותם ונאמנותם הוכחו - והפקיד אותם עליו: ׳׳ואשקלה להם את הכסף ואת הזהב ואת הכלים - תרומת בית אלוהינו, ההרימו המלך ויעציו ושריו, וכל ישראל הנמצאים.״ על אנשים אלה הוטלה המחויבות הקדושה לשמש כשומרים ערניים ודרוכים של אוצר המקדש שהופקד תחת חסותם. עזרא הכריז: ״ואומרה אליהם, אתם קודש ליהוה, והכלים קודש; והכסף והזהב נדבה ליהוה אלוהי אבותיכם. שיקדו ושימרו, עד תשקלו לפני שרי הכוהנים והלוים ושרי האבות לישראל בירושלים: הלישכות בית יהוה״ (פסוקים 25,24, 28, 29).

משנה הזהירות שנקט עזרא בנשיאת ובשמירת אוצר ה׳, מלמדנו לקח חשוב הראוי ללימוד מעמיק. רק אנשים שנמצאו נאמנים וראויים לאמון נבחרו על ידו; הללו קיבלו הנחיות מפורשות בנוגע למחויבות שהוטלה עליהם. מינויים של השרים הנאמנים לתפקיד אוצרי כלי הקודש ואוצר ה׳, העיד כי עזרא זיהה את הנחיצות ואת הערך הרב של סדר וארגון בעבודת ה׳.

במהלך הימים הספורים שבהם השתהו בני הגלות על גדות הנהר, הושלמו כל ההכנות לקראת המסע הממושך, והחבורה הצטיידה בכל הציוד והמצרכים הדרושים לדרך. עזרא כותב: ״ונסעה מנהר אהוא, בשניים עשר לחודש הראשון, ללכת ירושלים; ויד אלוהינו היתה עלינו, ויצילנו מכף אויב ואורב על הדרך׳ (פס׳ 31). המסע - שארך כארבעה חודשים - הצריך התקדמות איטית בגלל ההמון הרב שליווה את עזרא, שמנה כמה אלפים, כולל נשים וילדים. אך המסע היה בטוח ומוצלח; האויב שארב בדרך רוסן, והכול הגיעו לירושלים בריאים ושלמים ביום הראשון של החודש החמישי, בשנה השביעית למלכות ארתחשסתא.

תחייה רוחנית

עזרא הגיע לירושלים ברגע הנכון. היה צורך גדול בנוכחותו ובהשפעתו. ביאתו הפיחה אומץ ותקווה בלב רבים, אנשים שליבם שח מזה זמן רב תחת קשיים. מאז שיבת חבורת הגולים הראשונה בראשות זרובבל ויהושע, למעלה משבעים שנה קודם לכן, הושלמו מיזמים רבים. הקמתו מחדש של בית המקדש הסתיימה וחומות העיר תוקנו חלקית. ואולם, נותרו עדיין דברים רבים שלא נעשו. בקרב שבי ציון שחזרו לירושלים בשנים קודמות היו רבים שדבקו בה׳ כל ימי חייהם. אך רבים מצאצאיהם שכחו את קדושת תורת ה׳. אפילו אחדים מן האנשים שבידיהם הופקדו מחויבויות קדושות, חיו בחטא בפרהסיה. דרכם הרעה נטרלה את מאמציהם של חסידי ה׳ שניסו לקדם את מטרותיו; וכל עוד התבצע חילול בוטה כזה של התורה, בלא שנשמעה שום תוכחה, ברכת השמיים לא תשרה על העם.

בחסד ה׳, האנשים ששבו לארץ בחברת עזרא הקדישו זמן מיוחד להתייחדות עם ה׳. החוויות שהם חוו במסעם מבבל בהיותם חסרי הגנה, לימדו אותם לקחים רוחניים עמוקים. רבים מהם צמחו באמונה; כאשר הם התערבבו עם בני העם המיואשים והאדישים שחיו בירושלים, השפעתם הייתה גורם חשוב בתיקון שכונן זמן מה לאחר מכן.

ביום הרביעי להגעתם חילקו האוצרים את אוצרות הזהב והכסף וכלי הקודש בין הממונים על המקדש. הם עשו זאת בנוכחות עדי ראיה ובדייקנות קפדנית. כל פריט נבדק ׳׳במספר במשקל״ (עזרא ח׳ 34).

בני הגלות ששבו לארץ עם עזרא העלו ׳׳עולות לאלוהי ישראל׳׳, ששימשו כעולות חטאת וכמחווה להכרת הטובה וההודיה שלהם על ההגנה שסיפקו להם מלאכי ה׳ הקדושים במהלך המסע: ״ויתנו את דתי המלך לאחשרדפני המלך, ופחוות עבר הנהר; ונשאו את העם ואת בית האלוהים״ (פסוקים 35, 36).

בתוך זמן קצר, אחדים מראשי ישראל באו אל עזרא ובפיהם תלונה חמורה. אחדים מבני העם ומן ״הכוהנים והלוים״ חיללו את מצוות ה׳ הקדושות בכך שהתחתנו עם העמים השכנים. לעזרא דווח: ״כי נשאו מבנותיהם להם ולבניהם, והתערבו זרע הקודש בעמי הארצות; ויד השרם והסגנים היתה במעל הזה - ראשונה׳׳ (עזרא ט׳ 1, 2).

עזרא, שהרבה להתעמק בסיבות שהביאו לגלות בבל, ידע כי כפירתה של ישראל הייתה קשורה רבות להתרועעותם של בני ישראל עם עמים עובדי אלילים. הוא הבין שאילו בני ישראל היו שומרים את צו ה׳, שהורה להם להיבדל מן העמים השכנים, היו נחסכות מהם חוויות עגומות ומשפילות רבות. עתה, כשנוכח לדעת שאנשי המעלה בעם התעלמו מלקחי העבר, והעזו לחלל את המצוות שניתנו לעם ישראל כדי לשמור עליו מפני כפירה, ליבו סער בקרבו. הוא הגה בטובו ובחסדו של ה׳ שנתן לעמו דריסת רגל בארץ מולדתו, וליבו נמלא זעם מוצדק וצער רב על אי הכרת הטובה של עמו. וכך אמר: ״וכשמעי את הדבר הזה, קרעתי את בגדי ומעילי; ואמרטה משיער ראשי וזקני, ואשבה משומם.

״ואלי יאספו כל חרד בדברי אלוהי ישראל, על מעל הגולה; ואני ישב משומם עד למנחת הערב.״ (פסוקים 3, 4).

בשעת מנחת הערב קם עזרא, קרע בשנית את בגדו ומעילו, נפל על ברכיו ושפך את ליבו ומשא נשמתו בתפילה ובתחנונים לפני השמיים. בהושיטו ידיו אל ה׳, הכריז: ״אלוהי, בשתי ונכלמתי להרים אלוהי פני אליך: כי עונתינו רבו למעלה ראש, ואשמתנו גדלה עד לשמים.״

״מימי אבותינו, אנחנו באשמה גדלה עד היום הזה; ובעונתינו נתנו אנחנו, מלכינו, כוהנינו ביד מלכי הארצות, בחרב בשבי ובביזה ובבושת פנים, כהיום הזה. ועתה כמעט רגע היתה תחנה מאת יהוה אלוהינו, להשאיר לנו פליטה ולתת לנו יתד במקום קודשו, להאיר עינינו אלוהינו, ולתתנו מחיה מעט בעבודתנו. כי עבדים אנחנו, ובעבודתנו לא עזבנו אלוהינו; ויט עלינו חסד לפני מלכי פרס לתת לנו מחיה, לרומם את בית אלוהינו ולהעמיד את חרבותיו, ולתת לנו גדר ביהודה ובירושלים.

״ועתה, מה נאמר אלוהינו אחרי זאת? כי עזבנו מצוותיך, אשר צוית ביד עבדיך הנביאים... ואחרי כל הבא עלינו במעשינו הרעים ובאשמתנו הגדולה. כי אתה אלוהינו חשכת למטה מעוננו ונתתה לנו פליטה כזאת. הנשוב להפר מצותיך ולהתחתן בעמי התועבות האלה? והלוא תאנף בנו עד כלה, לאין שארית ופליטה. יהוה אלוהי ישראל, צדיק אתה: כי נשארנו פליטה כהיום הזה; הננו לפניך באשמתינו, כי אין לעמוד לפניך על זאת.״ (פסוקים 15-6).

צערם של עזרא ורעיו על הרעות החולות שחלחלו בחשאי אל לב עבודת האל, נגע בליבם של בני העם וחולל חזרה בתשובה. רבים מן החוטאים הושפעו עמוקות מצערם, כנאמר: ״בכו העם, הרבה בכה״ (עזרא י׳ 1). הם החלו להבין, במידת מה, את גודל שפלות חטאם ואת תיעובו של ה׳ ממנו. הם ראו את קדושתה של התורה שניתנה בסיני מפי ה׳, ורבים מהם התחלחלו מן המחשבה על עוונותיהם.

אחד הנוכחים, שכניה שמו, אישש את נכונות הדברים שאמר עזרא. הוא התוודה: ״אנחנו מעלנו באלהינו, ונשב נשים נטכריות מעמי הארץ; ועתה יש מקווה לישראל על זאת.״ הוא הציע שכל החוטאים יכרתו ברית עם ה׳, ישובו מחטאיהם, ודינם ייחרץ על פי ה״תורה״. הוא הפציר בעזרא: ״קום, כי עליך הדבר, ואנחנו עימך: חזק ועשה.״ ״ויקם עזרא, וישבע את שרי הכהנים, הלוים וכל ישראל, לעשות כגיבור הזה, וישבעו.״ (פסוקים 4 , 5).

זו הייתה תחילתו של תיקון רוחני נפלא. בסבלנות אין קץ, ברוב טקט ובהתחשבות קפדנית בזכויות וברווחת הפרט, חתרו עזרא ורעיו להשיב את החוזרים בתשובה אל דרך הישר. עזרא, מעל הכול, היה מורה התורה; בזמן שבחן בתשומת לב כל מקרה ומקרה לגופו [של נישואי תערובת], הוא ביקש להרשים את בני העם בקדושת התורה ובברכות שיורעפו עליהם דרך ציות למצוותיה.

בכל מקום שבו פעל עזרא התעוררה תחייה של לימוד הכתובים. מורים מונו כדי ללמד את העם; תורת ה׳ רוממה וזכתה לכבוד רב. ספרי הנביאים נלמדו לעומק, והנבואות שניבאו את ביאת המשיח הפיחו תקווה ונחמה בלבבות עצובים ויגעים רבים.

למעלה מאלפיים שנה חלפו מאז שעזרא ״הכין לבבו לדרוש את תורת יהוה ולעשות״ (עזרא ז׳ 10), ועם זאת, פרק הזמן הממושך שחלף לא הפחית את השפעת מופת חסידותו. במהלך הדורות העניק תיעוד חייו, שהוקדשו לשירות ה׳, השראה לאנשים רבים שהחליטו ״לדרוש את תורת יהוה ולעשות.״

מניעיו של עזרא היו נעלים וקדושים; כל מעשיו נבעו מאהבה עמוקה לנשמות בני האדם. החמלה והרוך שהפגין כלפי החוטאים, שחטאו בזדון או בשוגג, אמורים לשמש שיעור מאלף לכל המבקש לכונן תיקון רוחני. משרתי ה׳ אמורים לעמוד איתנים כסלע כשמדובר בעקרונות הצדק; ואולם, עליהם אף להפגין אהדה ואורך רוח. בדומה לעזרא, עליהם ללמד את החוטאים את דרך החיים הטובה על ידי הסתמכות על עקרונות המהווים את התשתית של דרך הישר.

בדור זה, כשהשטן באמצעות נציגיו הרבים מבקש לעוור את עיני בני האדם למצוותיה המחייבות של תורת ה׳, יש צורך במאמינים שיעוררו אנשים רבים להיות ״חרדים במצוות אלוהינו״ (עזרא י׳ 3). יש צורך במתקני דת אמיתיים, שיכוונו את החוטאים אל מעניק התורה הכביר, וילמדו אותם כי ״תורת יהוה תמימה, משיבת נפש״ (תהילים י״ט 8). יש צורך במאמינים הבקיאים בכתבי הקודש ודבקים בהם, שכל מילה וכל צעד שלהם מרוממים את צווי ה׳, ואשר בחפצם לחזק את האמונה. דרושים מורים שיעוררו השראה בלבבות בני האדם ליראת כבוד ולאהבת כתבי הקודש.

החטא והרשע הרווחים בימינו נובעים במידה רבה מהיעדר לימוד הכתובים ומאי ציות למצוותיהם. שכן כאשר מתעלמים מדבר ה׳, ניטל כוחו לרסן את יצר הרע ואת התאוות הרעות המקננות בלב האדם, שהרי ״מי שזורע בשדה בשרו, מן הבשר יקציר כליון״ (גלט׳ ו׳ 8).

ההתעלמות מכתבי הקודש הובילה להתרחקות מתורת ה׳. הדוקטרינה שעל פיה בני האדם שוחררו מעול התורה, ולפיכך פטורים הם מציות לצווי ה׳, החלישה את עוצמת החובה המוסרית, ופרצה את שערי הסכר של החטא, שעתה מציף את העולם.

הפקרות, הוללות ושחיתות שוטפות את העולם כנחשולי שיטפון כביר. בכל מקום אנו רואים קנאה, תאוות בצע, מזימות רעות, צביעות, ניכור, חיקוי, בגידה באמון, סכסוכים והתמכרות לתאוות. דומה שמערכת העקרונות והתורות הדתיות, האמורה לשמש כתשתית וכמסגרת של החברה, מתנודדת באי יציבות ועומדת לקרוס בכל רגע.

בימים האחרונים בתולדות העולם, הקול שדיבר במעמד הר סיני, עדיין מכריז: ״לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני״ (שמות כ׳ 2). האדם מתריס נגד ה׳ ועושה את רצונו בניגוד לרצון ה׳, אך נבצר ממנו להשתיק את צו ה׳. הנפש האנושית אינה יכולה להתחמק ממחויבותה לכוח עליון.

ישנן כיום אינספור תיאוריות והשערות; האדם מנסה להציב את המדע נגד התגלות ה׳, וכך לבטל את תורת ה׳. אך צו ה׳ רם וחזק יותר: ״׳ליהוה אלוהיך תשתחוה ואותו לבדו תעבוד״ (מתי ד׳ 10).

לא ניתן להחליש או לחזק את תורת ה׳. כפי שהתורה ניתנה, כך היא עומדת גם היום. מאז ומעולם הייתה התורה קדושה, ישרה, טובה וכלילת שלמות, וכך היא תישאר תמיד. לא ניתן לבטלה או לשנותה. האדם יכול ל״כבד״ או ל״חלל״ אותה, אך אין בכך כדי לגרוע ממנה, לפגום בה או לשנות אותה.

העימות הגדול האחרון בין האמת לשקר ייערך בין צווי ה׳ וחוקי האדם. אנו נכנסים כעת לשדה הקרב הזה; קרב הנערך לא בין כנסיות יריבות המתחרות על עליונות, אלא בין אמונה בכתבי הקודש לאמונות המבוססות על אגדות ומסורות. אויבי ה׳ שחברו יחדיו נגד האמת פועלים עכשיו. דבר ה׳ הקדוש, שנמסר לנו מדור לדור במחיר יקר של סבל ושפיכות דמים, כמעט אינו זוכה להערכה. רק מתי מעט מקבלים את דבר ה׳ כחוקת חיים. בגידה וחוסר נאמנות רווחים במידה מבהילה, לא רק בעולם, אלא גם בקהילת המשיח. מאמינים רבים מתכחשים לעיקרי האמונה אשר מהווים את עמודי התווך של האמונה המשיחית. העובדות הנשגבות של מעשה הבריאה, פרשת החטא הקדמון, מעשה הכפרה, נצחיותה של התורה - כפי שהוצגו בידי מחברי כתבי הקודש בהשראת רוח ה׳ - כל אלה נדחים, הלכה למעשה, בידי חלק גדול מן העולם הנוצרי.

רבבות בני אדם המתגאים בידע שלהם, רואים בהסתמכות מוחלטת על כתבי הקודש מתוך אמונה שלמה אך ורק הוכחה לחולשה; הוכחה המסייעת להם למצוא פגמים וסתירות בכתבי הקודש, ולהפריך את האמיתות החשובות ביותר.

שומה על המשיחיים להתכונן לקראת מה שבמהרה יפרוץ ויכה את העולם בתדהמה עזה; בהכנה זו, עליהם לשקוד על לימוד דבר ה׳ ולחתור לחיות על פי מצוות ה׳. סוגיות הנצח הכבירות דורשות מאיתנו להתעלות מעל דת מדומה, דת של מילים ופולחנים, הכובלת את האמת בחצר האחורית. ה׳ קורא לנו לחולל תחייה ותיקון. רק דברי כתבי הקודש אמורים להישמע מעל הבימות בבתי המדרשים ובקהילות. אולם כתבי הקודש איבדו מכוחם, והדבר מתבטא בהידרדרות חיי הרוח. דרשות רבות בימינו אינן חדורות באותה התגלות אלוהית, המעוררת את המצפון ומחייה את הנשמה. מאזיני הדרשות הללו אינם יכולים לומר: ״הרי לבנו היה בוער בקרבנו כשדיבר אלינו בדרך ופתר לנו את הכתובים!״ (לוקס כ״ד 32). אנשים רבים זועקים לאלוהים-חיים מתוך כמיהה עזה לשכינתו. הניחו לדבר ה׳ לדבר אל לבכם. הניחו לאלה ששמעו אך ורק מסורות בני אדם, תיאוריות ופתגמים אנושיים, לשמוע את קולו של האל האחד והיחיד, אשר בכוחו לחדש את הנפש ולהנחילה חיי נצח.

אור גדול זורח עלינו מאבות האומה ונביאיה. דברים נשגבים נאמרו על ציון, עיר האלוהים. ה׳ יעד שאור גדול יזרח מחסידיו אשר חיים בימינו. אם קדושי התנ״ך נשאו עדות כה מאירה ומופתית של דבקות וחסידות, האם אלה שאור גדול יותר זורח עליהם, אור שנצבר במשך הדורות, אינם אמורים לשאת עדות מרשימה יותר על כוחה של האמת? נבואות ה׳ המהוללות, המאירות, שופכות את אורן על דרכנו. סמל הכפרה מצא את ייצוגו והתגשמותו במותו של בן האלוהים. המשיח שקם לתחייה הכריז מעל קברו הפתוח: ״אני התחיה והחיים!״ (יוחנן י״א 25). המושיע שלח את רוח קודשו לעולם כדי להזכיר לנו את כל דבריו ותורתו. בדרך נס שהתחולל בגבורתו, השתמר דברו הכתוב במהלך הדורות.

מתקני הדת שהרימו קולם במחאה (באנגלית protest, מכאן שמו של הזרם הפרו¬טסטנטי), האמינו כי אלוהים קרא להם להאיר את העולם באורה של הבשורה; לשם כך, הם היו מוכנים להקריב את רכושם וחירותם, ואפילו את חייהם. הבשורה בושרה בכל קצווי תבל לנוכח רדיפות ומוות. דבר ה׳ נמסר לבני האדם; כל המעמדות, הג¬בוהים והנמוכים, העשירים והעניים, המשכילים והבורים, למדו אותו בלהיטות. האם אנו, המצויים בעיצומו של המאבק האחרון בעימות הגדול, מסורים לדבר שהופקד בידנו כפי שמתקני הדת הקדומים היו מסורים למשימתם?

״תיקעו שופר בציון; קדשו צום, קראו עצרה. איספו עם, קדשו קהל, קיבצו זקנים, איספו עוללים... בין האולם ולמזבח יבכו הכוהנים, משרתי יהוה; ויאמרו: ׳חוסה יהרה על עמך, ואל תיתן נחלתך לחרפה...׳״

״שובו עדי בכל לבבכם; ובצום ובבכי ובמספד. וקרעו לבבכם ואל בגדיכם, ושובו אל יהוה אלוהיכם: כי חנון ורחום הוא, ארך אפים ורב חסד, וניחם על הרעה. מי יודע, ישוב וניחם והשאיר אחריו ברכה?״ (יואל ב׳ 17-15, 14-12).

נחמיה-איש אמונה, חזון ומעשה

נחמיה, אחד מן הגולים העבריים, כיהן במשרה בכירה שהקנתה לו כוח, השפעה וכבוד בחצר המלכות הפרסי. כשר המשקים של המלך הייתה לו גישה חופשית אל הוד מלכותו. מתוקף תפקידו ובזכות יכולותיו ונאמנותו, הוא הפך לחבר קרוב וליועץ של המלך. ואולם, על אף שזכה בחסד המלך והיה מוקף פאר והדר, הוא לא שכח את אלוהיו ואת עמו. הוא התעניין בכל ליבו בנעשה בירושלים; תקוותיו ושמחתו נתלו בשגשוגה. באמצעות אדם זה, שהוכשר למלאכה שה׳ קרא לו לעשות דרך שירותו בחצר מלכות פרס, יעד ה׳ להביא ברכה לבני עמו היושבים בארץ אבותיהם.

שליחים שהגיעו לממלכה מירושלים עדכנו את הפטריוט העברי על ימי הצרה והמבחן שפקדו את עיר הקודש. גולי בבל ששבו לארץ סבלו צרות וחרפה. המקדש וחלקים מן העיר נבנו מחדש; אך מלאכת השיקום התעכבה, עבודת הקודש במקדש הופרעה, והעם חי בחרדה מתמדת לנוכח העובדה שרוב חומות העיר נותרו עדיין בהריסותיהן.

עקב הצער הרב שמילא את ליבו, נחמיה לא היה מסוגל לאכול או לשתות. הוא מעיד: ״ישבתי ואבכה ואתאבלה ימים; ואהי צם.״ בצערו, הוא פנה לעזרת ה׳ והתפלל ״לפני אלוהי השמים.״ באמונה הוא התוודה על חטאיו וחטאי עמו, והתחנן שה׳ יפעל לטובת ישראל, ישקם את אומץ ליבם וכוחם של בני ישראל, ויעזור להם לבנות את חורבות יהודה.

בזמן שהתפלל התחזקה אמונתו וגבר אומץ ליבו. פיו נמלא טיעונים קדושים. הוא ציין את הקלון שיפול על אלוהים, אם עמו ששב אליו סוף סוף, יישאר בחולשתו ובדיכויו; הוא האיץ בה׳ למלא את הבטחתו לעמו: ״אם תבקשוני, ותשמרו את חוקי ומצוותי, גם אם תפוצו לכל קצווי תבל, אקבצכם מקצה השמיים ועד קצה השמיים, ואביאכם אל ארץ נחלתכם, הארץ בה בחרתי לשים את שמי שם״ (דברים ד׳ 31-29). הבטחה זו שניתנה לישראל באמצעות משה, לפני כניסת העם לכנען, נותרה בעינה לאורך הדורות. עם ה׳ שב עתה לאלוהיו בחרטה ובאמונה; והבטחת ה׳ לא תכזיב.

לעתים קרובות שפך נחמיה את ליבו לפני ה׳ והתחנן למען עמו. אך עתה, בזמן שהתפלל, צצה במוחו מטרה קדושה. הוא החליט שאם יצליח להשיג את הסכמת המלך ואת העזרה הנחוצה לשם השגת כלי עבודה וחומרי בנייה, הוא ייקח על עצמו את משימת בנייתן מחדש של חומות ירושלים ושיקום כוחה הלאומי של האומה. הוא ביקש מאלוהים להעניק לו חן וחסד בעיני המלך, וזאת כדי שהתוכנית שהגה תצא אל הפועל. הוא התחנן לה׳: ״הצליחה נא לעבדך היום, ותנהו לרחמים לפני האיש הזה.״

ארבעה חודשים המתין נחמיה להזדמנות הולמת כדי להציג את בקשתו לפני המלך. בפרק הזמן הזה, על אף שליבו היה כבד עליו מצער, הוא התאמץ לשוות לפניו ארשת עליזות בנוכחות המלך. באולמות הארמון המפוארים והנוצצים, הרי הכול חייבים להיראות עליזים ושמחים. בל יעיבו צער או מצוקה בצלם הקודר את ארשת פניהם של משרתי חצר המלכות. אך בשעות המנוחה, כשהיה מוסתר מעין אדם, נראו ונשמעו וידוייו, תפילותיו ודמעותיו של נחמיה בידי ה׳ ומלאכיו.

לבסוף, אי אפשר היה עוד להסתיר את הצער שהעיק על ליבו של נחמיה. לילות ללא שינה וימים מלאי דאגה הותירו את חותמם על פניו. המלך, שדאג בקנאות לביטחונו שלו, והיה מורגל בקריאת הבעות הפנים של נתיניו ומשרתיו ובזיהוי של העמדת פנים, הבחין שצרה מעיקה על ליבו של שר המשקים. הוא שאל את נחמיה: ״מדוע פניך רעים, ואתה אינך חולה? אין זה, כי אם רוע לב.״

שאלתו של המלך החרידה את נחמיה. האם לא יכעס המלך לכשישמע כי בזמן שמילא את תפקידו כאיש חצרו, נדדו מחשבותיו הרחק אל עמו הסובל? האם יכעס המלך ויקפח את חייו בשל כך? האם כך יקיץ הקץ על תוכניתו של נחמיה לשקם את ירושלים ולהשיב לה את כוחה ותהילתה? ואכן, הוא כותב: ״ואירא הרבה מאד.״ בחיל ורעדה ובבכי מר חשף נחמיה את הסיבה ליגונו. כך אמר למלך: ״המלך לעולם יחיה! מדוע לא ירעו פני, אשר העיר בית קברות אבותי חרבה, ושעריה אוכלו באש?״

מצבה העגום של ירושלים עורר את אהדת המלך. שאלה נוספת שהציג המלך נתנה לנחמיה את ההזדמנות שחיכה לה זה זמן רב. המלך שאל: ״על מה זה אתה מבקש?״ אך איש האלוהים לא העז להשיב עד שיבקש הכוונה ממלך גדול בהרבה מארתחשסתא, הלוא הוא ה׳, מלך מלכי המלכים. היה לו תפקיד קדוש למלא, והוא נזקק לעזרת המלך כדי לבצעו; והוא הבין כי לדרך הצגת העניין בפני המלך יש חשיבות מכרעת כדי להשיג את אישורו ולקבל את עזרתו. הוא מעיד: ״ואתפלל אל אלוהי השמים.״ בתפילה קצרה זו נכנס נחמיה לנוכחותו של מלך מלכי המלכים, וזכה לעזרת כוח עליון שיכול לשנות לבבות כמו גם להטות נהרות ממסלולם.

תפילה זו שנשא נחמיה בשעתו הקשה, מהווה דוגמה לכל משיחי הנתון תחת נסיבות שבהן לא ניתן להתפלל בדרך אחרת. אלה העושים את מלאכתם במקומות הומי אדם, מקומות רועשים וצפופים, כשבלבול ומבוכה כמעט מכריעים אותם, יכולים לשגר תחינה מידית לאלוהים ולבקש את הדרכתו. אלה המפליגים בים או נוסעים ביבשה ונקלעים לסכנה גדולה, יכולים להפקיד את עצמם ביד ההשגחה. ברגעים של קושי פתאומי או סכנה פתאומית יכול הלב לשגר תחינת עזרה לאל שהתחייב לבוא לעזרתם של חסידיו, כל אימת שיקראו בשמו. בכל הנסיבות ובכל המצבים עשויה נשמה השחוחה מיגונה או דאגתה, או הנתונה במתקפת פיתוי עזה, למצוא ביטחון, תמיכה ונחמה, או עזרה בשעת צרה, באהבה שאינה מכזיבה ובכוח שאינו מכזיב של ה׳ השומר את בריתו.

ברגע קצר זה של תפילה אל מלך מלכי המלכים, נאזר נחמיה באומץ כדי לספר לארתחשסתא על תשוקתו להשתחרר לזמן מה מתפקידיו בחצר המלכות, ולבקש את הרשאתו להקים מחדש את חורבות ירושלים ולהפוך אותה שוב לעיר חזקה ומבוצרת.

תוצאות הרות חשיבות לעם ישראל תלויות ועומדות בבקשה זו. והנה נחמיה מכריז: ״ויתן לי המלך כיד אלוהי הטובה עלי.׳׳

לאחר שקיבל את העזרה שביקש, התקדם נחמיה בתבונה, זהירות ומחשבה לקראת הבאות כדי להבטיח את הצלחת המיזם. הוא לא שכח אף אמצעי הגנה שעשוי לסייע לו בביצוע התכנית. אפילו לבני ארצו לא גילה את מטרתו. בזמן שידע שרבים ישמחו בהצלחתו, הוא חשש שמא אחרים, בחוסר זהירותם, יעוררו את קנאת אויבי עמו ויגרמו לכישלון המבצע.

בקשתו של נחמיה מן המלך נענתה בחסד וברצון כה רב, שהוא אזר אומץ לבקש עזרה נוספת. הוא ביקש סיוע צבאי, חיל משמר שיעניק למשימתו כבוד ורשמיות, ואף ישמור על שיירתו בדרך. המלך נעתר לבקשתו. בידי נחמיה היו עתה איגרות שכתב המלך למושלי המחוזות מעבר לנהר פרת, באזורים שדרכם יצטרך לעבור במסעו ליהודה; בנוסף, הוא קיבל איגרת בעבור שומר יער המלך בהרי הלבנון, שהורתה לו לצייד את נחמיה בקורות עצים כפי שידרשו למפעל הבנייה. על מנת שלא תהיה שום הזדמנות להתלונן נגדו על חריגה מתפקידו, הקפיד נחמיה על כך שייפויי הכוח, הסמכויות והזכויות שהוענקו לו יהיו ברורים ומוגדרים מפורשות.

דוגמה זו של תכנון נבון, מחשבה תחילה ופעולה נחושה אמורה לשמש לקח חשוב לכל המשיחיים. ילדי האלוהים אינם אמורים אך ורק להתפלל באמונה, אלא גם לפעול בקפדנות ובזהירות. אך לעיתים קרובות, בעודם נתקלים בקשיים, הם מעכבים את פועלה של יד ההשגחה בעבורם, שכן מבחינתם, לזהירות ולמאמץ אין שום קשר לאמונה.

נחמיה לא חשב שמלאכתו הסתיימה בכך ששפך ליבו לפני ה׳ בבכי תחנונים ובתפילה. הוא הוסיף לתחינותיו עשייה קדושה, והוא עשה כל מאמץ למען הצלחת המבצע שיזם.

בימינו, שיקול דעת זהיר ותוכניות מבוססות ושקולות חיוניים לביצוע כל מיזם מקודש, כפי שהיו חיוניים בזמן הקמתן מחדש של חומות ירושלים.

נחמיה לא נסמך על אי ודאות. הוא קיבל את כל מה שחסר לו מאלה שידם השיגה להעניק לו. ה׳ עדיין מוכן ומזומן לפעול בלבבותיהם של האנשים שאוצרותיו מופקדים בידיהם, למען מטרותיה הנעלות של האמת. שומה על כל מי שפועל למען ה׳ להשתמש במשאבים ובעזרה שה׳ מניע את בני האדם להושיט לו. מתנות ותרומות אלה עשויות לסלול דרכים, שדרכן אור האמת יפציע ויזרח על ארצות רבות השרויות באפלה. ייתכן שלתורמים אין שום אמונה במשיח, והם אינם מכירים את דברו, אך אין לסרב למתנותיהם בשל כך.

בוני החומה

מסעו של נחמיה לירושלים הושלם בבטחה. איגרות המלך אל מושלי המחוזות שנקרו על דרכו, זיכו אותו בקבלת פנים מכובדת ובעזרה חיונית. אף אויב לא העז לפגוע בשר הנכבד שלווה במשמר מלך פרס, והוא זכה ליחס מתחשב ומכובד מכל מושלי המחוזות. ואולם, הגעתו של נחמיה לירושלים בלוויית חיל משמר, דבר שהעיד על כך שהוא בא לבצע משימה חשובה, עוררה את קנאת השבטים האליליים שחיו בסמוך לעיר, שלעתים קרובות הפגינו את שנאתם ליהודים דרך קללות שהטיחו בהם ופעולות שעשו נגדם. בראש מפעלם הזדוני עמדו שלושה מראשי השבטים האלה: סנבלט החורני, טוביה העמוני וגשם הערבי. מן התחילה צפו מנהיגים אלה בעיניים ביקורתיות בתנועותיו של נחמיה; הם לא בחלו בשום אמצעי על מנת לסכל את תוכניותיו ולמנוע את עבודתו.

נחמיה המשיך לנקוט באותה מידה של זהירות ובאותם אמצעי זהירות כפי שנהג עד כה. משום שידע כי אויבים מושבעים ונחושים מוכנים ומזומנים להתנכל לו, הוא הסתיר מהם את טיב משימתו, עד לעריכת בדיקה יסודית של המצב שתאפשר לו לגבש את תוכניותיו.

הוא קיווה להשיג את שיתוף הפעולה של בני העם, להטיל עליהם תפקידים לביצוע המשימות, ולהתחיל במלאכה לפני שאויביו יתעוררו ויבינו מה קורה.

נחמיה בחר מספר אישים מהימנים, סיפר להם על הנסיבות שהובילו אותו לבוא לירושלים, על התכלית שביקש להגשים ועל התוכניות שתכנן להוציא אל הפועל. הם הביעו מיד את עניינם במיזם והבטיחו את עזרתם.

בלילה השלישי לבואו התעורר נחמיה בחצות ויצא לסיור חשאי בלוויית מספר מצומצם של חברים נאמנים, כדי לראות במו עיניו את מידת חורבנה של ירושלים. ברוכבו על אתונו, הוא עבר בין חלקי העיר וסקר את החומות ההרוסות ואת שעריה המנותצים של עיר אבותיו. מחשבות עגומות גדשו את מוחו של הפטריוט העברי בזמן שהביט בלב שבור בחומותיה ההרוסות של עירו האהובה. זיכרונות על גדולת העבר של ישראל עמדו בניגוד חד לראיות הרבות להשפלתה.

בחשאי ובדממה השלים נחמיה את סיורו סביב החומות. הוא הכריז: ״והסגנים לא ידעו אנה הלכתי ומה אני עושה;׳ וליהודים ולכוהנים ולחורים ולסגנים וליתר עושה המלאכה, עד כן, לא היגדתי.״ את שארית הלילה הקדיש נחמיה לתפילה, שכן הוא ידע שבבוקר יצטרך לאזור כוחות כדי לאחד את בני עמו המפולגים ולעודד את רוחם המדוכאת.

נחמיה נשא עימו כתב הרשאה מאת המלך, שדרש מן התושבים לשתף עימו פעולה בבניית חומות העיר. אך הוא לא הסתמך על הפעלת הסמכות שניתנה לו. אדרבה, הוא ביקש לקבל את אמונם, תמיכתם ואהדתם של בני העם, ביודעו כי איחוד לבבות, כמו גם איחוד ידיים, חיוני למלאכה הכבירה שעמדה לפניו.

למחרת, כשקרא לבני העם להתכנס, הוא הציג בפניהם טיעונים שנועדו לעורר את תעצומות נפשם הרדומות ולאחד ביניהם.

מאזיניו של נחמיה לא ידעו על סיורו הלילי בחוצות העיר, והוא אף לא טרח לעדכן אותם. אך העובדה שהוא ערך את הסיור תרמה רבות להצלחת נאומו׳ עלה בידו לדבר על מצבה של העיר בצורה מדויקת ובפרטי פרטים שהדהימו את שומעיו. הרושם שהוטבע בליבו כאשר חזה בחולשתה ובקלונה של ירושלים החרבה, העניק רצינות ומשנה תוקף לדבריו.

נחמיה הציג בפני בני העם את חרפתם בקרב הגויים - אמונתם בוזתה ושם ה׳ חולל. הוא סיפר להם ששמע על צרתם בגלותו בארץ הרחוקה, והפציר בה׳ צבאות להרעיף עליהם את חסדו. הוא הוסיף ואמר שבזמן שהתפלל, הוא החליט לבקש היתר מן המלך לבוא לעזרתם. הוא ביקש מאלוהים שהמלך לא רק יעניק לו את ההיתר, אלא אף יעניק לו את הסמכות והעזרה הנחוצים למפעל הבנייה׳ תפילתו נענתה והוכיחה כי התוכנית נבעה מה׳.

לאחר שגולל בפני בני עמו את כל הדברים האלה, והראה להם שהוא מגובה בסמכות משולבת של אלוהי ישראל ומלך פרס, ביקש נחמיה את הסכמתם: האם ייאותו לנצל את ההזדמנות ולקום ולבנות את החומות?

בקשתו קלעה היישר לליבם. המחשבה על הדרך שבה נגלה חסד ה׳ גרמה להם להתבייש בפחדיהם. באומץ מחודש הם הכריזו כאיש אחד: ״נקום ובנינו!״ ״ויחזקו ידיהם לטובה.״

נחמיה השקיע את כל כולו במפעל הבנייה שיזם. תקוותו, מרצו, התלהבותו ונחישותו היו מדבקים, עוררו השראה בליבם של רבים, הפיחו בהם אומץ רב והעניקו להם תכלית נעלה. כל אחד ואחד מהם נהג כמו נחמיה ועזר לחזק את ליבו וידיו של רעו.

כשנודע לאויבי ישראל על התוכנית העומדת להתבצע, הם לעגו להם באומרם: ״מה הדבר הזה אשר אתם עושים? העל המלך אתם מורדים?״ אך נחמיה השיב להם: ״אלוהי השמים הוא יצליח לנו, ואנחנו עבדיו, נקום ובנינו; ולכם אין חלק וצדקה וזכרון בירושלים.״

בין הראשונים שנדבקו בלהט וברצינות של נחמיה היו הכוהנים. בזכות עמדתם הרמה, הם יכלו לעשות רבות כדי לקדם או לעכב את המלאכה; נכונותם לשתף פעולה מראשית מפעל הבנייה, תרמה לא מעט להצלחתו.

מרבית השרים והמנהיגים בישראל מילאו את תפקידם במפעל הבנייה באצילות; אנשים נאמנים אלה אוזכרו אחר כבוד בספרו של אלוהים.

אך אחדים מנכבדי תקוע לא נטלו חלק במלאכת ה׳. הם: ״לא הביאו צורם בעבודת אדוניהם.״ זכרם המביש של עבדים עצלים אלה, שהוכתם באות קלון, עבר מדור לדור כאזהרה לדורות הבאים.

בכל תנועה דתית ישנם אנשים, שעל אף שאינם יכולים להתכחש למטרה הנעלה למען ה׳, ממשיכים להתבדל ומסרבים לסייע במלאכת האל. מוטב לאנשים כאלה לזכור את הרישום הנשמר בשמיים - את הספר שאין בו השמטות וטעויות, שעל פיו הם יישפטו. כל הזדמנות לשרת את ה׳ שהוחמצה, מתועדת בו לדיראון עולם; כל מעשה שנעשה באמונה ובאהבה, מוזכר בו לזיכרון עולם.

לדוגמה הרעה של נכבדי תקוע לא היה משקל רב כנגד הדוגמה המופתית של נחמיה, שהעניק השראה לסובבים אותו. הדבר שעורר את רוב בני העם והפיח בהם חיות היה פטריוטיות וקנאות. אישים בעלי יכולת והשפעה ארגנו את הבונים לפי קבוצות [ההשתייכות נקבעה לפי בתי אב, מיקום או משלח יד], וכל אחד ואחד מן המנהיגים מינה עצמו אחראי על הקמת חלק מסוים בחומה. על אחדים מהם צוין שכל אחד מהם בנה ״נגד ביתו.״

עתה, משהחלה הבנייה, מרצו של נחמיה לא פחת. ללא ליאות עמד על המשמר ופיקח על מלאכת הבנייה: חילק הוראות לבנאים, ציין מכשולים ונתן מענה במקרי חירום. לכל אורכה של החומה ניכרה השפעתו המתמדת. בדברי עידוד הוא עודד את הפחדנים, המריץ את חסרי המרץ וחיזק את ידיהם של הבונים החרוצים.

ללא הרף עמד על המשמר ועקב אחר תנועותיהם של אויביו, שמעת לעת נאספו במרחק-מה ושוחחו יחדיו, כאילו זממו להרע להם, וכשקרבו אל הבונים, ניסו ללכוד את תשומת ליבם ולהסיח את דעתם ממלאכתם.

בפעילויותיו הרבות לא שכח נחמיה את מקור כוחו. ללא הרף נשא ליבו אל אלוהים, המפקח הכביר של הבריאה כולה. הוא הכריז: ״אלוהי השמים הוא יצליח לנו.״ מילותיו ששבו והדהדו ריגשו את ליבם של כל העושים במלאכה.

ואולם, שיקום חומותיה הבצורות של ירושלים לא התקדם ללא הפרעה. השטן פעל כדי לעורר התנגדות נגד מפעל הבנייה ולזרוע ייאוש בלב הבונים. סנבלט, טוביה וגשם, נציגיו העיקריים בתנועת ההתנגדות, נרתמו כדי לעכב את הבנייה. הם עשו כמיטב יכולתם על מנת לעורר מחלוקת בין הבונים. הם לעגו למאמציהם, הכריזו כי מפעל הבנייה אינו אפשרי וניבאו את כישלונו.

סנבלט הכריז בלעג: ״מה היהודים האומללים עושים?... היחיו את האבנים מערמות העפר והמה שרופות?״ כלומר, ״האם יצליחו לחלץ את האבנים מערימות העפר ולבנות בהן את החומה, וזאת על אף שנפגמו בשריפה?״

טוביה הוסיף בבוז גדול יותר: ״גם אשר הם בונים, אם יעלה שועל, ופרץ חומת אבניהם.״

במהרה נתקלו הבונים בהתנגדות נמרצת יותר. הם אולצו לעמוד על המשמר ללא הרף כנגד מזימות שונאיהם, אשר העמידו פני ידידים אך ניסו בדרכים שונות לעורר בקרבם בלבול ומבוכה, ולגרום להם לאבד אמון איש ברעהו. הם עשו כל מאמץ כדי לפוגג את אומץ ליבם של הבונים; הם אפילו זממו להעביר את נחמיה לצד שלהם. בקרב היהודים היו בוגדים שהאמינו בשקריהם והסכימו לסייע להם בביצוע משימתם הבוגדנית. בין השאר, דווח שנחמיה קשר קשר נגד מלך פרס וזמם להכריז על עצמו מלך ישראל, ושכל מסייעיו היו בוגדים במלכות.

אך נחמיה המשיך לשאת את מבטו אל אלוהים לקבלת הדרכה ותמיכה, והעם המשיך במלאכת הבנייה בחפץ לב, ככתוב: ״ויהי לב לעם לעשות.״ מפעל הבנייה התקדם, הפרצות נסתמו והחומה כולה נבנתה עד מחצית גובהה.

כשאויבי ישראל ראו כי מאמציהם היו לשווא, הם נמלאו זעם. עד כה הם לא העזו לנקוט באלימות, שכן ידעו כי נחמיה ורעיו פעלו בחסות המלך; הם חששו שמא התנגדות פעילה נגד המלך תעורר את מורת רוחו ותמיט עליהם צרה. אך עתה, ברוב זעמם, הם הפכו אשמים באותו פשע שהאשימו בו את נחמיה. הם התכנסו כדי לטקס עצה, ״ויקשרו כולם יחדו, לבוא להלחם בירושלים.״

בזמן שהשומרונים זממו נגד נחמיה ומפעל הבנייה שלו, אחדים מראשי היהודים שחשו ממורמרים ניסו לרפות את ידיו דרך הגזמת הקשיים שנלוו למבצע. הם אמרו לו: ״כשל כוח הסבל, והעפר הרבה; ואנחנו לא נוכל לבנות בחומה.״

הייאוש נבע גם ממקור אחר. ״היהודים היושבים אצלם,״ כלומר, אלה שעשו במלאכה, אספו את הכרזותיהם ודיווחיהם של אויביהם והשתמשו בהם כדי לרפות את ידי אחיהם הבונים ולעורר התמרמרות בקרבם.

ואולם, דומה שדווקא ההערות הפוגעניות, הלגלוג, ההתנגדות והאיומים חישלו את רוחו ונחישותו של נחמיה וגרמו לו להידרך ולהישמר ביתר שאת. הוא זיהה את הסכנות האורבות לבני העם בעימות זה עם אויביהם, אך אומץ ליבו לא התפוגג. כך הכריז: ׳׳ונתפלל אל אלוהינו; ונעמיד משמר עליהם יומם ולילה, מפניהם.״ ׳׳ואעמיד מתחתיות למקום, מאחרי לחומה, בצחיחים; ואעמיד את העם למשפחות עם חרבותיהם, רמחיהם וקשתותיהם. וארא ואקום, ואמר אל החורים ואל הסגנים ואל יתר העם: ׳אל תיראו מפניהם! את אדוני הגדול והנורא זכרו, והלחמו על אחיכם, בניכם ובנתיכם, נשיכם ובתיכם.׳׳׳

׳׳ויהי, כאשר שמעו אויבינו כי נודע לנו, ויפר האלוהים את עצתם, ונשוב כולנו אל החומה, איש אל מלאכתו. ויהי מן היום ההוא, חצי נערי עושים במלאכה, וחצים מחזיקים והרמחים המגנים, והקשתות והשיריונים; והשרים, אחרי כל בית יהודה. הבונים בחומה והנושאים בסבל, עומשים; באחת ידו עושה במלאכה, ואחת מחזקת השלח. והבונים, איש חרבו ואסורים על מתניו, ובונים.׳׳

בסמוך לנחמיה ניצב ׳׳התוקע בשופר,׳׳ ובחלקים שונים בחומה ניצבו כוהנים שנשאו את שופרות הקודש. בני העם פוזרו לאורך החומה, איש איש לעבודתו; לכשקרבה סכנה, ניתן האות שהורה לבונים להמשיך בתיקון החומה ללא דיחוי.

נחמיה מעיד: ׳׳ואנחנו עושים במלאכה; וחצים מחזיקים ברמחים, מעלות השחר עד צאת הכוכבים.׳׳

תושבי העיירות והכפרים סביב ירושלים נדרשו כעת להישאר ללון בתוך החומות (וזאת, הן כדי לשמור והן כדי לעבוד), ולהיות מוכנים לתפקידיהם מדי בוקר. הדבר ימנע עיכוב מיותר, ואף ימנע מן האויב לתקוף את הבונים בזמן שילכו לבתיהם או ישובו למלאכתם. נחמיה ורעיו לא נרתעו מעבודה קשה ומשירות מתיש. הם לא הסירו את בגדיהם ולא פרקו את נשקם, לא ביום ולא בלילה, וגם לא בפרק הזמן הקצר שהקדישו לשינה.

ההתנגדות למפעל הבנייה והניסיון לרפות את ידי הבונים בימי נחמיה, מצד אויביהם המושבעים שהעמידו פני ידידים, אופייניים לחווייתם של אלה העומלים בימינו למען ה׳. תלמידי המשיח עוברים מבחנים וקשיים, לא רק בשל הזעם, הבוז והאכזריות של אויביהם, אלא גם בעטיים של עצלות, חוסר עקביות, חוסר התלהבות ובוגדנות של חברים מושבעים. דברי לעג ותוכחות מומטרים עליהם חדשות לבקרים. האויב שעורר את הבוז נגדם, נוקט בשעת כושר באמצעים אלימים ואכזריים יותר.

השטן מנצל כל דבר-חולין שלא קודש להגשמת מטרותיו. בקרב המאמינים המתיימרים לתמוך בתכלית ה׳, ישנם אנשים החוברים לאויביו; כך הם חושפים את תכלית ה׳ למתקפות אויביו המושבעים ביותר. אפילו אחדים מאלה המקווים להצלחת מלאכת ה׳, יחלישו את ידי משרתיו בכך שישמיעו באוזניהם את ההשמצות, ההתרברבויות והאיומים של אויבי ה׳, בעודם מאמינים בהם באופן חלקי. השטן פועל בהצלחה רבה דרך נציגיו, וכל מי שנכנע להשפעתם נתון תחת כוחם שובה הלב, המצמית את תבונת החכמים ואת תובנות הנבונים והזהירים. ואולם, בדומה לנחמיה, אנשי ה׳ אינם יראים מאויביהם ואינם בזים להם. הם תולים את מבטחם בה׳, צועדים קדימה בעקביות, עושים את מלאכת האל במסירות, מפקידים ביד השגחתו את התכלית שבה הם דבקים וקמים להגנתה.

בעיצומו של ייאוש גדול תלה נחמיה את מבטחו באלוהים, מעוזו ומבטחו.

ה׳ שתמך בעבדו באותם ימים משמש עוז ומגן לעמו בכל דור ודור. בכל משבר יכולים חסידיו להכריז בביטחון: ״אם אלוהים אתנו, מי יעמוד נגדנו?״ (רומ׳ ח׳ 31). השטן ונציגיו רוקמים את זממם בערמומיות רבה, אך ה׳ יכול לגלות את זממם ולהפר את כל תוכניותיהם. בימינו, מי שפועל באמונה אמור להכריז כמו נחמיה: ״ה׳ עמכם! ה׳ ילחם לכם!״ שכן אלוהים פועל להצלחת פועלנו, ואיש אינו יכול למנוע את הצלחתו הניצחת.

תוכחה על עושק

חומת ירושלים טרם הושלמה כשנודע לנחמיה על מצבם העגום של עניי עמו. בארץ יהודה הלא-מיושבת הוזנח עיבוד האדמה במידה ניכרת. זאת ועוד, בשל אנוכיותם של חלק מן הגולים ששבו ליהודה, ברכת ה׳ לא שרתה על אדמתם ונוצר מחסור בתבואה.

העניים נאלצו לקנות תבואה ומוצרי מזון בהקפה ובמחירים מופקעים, ובנוסף, ללוות כספים בריבית קצוצה כדי לשלם את המסים הכבדים שהטיל מלך פרס. מה שהחריף את מצוקת העניים היה העובדה שעשירי העם ניצלו את נזקקותם, וכך התעשרו על חשבונם.

ה׳ ציווה על ישראל באמצעות משה, שכל שנה שלישית ייאסף מעשר לטובת העניים; הוא סיפק למענם אמצעי נוסף: שנת שמיטה שתחול אחת לשבע שנים, במהלכה האדמה לא תעובד והיבול שיצמח מאליו ייוותר בשדות למען העניים.

אילו עשירי העם היו מקדישים את התרומות הללו בחפץ לבל רווחת העניים ולמימון מעשי חסד אחרים, הם היו נזכרים בכל פעם מחדש באמיתה שהכול שייך לאלוהים, והיו זוכים בהזדמנות לשמש מקור לברכת הזולת. הייתה זו תכלית ה׳ שבני ישראל יקבלו הכשרה רוחנית שתצמית את אנוכיותם ותפתח בהם אופי אצילי ושאר-רוח.

אלוהים אף ציווה דרך משה: ״אם כסף תלוה את עמי, את העני עימך, לא תהיה לו כנשה; לא תשימון עליו נשך.״ ״לא תשיך לאחיך נשך כסף, נשך אוכל, נשך כל דבר אשר ישך״ (שמות כ״ב 25-24; דברים כ״ג 20). ה׳ שב ואמר מפורשות: ״כי יהיה בך אביון מאחד אחיך, באחד שעריך בארצך, אשר יהוה אלוהיך נתן לך, לא תאמץ את לבבך ולא תקפוץ את ידך מאחיך האביון. כי פתח תפתח את ידך לו; והעבט תעביטנו די מחסרו, אשר יחסר לו.״ ״כי לא יחדל אביון מקרב הארץ; על כן אנוכי מצווך לאמור: פתח תפתח את ידך לאחיך, לעניך ולאביונך בארצך״ (דברים ט״ו 7, 8, 11).

בשנים שאחרי שיבת גלות בבל פעלו עשירי העם בניגוד גמור לצווי ה׳. כאשר העניים נאלצו ללוות כדי לשלם את מסי המלך, העשירים הם שהלוו להם את הכסף ואף גבו מהם ריבית ונשך. הם משכנו את אדמות העניים, וכך הביאו את בישי המזל הללו לעוני מרוד. רבים נאלצו למכור את בניהם ובנותיהם לעבדות; דומה שאפסה כל תקווה לשיפור מצבם; דומה שלא הייתה שום דרך לפדות את ילדיהם או את אדמותיהם, שלא היה להם שום סיכוי זולת הידרדרות רבה יותר, מצוקה הולכת וגוברת, דלות נצחית ושעבוד אינסופי. אך הם היו בני אותה אומה וילדיהם היו בני אותה ברית, בדיוק כמו אחיהם העשירים שגורלם שפר עליהם.

בצר להם פנו בני העם אל נחמיה וסיפרו לו על מצבם. הם אמרו: ״והנה אנחנו כובשים את בנינו ואת בנותינו לעבדים, ויש מבנותינו נכבשות ואין לאל ידנו, ושדותינו וכרמינו, לאחרים.״

כששמע נחמיה על הדיכוי האכזר, הוא נמלא חמת זעם. כך אמר: ״ויחר לי מאוד כאשר שמעתי את זעקתם ואת הדברים האלה.״ הוא הבין שעל מנת לבטל את מנהג העושק הנורא הזה, עליו לנקוט עמדה נחרצת לצד הצדק. במרץ בלתי נלאה ובנחישות האופייניים לו, החל לפעול לשיפור מצבם של אחיו.

העובדה שהעושקים היו עשירי העם ושתמיכתם הועילה רבות לשיקום העיר, לא השפיעה כהוא זה על נחמיה. הוא הוכיח בחריפות את שרי ונכבדי העם, וכאשר כינס אספת עם גדולה הציג בפניהם את צווי ה׳ הדנים ביחס לעניים.

הוא הסב את תשומת ליבם לאירועים שהתרחשו במלכות המלך אחז. הוא חזר על התוכחות ששלח ה׳ לישראל בעת ההיא כדי לגנות ולהוכיח את בני עמו על אכזריותם ושעבודם.

עקב התמסרותם לעבודת אלילים נמסרו בני יהודה לידיהם של אחיהם בני ישראל, שהיו שקועים אפילו יותר מהם בעבודת אלילים. בני ישראל הפגינו את עוינותם באמצעות טבח של רבבות בני יהודה ושביית כל הנשים והילדים, בהם התכוונו להשתמש כעבדים ושפחות או למכור אותם לעבדות בידי הגויים.

בשל חטאי יהודה, ה׳ לא התערב כדי למנוע את המלחמה; ואולם, באמצעות עודד הנביא גינה ה׳ את התוכנית האכזרית של הצבא המנצח: ״ועתה בני יהודה וירושלים, אתם אומרים לכבוש לעבדים ולשפחות לכם; הלא רק אתם עימכם אשמות ליהוה אלוהיכם״ (דברי הימים ב כ״ח 10). עודד הזהיר את בני ישראל מפני זעמו של ה׳ שניצת נגדם ומהעונשים שימיט עליהם בשל דרכם הרעה, חוסר מוסריותם ושעבוד אחיהם. בשומעם את המילים הללו עזבו החיילים את השבויים ואת השלל לפני שרי העם וכל העדה. או אז, אחדים מראשי שבט אפרים קמו, ״ויחזיקו בשביה, וכל מערומיהם הלבישו מן השלל וילבשם, וינעלום, ויאכלום, וישקום, ויסוכום, וינהלם בחמורים לכל כושל, ויביאום ירחו, עיר התמרים, אצל אחיהם״ (פס׳ 15).

נחמיה ורעיו פדו כמה מאחיהם היהודים שנמכרו לגויים; עתה הציב נחמיה את הדוגמה הזו בניגוד חד להתנהגותם של משעבדי אחיהם לשם השגת רווח חומרי. הוא הוכיח אותם: ״לא טוב הדבר אשר אתם עושים: הלוא ביראת אלוהינו תלכו, מחרפת הגוים אויבינו.״

נחמיה הסביר שיכול היה לדרוש מן העם, בחסות ובסמכות מלך פרס, תרומות גדולות לתועלתו האישית. אך תחת זאת, הוא אפילו לא לקח את מה שהגיע לו בצדק, אלא נתן ביד רחבה כדי להקל על העניים את סבלותיהם. הוא האיץ בראשי יהודה האשמים בעושק לחדול מחטאיהם, להשיב לעניים את אדמותיהם ואת סכומי הכסף הגדולים שגבו מהם, ולהעניק להם הלוואות ללא ביטחונות, משכון או ריבית.

מילים אלה נאמרו בנוכחות העדה כולה. אילו בחרו המנהיגים להצדיק את עצמם, הייתה להם הזדמנות לעשות זאת. אך הם לא העלו שום תירוץ. הם הכריזו: ״נשיב, ומהם לא נבקש. כן נעשה, כאשר אתה אומר.״ בשומעו זאת, השביע אותם נחמיה בנוכחות הכוהנים: ״ואשביעם לעשות כדבר הזה.״ ״ויאמרו כל הקהל אמן, ויהללו את יהוה, ויעש העם כדבר הזה.״

ניתן להפיק לקח חשוב מסיפור זה. ״הלא שורש כל הדעות הוא אהבת הכסף״ (טימ״א ו׳ 10). בדורנו, התשוקה לממון ותאוות הבצע הפכו להתמכרות. עושר מושג לעתים קרובות דרך הונאה. רבבות בני אדם הסובלים עוני ומחסור נאלצים לעבוד קשה תמורת משכורת דלה, ואין ידם משגת לרכוש את צרכי החיים הבסיסיים ביותר. עמל, מחסור וחוסר תקווה לשיפור המצב, מעיקים על העול הכבד הרובץ עליהם. אכולי דאגה ומדוכאים, הם אינם יודעים למי לפנות לעזרה. וכל זה באשמת העשירים, המבקשים להגדיל את עושרם ובזבזנותם, ולהתמכר לתשוקתם לצבור עוד ועוד נכסים וכספים!

אהבת הממון ואהבת הראוותנות הפכו את העולם למאורת גנבים ושודדים. כתבי הקודש מתארים את החמדנות והדיכוי שישררו בעולם ממש לפני ביאת המשיח השנייה. יעקב כותב: ״הוי העשירים, בכו והילילו על הצרות הבאות עליכם... אוצר אצרתם לאחרית הימים! הנה זועק שכר הפועלים קוצרי שדותיכם, אשר הלינותם אותו, וצעקת הקוצרים באה באוזני ה׳ צבאות. חייתם בארץ חיי תענוגות והוללות; סעדתם את לבכם כמו ביום זבח. הרשעתם והרגתם את הצדיק והוא אינו קם עליכם.״ (איגרת יעקב, פרק ה׳ פסוקים 1, 6-3).

אפילו בקרב אנשים המתיימרים להתהלך ביראת ה׳, ישנם כאלה שהולכים בדרכם של שרי ישראל. משום שבכוחם לעשות זאת, הם גובים כספים רבים יותר מן הנדרש, וכך הופכים לנושים ולמשעבדים. תורת ישראל מבוזה בשל אהבת הבצע והבוגדנות המופגנות בחייהם של אנשים הנושאים את שם המשיח, וכן משום שקהילת המשיח נוצרת ברשימותיה את שמות חסידיה שהשיגו את נכסיהם במעשי עוולה.

בזבזנות, ראוותנות, שאפתנות ועושק משחיתים את אמונתם של רבים ומצמיתים את רוחניותם. קהילת המשיח אחראית במידה רבה לחטאי חבריה. היא נותנת את הסכמתה לרוע כאשר היא אינה נושאת את קולה נגדו.

המנהגים הרווחים בעולם אינם משמשים קני מידה לתלמיד המשיח. הוא אינו אמור לחקות את מנהגי העולם הערמומיים, את שאפתנותו ואת העושק המתבצע בו. כל מעשה עוול נגד אחינו בני האדם מהווה חילול של כלל הזהב האלוהי. כל עוול שנעשה לילדי האלוהים נעשה למשיח בכבודו ובעצמו בדמותם של חסידיו. כל ניסיון לנצל את הבורות, את החולשה, את האסון או את המזל הרע של הזולת, נרשם כמעשה הונאה בספרי השמיים. מי שבאמת ובתמים ירא את ה׳, יעמול יומם ולילה ויאכל לחם עוני, במקום להתמכר לתאוות הבצע, הגוזלת מן האלמנות והיתומים את מקורות מחייתם, ומן הזר את זכויותיו.

חריגה קלה מן המוסריות וההגינות שוברת את העכבות ומכשירה את הלב למעשי עוולה חמורים יותר. אדם שישיג לעצמו רווח על חשבון אדם אחר, נשמתו תהפוך אטומה להשפעת רוח קודשו של ה׳. רווח המושג במחיר כבד כזה הוא הפסד נוראי.

כולנו היינו בעלי חוב לצדק האלוהי, אך ידנו לא השיגה כדי לשלם את החוב. או אז, בן האלוהים, שרחמיו נכמרו עלינו, שילם את מחיר גאולתנו. הוא הפך עני כדי שבזכות עוניו נהיה עשירים. באמצעות מעשי צדקה למען העניים שלו, נוכיח את כנות הכרת הטובה שלנו על חסדו שהורעף עלינו. שאול השליח מאיץ בנו: ״לכן, בעוד יש לנו הזדמנות, נגמל טוב לכל אדם, וביחוד לבני אמונתנו״״ (אל הגלטים ו׳ 10). דבריו אלה עולים בקנה אחד עם דברי המושיע שאמר: ״העניים איתכם תמיד, ובכל עת שתרצו תוכלו להיטיב עמהם.״

״לכו, כל מה שתרצו שיעשו לכם בני האדם, כן גם אתם עשו להם, כי זאת התורה והנביאים.״ (מרקוס י״ד 7; מתי ז׳ 12).

תכסיסי הגויים

סנבלט ובעלי בריתו לא העזו לצאת במלחמה גלויה נגד היהודים; ואולם, בזדוניות הולכת וגוברת המשיכו במאמציהם החשאיים לרפות את ידיהם, לזרוע בלבול בקרבם ולהזיק להם. בניית החומה סביב ירושלים התקרבה במהירות לסיומה. לכשתושלם החומה ויכוננו שעריה, ייבצר מאויבי ישראל אלה לפרוץ בכוח לתוך העיר. לפיכן, הם היו להוטים לעצור את העבודה לאלתר. לבסוף, הם רקמו תוכנית שבאמצעותה קיוו להרחיק את נחמיה מאתר הבנייה: בזמן שיימצא בידם, הם יהרגו או יאסרו אותו.

תוך העמדת פנים כי בחפצם להגיע לפשרה עם כל הצדדים, הם הציעו לנחמיה להיוועד עימם והזמינו אותו לפגישה בכפר בבקעת אונו. אך נחמיה, שרוח הקודש האירה את עיניו באשר למטרתם האמיתית, סירב להזמנה. הוא כותב: ״ואשלחה עליהם מלאכים, לאמור: ׳מלאכה גדולה אני עושה, ולא אוכל לרדת. למה תשבות המלאכה כאשר ארפה וירדתי אליכם?׳״ אך אויביו היו עיקשים. ארבע פעמים הם שבו ושלחו אליו את אותה הזמנה, ובכל פעם קיבלו ממנו תשובה זהה.

כאשר נוכחו לדעת כי כשלה תוכניתם, הם נקטו אסטרטגיה נועזת יותר. סנבלט שיגר לנחמיה שליח שנשא עימו איגרת פתוחה. ״כתוב בה, בגוים נשמע וגשמו אמר, אתה והיהודים חושבים למרוד, על כן אתה בונה החומה; ואתה הוה להם למלך... וגם נביאים העמדת לקרוא עליך בירושלים לאמור, כולך ביהודה, ועתה ישמע למלך כדברים האלה; ועתה, לכה ונוועצה יחדו.״

אילו הופצו דיווחים כוזבים אלה הייתה יכולה להיות לנחמיה סיבה לדאגה, שכן הם היו מגיעים במהרה לאוזני המלך, שכל חשד קל למרד במלכות היה גורם לו לנקוט באמצעים החמורים ביותר. אך נחמיה היה בטוח שדברי האיגרת היו שקר גמור; שהיא נכתבה על מנת לעורר את פחדיו ולהפיל אותו בפח. מסקנה זו התבססה על העובדה שהאיגרת הייתה פתוחה, ראיה לכך שלתוכנה ניתן פומבי במטרה שהכול יקראוה ויזדעקו בפחד.

נחמיה השיב נחרצות: ״לא נהיה כדברים האלה, אשר אתה אומר, כי מלבך אתה בודאם.״ נחמיה לא היה עיוור לתכסיסי השטן. הוא ידע שהניסיונות הללו נעשו על מנת לרפות את ידי הבונים ולמנוע את השלמת החומה.

פעם אחר פעם הובס השטן, ועתה, בזדון רב יותר ובערמומיות גדולה יותר, הוא הניח מלכודת מתוחכמת יותר ומסוכנת יותר כדי ללכוד את עבד ה׳. סנבלט ורעיו שכרו אדם שהיה מיודד עם נחמיה כדי שישיא לו עצה רעה ויציג אותה בתור דבר ה׳. האיש שנשכר לביצוע התוכנית המרושעת היה שמעיה, אדם שנהנה מאמונו של נחמיה. שמעיה הסתגר באחת הלשכות בקרבת המקדש, כאילו חושש היה שחייו בסכנה. באותם ימים, המקדש היה מוגן על ידי חומה ושערים, אך שערי העיר טרם הוצבו על כנם. תוך העמדת פנים שהוא חושש לביטחונו של נחמיה, יעץ לו שמעיה למצוא מחסה במקדש. הוא הציע לו: ״נועד אל בית האלוהים, אל תוך ההיכל, ונסגרה דלתות ההיכל, כי באים להרגך, ולילה באים להרגך.״

אילו נהג נחמיה על פי עצה בוגדנית זו, הוא היה מוותר על אמונתו ובטחונו באלוהים, והעם היה רואה בו אדם מוג לב הראוי לבוז. לאור המשימה החשובה שביצע, וביטחונו בגבורת ה׳, זה היה לגמרי לא הולם מצדו להסתתר במקדש מתוך פחד. אילו עשה זאת, השמועה על פחדו הייתה מתפשטת בעם, כל בני העם היו מחפשים מקום מקלט, והעיר הייתה נשארת ללא הגנה ונופלת כטרף ביד אויביה. צעד לא נבון אחד מצד נחמיה היה מבטל לגמרי את כל מה שהושג.

לנחמיה לא לקח זמן רב כדי לקלוט את אופיו האמיתי של האיש ולהבין את זממו.

כך אמר: ״ואכירה, והנה לא אלוהים שלחו: כי הנבואה דיבר עלי, וטוביה וסנבלט שכרו. למען שכור הוא, למען אירא ואעשה כן וחטאתי׳; והיה להם לשם רע, למען יחרפוני.״

עצת האחיתופל שנתן שמעיה לנחמיה גובתה בידי אנשי מעלה נוספים שהתיימרו להיות ידידיו של נחמיה, אך עשו בחשאי יד אחת עם אויביו. אך תוכניתם כשלה. תשובתו האמיצה של נחמיה הייתה: ״האיש כמוני יברח? ומי כמוני אשר יבוא אל ההיכל וחי? לא אבוא!״

חרף זממי האויב, הגלויים והחשאיים, מלאכת הבנייה התקדמה בעקביות. בתוך פחות מחודשיים מהגעתו של נחמיה לירושלים, עמדו החומות על תילן סביב העיר המבוצרת, והבונים יכלו לצעוד על החומות ולהביט בבוז על אויביהם המובסים והמשתאים. נחמיה כותב: ״ויהי, כאשר שמעו כל אויבינו, ויראו כל הגוים אשר סביבתינו, ויפלו מאוד בעיניהם; וידעו כי מאת אלוהינו נעשתה המלאכה הזאת.״

ואולם, אפילו הוכחה זו על כך שיד ה׳ הייתה על העליונה, לא הספיקה כדי לעצור את המרי, את אי שביעות הרצון ואת בוגדנותם של בני ישראל, כנאמר: ״גם בימים ההם, מרבים חורי יהודה, איגרותיהם הולכות על טוביה; ואשר לטוביה, באות אליהם. כי רבים ביהודה בעלי שבועה לו, כי חתן הוא לשכניה בן וארח.״

כאן נחשפות הרעות החולות של נישואי תערובת עם עובדי אלילים. בית יהודה התחתן עם אויבי ה׳, וקשרי הנישואים הללו התגלו כמלכודת. אנשים רבים אחרים נהגו כך, ובדומה לאספסוף שעלה עם בני ישראל ממצרים, הם היוו מקור לצרה מתמדת. הם לא שירתו את ה׳ בכל ליבם ומאודם, וכשעבודת האל דרשה מהם הקרבה או ויתור, הם היו מוכנים ומזומנים להפר את שבועתם החגיגית לשיתוף פעולה ולתמיכה.

אחדים מבין האנשים הבולטים שזממו רעות, טענו עתה כי ברצונם לקשור עם בני ישראל קשרי ידידות. שרי יהודה שהיו קשורים עם עובדי אלילים דרך נישואי תערובת, התכתבו עם טוביה )במטרה לבגוד בעמם), ונשבעו לשרת אותו. אך לעת עתה הם הציגו אותו כאיש בעל יכולת וחזון, בן ברית ראוי שיביא תועלת ליהודים. בעת ובעונה אחת הם מסרו לו על תוכניותיו ותנועותיו של נחמיה. כך נחשפה מלאכת עם ה׳ למתקפת אויביו, וניתנה ההזדמנות לפרש את דברי נחמיה ומעשיו באופן מוטעה ולעכב את עבודתו.

כאשר העניים והמשועבדים פנו לנחמיה וביקשו שיפעל לתיקון העוולות שנעשו להם, נחמיה התייצב בעוז להגנתם וגרם לרשעים לתקן את דרכם. אך הוא לא החיל לגבי עצמו את הסמכות שבה פעל לטובת בני ארצו הנדכאים. מאמציו התקבלו בידי חלק מן העם בכפיות טובה ובבוגדנות; ואף על פי כן, הוא לא השתמש בסמכותו כדי להעניש את הבוגדים. בנועם ובמסירות המשיך לשרת את העם. מעולם לא הפחית את מאמציו, מעולם לא התרשל בתפקידו ומעולם לא איבד עניין בעמו וברווחתו.

מאז ומעולם הופנו מתקפות השטן נגד האנשים שפעלו לקידום מלאכת ה׳ ותכליתו. על אף שלפעמים סוכלו ניסיונותיו, שב השטן וחידש את מתקפותיו במשנה מרץ, תוך שימוש באמצעים שטרם נוסו.

ואולם, יש להתיירא בעיקר מפועלו החשאי של השטן, אשר מתבצע דרך אנשים המצהירים כי הם ידידי ה׳. התנגדות ישירה וגלויה עשויה להיות עזה ואכזרית, אך מסוכנת פחות לתכלית ה׳ מאשר האיבה החשאית היוקדת בליבם של אנשים המתיימרים לשרת את ה׳, אך למעשה משרתים את השטן בכל ליבם ומאודם. יש בידם את כל המידע שיסייע לאויבים לעצור את מלאכת ה׳ ולפגוע במשרתיו. כל תכסיס ששר האופל יציע ינוצל על מנת להדיח את משרתי ה׳ לכרות ברית עם נציגי השטן. הפצרות חוזרות ונשנות יקראו להם לעזוב את תפקידם, אך בדומה לנחמיה, עליהם להשיב בהחלטיות: ״מלאכה גדולה אני עושה, ולא אוכל לרדת.״ על פועלי ה׳ להמשיך בבטחה במלאכתם, בעודם מפריכים את השקרים הזדוניים שנרקמו לרעתם. בדומה לבונים על חומות ירושלים, עליהם לסרב לחדול ממלאכתם גם לנוכח איומים, דברי לעג או שקרים. עליהם לעמוד תמיד על המשמר. אל להם לחדול מדריכותם, ולו לרגע קט, שכן האויב עוקב אחריהם ללא הרף. עליהם להתפלל לאלוהים בכל עת, ולהקים ״משמר עליהם יומם ולילה.״

כשהקץ ילך ויקרב יתעצמו פיתויי השטן בניסיון להדיח את משרתי ה׳ לחטא. השטן ישתמש בבני אדם שילעגו ל״בוני החומה״ ויחרפו אותם. ואולם, אם יעזבו הבונים את מלאכתם ויצאו להשיב על מתקפת אויביהם, הדבר יעכב את העבודה. עליהם להתאמץ לסכל את תוכניות האויב, אך בל יניחו לזממו לגרום להם לעזוב את מלאכתם. האמת חזקה מן השקר, והצדק גובר על הרוע. אל להם להניח לאויביהם לרכוש את ידידותם ואהדתם, וכך לפתותם לזנוח את משמרתם. אדם הפועל בחוסר זהירות, ובדרך זו ממיט חרפה על תכלית ה׳ או מחליש את ידי אחיו העושים במלאכה, מכתים את אופיו בכתם שלא יוסר בנקל, ומציב מכשול חמור בדרך להצלחתו ותועלתו.

במשלי כ״ח 4 נאמר: ״עזבי תורה, יהללו רשע״. ישנם אנשים המתעקשים על ניקיון כפיהם וטוהר ליבם, אך למעשה עושים יד אחת עם העולם בכך שהם מבקשים להתאחד עם אלה שמאז ומעולם התנגדו לאמת. מאנשים כאלה יש לחשוש ולהתרחק באותה החלטיות כפי שעשה נחמיה. עצת אחיתופל ניתנת תמיד בהשראת אויב האמת, הטוב והחסד. היא נובעת מפיהם של אנשים המיישרים קו עם בעלי המאה ובעלי הדעה; לכן עלינו להתנגד לעצתם באותה נחישות שבה נהג נחמיה. על חסידי ה׳ להתנגד בכל כוחם לכל השפעה העלולה לערער את אמונתם בגבורת ה׳ המנחה את דרכם.

בדבקותו ומסירותו של נחמיה במלאכת ה׳, כמו גם בתלותו המוחלטת באלוהים, טמונה הסיבה לכישלון אויביו ללוכדו ברשתם. נשמה עצלה נופלת בקלות לפיתוי; אך בחיים חדורי תכלית נעלה ומרתקת, לא ימצא השטן דריסת רגל. אמונתו של אדם הצועד ומתקדם בדרך הישר, לעולם אינה נחלשת; הוא מזהה מעליו, מתחתיו, מאחוריו ולפניו את אהבת האל האינסופית, הפועלת דרך כל הדברים להגשמת תכליתו הטובה. עבדי ה׳ האמיתיים פועלים בנחישות שלא תיחלש לעולם, שכן הם תולים את מבטחם בכס מלכות החסד.

ה׳ מעניק עזרה משמיים בכל הקשיים ומקרי החירום שנבצר מיד אדם להתמודד איתם בכוחות עצמו. הוא מעניק לנו את רוח הקודש שתסייע לנו בכל צרה ומצוקה, תחזק את אמונתנו, תקוותנו וביטחוננו, תאיר את עיני רוחנו ותטהר את ליבנו. הוא מעניק לנו הזדמנויות ופותח לפנינו דרכי פעולה יעילות. אם בני עמו יצפו באותות יד השגחתו ויהיו מוכנים לשתף פעולה עימו, הם יחזו בתוצאות כבירות.

העם לומד את התורה

מועד חג הסוכות הגיע. רבים מבני העם נאספו בירושלים. האווירה הייתה קודרת. רבים התאבלו ובכו מרה. חומת ירושלים נבנתה מחדש ושעריה כוננו, אך חלק גדול מן העיר נותר עדיין בחורבותיו.

עזרא, עתה אדם בא בימים, עמד על בימת עץ שהוקמה באחד הרחובות הרחבים, מוקף מכל צד בתזכורות עגומות לתהילת יהודה שאבדה. לימינו ולשמאלו ניצבו אחיו הלוויים. בעודם עומדים על הבימה ומביטים נכוחה, חזו עיניהם בים של ראשים. מכל קצווי הארץ נאספו בני עם הברית לטקס הקראת התורה, ״ויברך עזרא את יהוה האלוהים הגדול; ויענו כל העם אמן, אמן... ויקדו וישתחוו ליהוה אפים ארצה.״

ואולם, אפילו כאן נמצאה ראיה חותכת לחטאה של ישראל. באמצעות נישואי תערובת עם עמי הגויים הפכה השפה העברית משובשת, והנואמים נדרשו לתשומת לב רבה כדי להסביר את התורה בשפת העם כדי שהכול יבינו. אחדים מן הכוהנים והלווים סייעו לעזרא במאמציו להבהיר לעם את עקרונות התורה: ״ויקראו בספר בתורת האלוהים, מפורש ושום שכל.׳׳

בני העם הקשיבו קשב רב לדבריהם, ׳ויבינו במקרא.״

הם הקשיבו לדברי ה׳, האל העליון, בכוונה רבה וביראת כבוד. לאחר שהתורה הובהרה להם, הם הבינו היטב את חטאיהם; מצפונם ייסרם והם התאבלו על חטאיהם. אך היום הזה היה יום חג, מקרא קודש, יום שמח, וה׳ ציווה על העם לחגוג אותו בשמחה וברינה. לפיכך הם התבקשו לרסן את צערם ולא להיעצב; אדרבה, לשמוח על חסדו הרב של ה׳. נחמיה והכוהנים הכריזו: ׳׳היום קודש הוא ליהוה!״

נחמיה אמר לעם: ״אל תתאבלו, ואל תבכו... לכו אכלו משמנים ושתו ממתקים, ושלחו מנות לאין נכון לו, כי קדוש היום לאדונינו; ואל תעצבו, כי חדוות יהוה היא מעוזכם.״

שעותיו הראשונות של יום החג הוקדשו לטקסי קודש. את המשך היום בילה העם בהגות ובהכרת טובה על ברכות ה׳, ונהנה משפע המאכלים המשובחים שהעניק להם ה׳ ביד רחבה. מנות של משמנים וממתקים נשלחו לעניים שידם לא השיגה להכין דבר. שמחה גדולה הייתה ביום הזה על כך שדברי התורה הוקראו והובנו.

למחרת נמשכו הקראת והבהרת התורה. במועד שנקבע בתורה, ביום העשירי בחודש השביעי, נערכו טקסי הקודש החגיגיים של יום הכיפורים על פי צו ה׳.

מן החמש עשרה ועד העשרים ושתיים באותו חודש חגגו העם והמנהיגים פעם נוספת את חג הסוכות, כנאמר: ׳׳ואשר ישמיעו, ויעבירו קול בכל עריהם ובירושלים לאמור: ׳צאו ההר והביאו עלי זית ועלי עץ שמן, ועלי הדס ועלי תמרים ועלי עץ עבות, לעשות סוכות, ככתוב.׳

״ויצאו העם, ויביאו, ויעשו להם סוכות איש על גגו ובחצרותיהם, ובחצרות בית האלוהים... ויעשו כל הקהל השבים מן השבי סוכות, וישבו בסוכות.״ ותהי שמחה גדולה מאוד. ויקרא [עזרא] בספר תורת האלהים, יום ביום, מן היום הראשון עד היום האחרון.״

בזמן שהקשיבו לדברי התורה בכל יום ויום במהלך החג, הבינו בני העם את חטאיהם וחטאי האומה בדורות הקודמים והשתכנעו באשמתם. הם הבינו כי עקב נטישת אלוהים את עמו נמנעה מהם הגנתו, ולכן בני אברהם הופצו בארצות הגויים; הם היו נחושים בדעתם להתחנן לה׳ שירעיף עליהם את חסדו, ולהתחייב בפניו שישמרו את מצוותיו. לפני תחילת הטקס החגיגי שנערך ביום השני מתום חג הסוכות, הם התבדלו מן הגויים שחיו בקרבם.

כאשר בני העם השתחוו לפני ה׳, התוודו על חטאיהם והתחננו למחילה, עודדו אותם מנהיגיהם להאמין שאלוהים שמע את תפילותיהם בהתאם להבטחתו. עליהם לא רק להתאבל, לבכות ולחזור בתשובה, אלא גם להאמין שאלוהים סלח להם. עליהם להפגין את אמונתם בכך שיספרו שוב ושוב על חסדיו, ויהללו אותו על טובו וחסדו. מורי העם אמרו: ״קומו ברכו את יהוה אלהיכם, מן העולם עד העולם.׳׳ או אז, מקרב ההמון החוגג שניצב כשידיו פרושות אל על, עלה המזמור:

״ויברכו שם כבדך,
ומרומם על כל ברכה ותהילה.
אתה הוא יהוה,
לבדך אתה עשית את השמים, שמי השמים וכל צבאם,
הארץ וכל אשר עליה, הימים וכל אשר בהם,
ואתה מחיה את כולם;
וצבא השמים לך משתחוים.״

כששירת מזמור ההלל הסתיימה סיפרו מנהיגי העדה את תולדות ישראל, והראו לעם כמה רב חסדו של ה׳ עליהם וכמה עזה כפיות טובתם. במעמד חגיגי זה קיבל העם על עצמו לשמור את כל מצוות ה׳ וחתם על אמנת ברית. הם נענשו על חטאיהם בייסורים רבים; עתה הם הכירו בצדק האלוהי, הודו שהיו ראויים לעונש שהשית עליהם ה׳ והתחייבו לשמור את כל מצוותיו. כדי שתהיה זו ״אמנת ברית״ שתישמר לעד כזכר למחויבויות שקיבלו על עצמם, היא הועלתה על הכתב, והשרים, הכוהנים והלוויים חתמו עליה. היא נועדה להזכיר להם את מחויבותם ולשמש כמחסום כנגד פיתוי. העם נשבע חגיגית: ״ללכת בתואת האלהים, אשר נתנה ביד משה עבד האלוהים; ולשמור ולעשות את כל מצות יהוה אדונינו, ומשפטיו וחוקיו.״ השבועה החגיגית שניתנה במועד זה כללה הבטחה לא להתחתן עם הגויים תושבי הארץ.

לפני שיום הצום הסתיים, בני העם המשיכו להפגין את החלטתם הנחושה לשוב לה׳ בכך שהתחייבו לחדול מחילול השבת. במועד זה לא השתמש נחמיה (כפי שעשה בשלב מאוחר יותר), בסמכות שניתנה לו כדי למנוע מן הסוחרים הגויים לבוא לירושלים ולמכור את מרכולתם. אך בניסיון להציל את העם מכניעה לפיתוי, הוא השביע אותם בשבועה חגיגית שלא לחלל את קדושת השבת, בכך שיימנעו מלקנות אצל הסוחרים הללו, בתקווה שהדבר ירפה את ידי הסוחרים וישים קץ למסחר בשבת.

בנוסף, כללה האמנה תקנות שנועדו לתמיכה בתפילות בציבור ובעבודת ה׳ במקדש. על המעשר שהתחייבה העדה לתת לה׳ מדי שנה, הוסף סכום נוסף שיוקדש לעבודת הקודש במקדש ולאחזקת המקדש. נחמיה כותב: ״והגורלות הפלנו על קורבן העצים, הכוהנים הלוים והעם, להביא לבית אלוהינו, לבית אבותינו לעתים מזומנים, שנה בשנה: לבער על מזבח יהוה אלוהינו, ככתוב בתורה. ולהביא את ביכורי אדמתנו, וביכורי כל פרי כל עץ, שנה בשנה לבית יהוה. ואת בכורות בנינו ובהמתנו, ככתוב בתורה; ואת בכורי בקרינו וצאנינו,...״ (פרק י׳, פסוקים 37-35). ישראל שבה לה׳ בצער עמוק על ששבה לסורה ונטשה את ה׳. בני העם התוודו על חטאיהם בקינה ובנהי. הם הכירו בצדק שבו נהג בהם ה׳ ונשבעו לציית לתורתו. עתה עליהם להפגין אמונה בהבטחותיו.

אלוהים קיבל את חרטתם, ועתה עליהם לשמוח באישוש שקיבלו על מחילת חטאיהם ובחסד ה׳ שהושב להם.

מאמציו של נחמיה להשיב על כנם את עבודת ה׳ ואת טקסי הקודש שנועדו לסגידה לאל האמת, הוכתרו בהצלחה. כל עוד יקיים העם את השבועה שנשבע, כל עוד יציית לדבר ה׳, ימלא ה׳ את הבטחתו בכך שירעיף עליו שפע ברכות נפלאות.

אנשים המשוכנעים בחטאיהם וחיים בתחושה המעיקה שהם אינם ראויים לחסדי ה׳, ימצאו בסיפור זה לקחים חשובים של אמונה ועידוד. כתבי הקודש מציגים נאמנה את תוצאות כפירתה של ישראל; אך בעת ובעונה אחת, הם מציגים את ההשפלה הרבה, החרטה העזה, ההתמסרות הכנה והקורבן הנדיב, המאפיינים את התקופות שבהן בני ישראל שבו לה׳.

כל שיבה אמיתית לחיק ה׳ מביאה עימה שמחה לחייו של החוזר בתשובה. כשחוטא נכנע להשפעת רוח הקודש, הוא רואה את אשמתו וטומאתו בניגוד חד לקדושת ה׳, האל הכביר וחוקר הלבבות; הוא רואה בעצמו חוטא מורשע. אך אל לו להרים ידיים ולהתייאש, שכן מחילתו כבר הובטחה והושגה. עליו לשמוח על כך שנמחלו לו חטאיו בזכות אהבת אבינו שבשמיים, המוחל לחוטאים. תהילת ה׳ מערסלת את החוטא ששב בתשובה בחיקו האוהב של האב, חובשת את פצעיו, מחטאת ומטהרת אותו מן החטא, ועוטה אותו בגלימת הצדקה של הישועה.

תיקון רוחני

ברוב טקס וחגיגיות נשבעו בני יהודה, קבל עם ועדה, לציית לתורת ה׳. ואולם, כשהשפעתם של עזרא ונחמיה חדלה לזמן מה, רבים בעם נטשו את ה׳.

נחמיה שב לפרס. במהלך היעדרו מירושלים התגנב רוע שאיים להשחית את האומה. עובדי האלילים לא רק השיגו דריסת רגל בעיר הקודש, אלא אף טימאו בנוכחותם את תחומי המקדש. באמצעות נישואי תערובת נרקמה ידידות בין אלישיב הכוהן הגדול לבין טוביה העמוני, אויבה המושבע של ישראל. כתוצאה מברית לא קדושה זו, אלישיב התיר לטוביה לגור באחת מלשכות המקדש, ששימשה עד כה בית אוצר לתרומות ולמעשר שהעלה העם.

עקב אכזריותם ובוגדניותם של העמונים והמואבים כלפי ישראל, הכריז ה׳ באמצעות משה כי הם לא יורשו לעולם לבוא ״בקהל יהוה: גם דור עשירי, לא יבוא להם בקהל יהוה עד עולם.׳׳ (דברים כ״ג 6-3).

הכוהן הגדול שבחר לא לציית לצו זה הוציא מאוצר המקדש את התרומות והמעשרות שאוחסנו בו, כדי לפנות מקום לטוביה, בן העם המוחרם. לא ניתן היה להביע בוז גדול יותר לאלוהים מאשר הענקת חסד כזה לאויב ה׳ והאמת.

עם שובו מפרס נודע לנחמיה על חילול הקודש הבוטה. מיד נקט באמצעים לסילוק הפולש מתחומי המקדש, ככתוב: ׳׳ואבוא לירושלים, ואבינה ברעה, אשר עשה אלישיב לטוביה, לעשות לו נשכה בחצרי בית האלוהים. וירע לי מאוד; ואשליכה את כל כלי בית טוביה החוץ מן הלשכה. ואומרה, ויטהרו הלשכות; ואשיבה שם כלי בית האלוהים, את המנחה והלבונה.׳׳ לא רק שהמקדש חולל, אלא אף נעשה שימוש לרעה בתרומות ובמעשרות - דבר שריפה את ידיהם ורוחם של בני העם. הם איבדו את להטם וקנאותם ומיאנו לתת מעשרות לבית ה׳. אוצרות המקדש הידלדלו; רבים מן המשוררים, הלוויים, השוערים ואנשים אחרים ששירתו במקדש, שעתה לא קיבלו תמיכה מספקת, נאלצו לעזוב את משמרתם בקודש כדי לעבוד למחייתם במקום אחר.

נחמיה פעל ללא דיחוי כדי לתקן את העוולות הללו ולהפסיק לאלתר את השימוש לרעה בלשכות המקדש ובאוצרות המקדש. הוא קיבץ את כל עוזבי השירות בבית ה׳ והשיבם למעמדם המקודש, ככתוב: ״ואעמדם על עמדם.״

צעד זה הפיח ביטחון בלב העם, וכל יהודה ״הביאו מעשר הדגן והתירוש והיצהר, לאוצרות.״ על האוצר מונו מספר אישים ״כי נאמנים נחשבו, ועליהם לחלק לאחיהם.״

רעה חולה נוספת מנישואי התערובת ומקשרי הקרבה עם עובדי האלילים הייתה זלזול ביום השבת וחילול השבת - האות שהבדיל את בני ישראל, סוגדי האל האמיתי, מיתר העמים. לנחמיה נודע שסוחרים ורוכלים גויים מן העמים השכנים הביאו את סחורותיהם לירושלים בשבת, ובכך גרמו לרבים מן היהודים לעסוק במקח וממכר ולחלל את קדושת השבת. אומנם היו בעם אנשים שלא התפתו לוותר על עיקרי האמונה, אך היו אחרים שחיללו את השבת, שימשו דוגמא רעה וחברו לגויים במאמציהם לגבור על חסידי ה׳ שהקפידו על שמירת המצוות. רבים בעם העזו לחלל את השבת במופגן. נחמיה כותב: ״בימים ההמה, ראיתי ביהודה דורכים גיתות בשבת ומביאים הערמות ועומסים על החמורים ואף יין, ענבים ותאנים וכל משא, ומביאים ירושלים ביום השבת... והצורים ישבו בה, מביאים דיג וכל מכר; ומוכרים בשבת לבני יהודה, ובירושלים.״

מצב ביש זה היה נמנע אילו הפעילו מנהיגי ומושלי העם את סמכותם; ואולם, התשוקה לקדם את ענייניהם הניעה אותם לצדד בכופרים. נחמיה הוכיח אותם באומץ על הזנחת תפקידיהם. הוא שאל אותם בחומרה: ״מה הדבר הרע הזה אשר אתם עושים?״ ואז הוכיח אותם: ״מחללים [אתם] את יום השבת. והלוא כה עשו אבותיכם, ויבא אלוהינו עלינו את כל הרעה הזאת, ועל העיר הזאת; ואתם מוסיפים חרון על ישראל, לחלל את השבת.״ הוא נתן הוראה לסגור את שערי ירושלים עם שקיעת החמה, שסימנה את כניסת השבת, ולפתוח אותם רק ״עד אחר השבת,״ כלומר, לאחר יציאת השבת. משום שבטח יותר בעושי דברו מאשר באנשים שמושלי ירושלים היו עלולים למנות, הוא הציב את אנשיו לפקח על שערי העיר ולאכוף את הוראותיו.

הרוכלים שמיאנו לוותר על מטרתם לנו מחוץ לעיר. ״וילינו הרוכלים ומכרי כל ממכר מחוץ לירושלים, פעם ושתיים.״ הם קיוו שתושבי העיר שייצאו אליהם, ואנשים אחרים מן הסביבה, יבואו לקנות מהם.

נחמיה הזהיר את הרוכלים שהם ייענשו אם ימשיכו לנהוג כך. ״ואעידה בהם, ואומרה אליהם: ׳מדוע אתם לנים נגד החומה? אם תשנו, יד אשלח בכם.׳״ לפיכך, ״מן העת ההיא לא באו בשבת.״ הוא אף הורה ללוויים לשמור בשערי העיר, וזאת משום שידע שהם יעוררו בלב העם יראת כבוד גדולה יותר מאשר אנשים מן השורה. הוא אף האמין שמתוקף שירותם בעבודת האל, סביר להניח שהם יאכפו את תקנותיו בלהט ודבקות רבים יותר.

עתה התמקד נחמיה בסכנה הטמונה בנישואי תערובת ובקשרים הדוקים עם הגויים, ששבה וארבה לישראל. הוא כותב: ״גם בימים ההם, ראיתי את היהודים השיבו נשים אשדודיות, עמוניות, מואביות. ובניהם, חצי מדבר אשדודית, ואינם מכירים לדבר יהודית, וכלשון עם ועם.״

קשרי הנישואים האסורים הללו גרמו לבלבול רב בישראל, שכן בין אלה שהתחתנו עם נשים לא יהודיות היו אישים בכירים, כוהנים, מושלים ומנהיגים, שעם ישראל נהג לבקש את עצתם והיה עלול ללמוד מדוגמתם הרעה. נחמיה, שצפה את החורבן שתמיט רעה חולה זו על האומה במידה והתופעה תימשך, ניסה להרביץ בחוטאים אלה מוסר וחוכמה, ולשכנעם לחדול להתחתן בגויים. בהצביעו על הדוגמה של שלמה, הוא הזכיר להם כי בקרב כל העמים לא קם אדם כמו שלמה, אדם שה׳ חנן בחוכמה יתרה; ואף על פי כן, נשותיו עובדות האלילים הסבו את ליבו מאלוהים והחטיאו אותו; ובשל כך, הדוגמה הרעה שנתן שלמה הייתה בעוכרי האומה והשחיתה אותה. נחמיה הוכיח אותם בחומרה: ״ולכם הנשמע לעשות את כל הרעה הגדולה הזאת, למעול באלוהינו, להישיב נשים נוכריות?״ הוא מעיד: ״ואשביעם באלוהים, אם תתנו בנותיכם לבניהם, ואם תשאו מבנותיהם, לבניכם ולכם.״

בזמן שנחמיה הציג בפניהם את צווי ה׳ ואזהרותיו, והזכיר להם את העונשים החמורים שהושתו על ישראל בעטיו של חטא זה, מצפונם של החוטאים התעורר, והחל תיקון רוחני שגרם לה׳ לשוב מחרון אפו שאיים על האומה, ולהרעיף עליה את מחילתו וברכותיו.

בין המשרתים בקודש היו אנשים שהתחננו למען נשותיהם עובדות האלילים, בהצהירם כי אינם מסוגלים להיפרד מהן. אך הללו לא זכו לפטור מן החובה לגרש את נשותיהם; גם בעלי המעמד לא זכו להקלות בסוגיה חשובה זו.

כל אדם מקרב הכוהנים והמושלים שסירב לנתק את קשריו עם עובדי האלילים, הודח מידית מן השירות בקודש וממלאכתו בשירות ה׳. נכדו של הכוהן הגדול, שנשא לאישה את בתו של סנבלט החורוני הידוע לשמצה, לא רק הודח ממשרתו, אלא אף גורש מישראל לאלתר. נחמיה התפלל: ״זכרה להם אלוהי על גאלי הכהונה, וברית הכהונה והלוים.״ לשיטתו, הם נפסלו מן הכהונה משום שטימאו את הכהונה.

מידת הצער וייסוריי הנפש שחווה משרת ה׳ המסור בביצוע ניתוק הכרחי זה, תתגלה אך ורק ביום הדין. אך הוא ידע כי מאבק תמידי מתחולל בין כוחות יריבים, וכי רק באמצעות צום, השפלה, ותפילה תושג התקדמות.

רבים מבני העם שנישאו לנשים עובדות אלילים בחרו לצאת איתן לגלות; הללו, יחד עם אלה שגורשו מן העדה, חברו לשומרונים. גם אחדים מבעלי המשרות הבכירות בעבודת ה׳ שעזבו את העדה, דבקו עכשיו בשומרונים. השומרונים מצידם, שרצו לחזק את קשר הברית הזה, הבטיחו לאמץ ביתר שאת את אמונת ישראל ומנהגי היהדות. אך הכופרים הללו, שהיו נחושים בדעתם להתעלות על אחיהם לשעבר, הקימו בהר גריזים מקדש במטרה להפחית מקדושתו ומערכו של מקדש ה׳ בירושלים. דתם הייתה ונשארה תערובת של יהדות ואלילות, וטענתם כי הם-הם עם ה׳ היוותה מקור לפילוג, למאמצי השתוות ולאיבה מתמדת בין שני העמים בכל הדורות.

במלאכת התיקון שיתחיל להיערך בימינו יש צורך באנשים, שבדומה לעזרא ולנחמיה לא ירככו את החטא ולא יתרצו אותו, לא יחששו להוכיח את צדקת ה׳, ולא יירתעו לפעול למען כבודו. אלה שעל כתפיהם מוטל העול הזה, לא יעברו על סדר היום לנוכח מעשה עוול, ואף לא יעטו את הרוע בכסות של חסידות מזויפת. הם יזכרו כי אלוהים אינו נושא פנים, וכי הינתקות מקומץ אנשים עשויה להועיל לעם ולמשוך חסד על רבים. הם אף יזכרו כי רוח המשיח נחשפת תמיד באדם המוקיע את הרוע.

במהלך פועלם השפילו עזרא ונחמיה את עצמם לפני ה׳, התוודו על חטאיהם וחטאי עמם, והתחננו למחילה כאילו היו הם עצמם החוטאים. באורך רוח עמלו, התפללו וסבלו. הדבר שהקשה יותר מכל על עבודתם לא היה עוינותם הגלויה של הגויים, אלא דווקא התנגדות חשאית מבית: אנשים שהעמידו פני ידידים, אך פעלו בשירות הרוע וסייעו לאויבי ה׳, דבר שהעצים את כובד העול שרבץ על כתפי עבדי ה׳. בוגדים אלה סיפקו לאויבי ה׳ מידע שישמש אותם במלחמתם בעם ה׳. תאוותיהם הרעות ומריים עמדו תמיד בסתירה למצוות ה׳ המפורשות, שהם לא חדלו לצאת נגדן.

ההצלחה שקצרו מאמציו של נחמיה מעידה על הפרי הטוב של תפילה, אמונה ועשייה נבונה ונמרצת. נחמיה לא היה כוהן; הוא לא היה נביא; הוא לא התיימר לכהן במשרה רמה. הוא היה מתקן דת שהקים ה׳ כדי לפעול בתקופה הרת חשיבות. תכליתו של נחמיה הייתה להשיב את לב עמו אל ה׳. חדור השראה מתכליתו הכבירה, הוא הפנה את כל מרצו והקדיש את כל כולו כדי להשיגה. יושרה ומוסריות חסרת פשרות אפיינו את מאמציו. כשבא במגע עם הרוע או נתקל בהתנגדות לדרך הישר, הוא נקט עמדה נחרצת שהפיחה בעם אומץ ולהיטות מחודשים, ועוררה אותם לקום ולעשות מעשה. הם לא יכלו שלא לראות את נאמנותו, את אהבתו העזה לאלוהים ואת הפטריוטיות שלו; לנוכח מעלות אלה, הם היו מוכנים ומזומנים ללכת בעקבות הנהגתו.

חריצות ושקדנות בתפקיד שיועד מאת ה׳ מהוות חלק נכבד בדת האמת. ככלי שרת ביד ה׳ חייבים בני האדם לנצל את ההזדמנויות והנסיבות הנקרות על דרכם, ולהשתמש בהן כדי לעשות את רצונו. פעולה מהירה והחלטית ברגע הנכון תנחל ניצחונות מזהירים, בעוד שעיכוב והזנחה ינחלו כישלון חרוץ וימיטו קלון על אלוהים. כאשר המנהיגים הפועלים בשירות האמת מפגינים חוסר להט ואדישות באין להם חזון ותכלית, הקהילה תהיה רשלנית, עצלה ורודפת תענוגות; אך כאשר הם חדורי תכלית קדושה לשרת את אלוהים בלבד, חברי הקהילה יהיו מאוחדים וחדורי תקווה ולהט.

בדבר ה׳ מוצגים ניגודים חדים רבים. חטא וקדושה מוצגים זה לצד זה, וזאת על מנת שכשנביט בהם, נירתע ונימנע מן הראשון, אך נאמץ את האחרון ונשאף אליו. דפי הכתובים, המתארים את השנאה, הרמאות והבוגדנות של סנבלט וטוביה, מתארים בעת ובעונה אחת את האצילות, המסירות וההקרבה של עזרא ונחמיה. בידינו החירות לבחור בין התכונות וההתנהגויות הללו באלו שברצוננו לחקות. התוצאות הנוראות הנובעות מחילול צווי ה׳ מוצגות כנגד הברכות המורעפות על האדם עקב ציותו. עלינו להחליט אם ברצוננו לסבול מן התוצאות המרות של חילול צווי ה׳, או ליהנות מברכות ה׳.

עבודות הבנייה מחדש, השיקום והתיקון הרוחני שבוצעו בידי שבי ציון בהנהגת זרובבל, עזרא ונחמיה, מציגות את תמונת השיקום הרוחני שיתחולל באחרית הימים, בקץ ימי העולם. שארית הפליטה בישראל מנתה אוכלוסייה דלה וחלשה שהייתה חשופה להרס ולחורבן שהמיטו עליה אויביה; ואולם, דווקא דרכה יעד ה׳ לשמר בעולם את הידע עליו ועל תורתו. הם היו נוצרי עבודת האל האמיתית, נוצרי התורה הקדושה, האורים והתומים. רבים היו הניסיונות והחוויות שפקדו אותם בשעת בנייתם מחדש של המקדש וחומת ירושלים; עזה הייתה ההתנגדות שנתקלו בה; כבדים היו המשאות שנשאו מנהיגי מפעל הבנייה. ואולם, העושים במלאכה התקדמו במלאכתם מתוך ביטחון מלא, ענוות הרוח ותלות מוחלטת בה׳, בעודם מאמינים כי ה׳ ינחיל ניצחון לאמת שלו. בדומה למלך חזקיה, דבק נחמיה ״ביהוה, לא סר מאחריו; וישמר מצוותיו... והיה יהוה עמו״ (מל״ב י״ח 6, 7).

השיקום הרוחני שסומל במלאכה שבוצעה בימי נחמיה, תואר בדברי ישעיהו: ״ובנו חרבות עולם, שממות ראשונים יקוממו; וחידשו ערי חורב, שממות דור ודור.״ ״ובנו ממך חרבות עולם, מוסדי דור ודור תקומם; וקרא לך גודר פרץ, משובב נתיבות לשבת״ (ישעיה ס״א 4; נ״ח 12).

הנביא מתאר כאן אנשים, אשר בעת של נטישה גורפת של האמת והצדק מבקשים להשיב על כנם את עיקרי האמונה, המהווים את התשתית למלכות האלוהים. אנשים אלה מתקנים את הפרץ שנפער בתורת ה׳ - החומה שהקים ה׳ סביב בחיריו כדי לגונן עליהם; ציות לעקרונות הצדק, האמת והטהרה של התורה, ישמש תמיד אמצעי הגנה בידם.

במילים ברורות וחד משמעיות אלה מצביע הנביא על המלאכה המסוימת שיבצעו אנשי שארית הפליטה, בוני החומה.

ה׳ הבטיח בדברו: ״אם תשיב משבת רגלך, עשות חפצך ביום קודשי; וקראת לשבת עונג, לקדוש יהוה מכובד, וכיבתו מעשות דרכיך, ממצוא חפצך ודבר דבר. אז תתענג על יהוה, והרכבתיך על במתי ארץ; והאכלתיך נחלת יעקב אביך, כי פי יהוה דבר״ (ישעיה נ״ח 13, 14).

באחרית הימים יושבו על כנם כל מועדי וחוקי ה׳. הפרץ שנפרץ בתורה, כאשר מועד הקודש של יום השבת שונה ביד אדם ליום אחר בשבוע, יתוקן. אנשי שארית הפליטה, אנשי ה׳, יפעלו כמתקני דת, ויראו קבל עם ועולם כי תורת ה׳ היא-היא התשתית לכל תיקון רוחני בר קיימא, וכי השבת, שאוזכרה בדיבר הרביעי, אמורה להיחגג כזכר נצחי לבריאה, תזכורת מתמדת לגבורת ה׳. בקווים ברורים וחדים יהיה עליהם להציג את נחיצות הציות לכל עשרת הדיברות.

מתוך אהבת המשיח הממריצה אותם, עליהם לשתף עימו פעולה בבנייה מחדש של החורבות והמקומות השוממים. עליהם לעמול על תיקון הפרצות ולסלול מחדש את נתיבי החיים. (פס׳ 12).

חלק ז׳ - אור בשעת ערבית

״הומלכות והשלטון וגדולת הממלכות תחת כל השמים, ינתנו לעם קדושי עליון. ממלכתו תהיה ממלכת עולם, וכל השלטונות יעבדו וישמעו לו״ (דניאל ז׳ 27).

ביאת הגואל

במהלך הדורות הארוכים שבהם שררו ״צרה וחשכה״ וייסורים (ישעיה ח׳ 22), אשר אפיינו את תולדות האנושות משחר ההיסטוריה, מן היום שבו איבדו אבותינו הראשונים את ביתם בגן עדן ועד לביאת בן האלוהים כגואל החוטאים - התמקדה תקוות האנושות החוטאת בביאת מושיע שישחרר את בני האדם מכבלי החטא והמוות.

הרמז הראשון לתקווה זו ניתן לאדם וחווה בגזר הדין שגזר ה׳ על הנחש בגן עדן, כאשר הכריז באוזני השטן בנוכחותם: ״ואיבה אשית, בינך ובין האשה, ובנין זרעך ובין זרעה: הוא ישופך ראש, ואתה תשופנו עקב״ (בראשית ג׳ 15).

כשבני הזוג שסרחו הקשיבו למילים אלה פיעמה בליבם תיקווה. שכן בנבואה על שבירת כוחו של השטן, הם הבחינו בהבטחה לגאולה מן ההרס שימיט החטא על האדם. על אף שעליהם לסבול מנחת זרועו של אויבם המר (שכן נכנעו לפיתוייו ובחרו להמרות את פי ה׳ ולחלל את מצוותו המפורשת), אל להם להיכנע לייאוש גמור. בן האלוהים הציע לכפר בדמו על חטאם. ניתנה להם תקופת מבחן, שבמהלכה, דרך אמונה בכוחו של המשיח להושיע, יוכלו לשוב ולהיות ילדי האלוהים.

השטן שהצליח לגרום לאדם לנטוש את דרך הציות, הפך ל״אל העולם הזה״ (קור״ב ד׳ 4). הריבונות שניתנה לאדם הראשון הועברה לידיו של חומס השלטון. ואולם, בן האלוהים שם לו למטרה לבוא לעולם כדי לשלם את מחיר החטא, ובכך, לא רק להושיע את האדם, אלא גם להשיב על כנה את השליטה שאבדה. הנביא מיכה ניבא על חזרתה על כנה של ריבונות זו, כשאמר: ״ואתה מגדל עדר, עופל בת ציון, עדיך תאתה; ובאה הממשלה הראשונה...״ (מיכה ד׳ 8). שאול השליח התייחס לשיבת הריבונות לידי האנושות כאל ״פדית הקנין״ (אפס׳ א׳ 14). מחבר מזמורי התהילים חזה בעיני רוחו בשיבת נחלתו וריבונותו המקוריים של האדם לידיו, כשהכריז: ״צדיקים יירשו ארץ; וישכנו לעד עליה״ (תהל׳ ל״ז 29). תקווה זו לגאולה באמצעות ביאת בן האלוהים כמלך ומושיע, לא אפסה מעולם בלבבות בני האדם. מראשית האנושות, מבראשית היו אנשים שאמונתם התעלתה מעל צללי ההווה וחזתה את ממשויות העתיד. באמצעות אדם הראשון, שת, חנוך, מתושלח, נוח, שם, אברהם, יצחק ויעקב - לאלו ולאנשים אחרים שנשאו חן בעיני ה׳ - נצר ה׳ את התגלויות רצונו היקרות מפז. וכך נתן ה׳ לבני ישראל, העם הנבחר שדרכו יינתן לעולם המשיח המובטח, את הידע על מצוות תורתו, ועל הגאולה שתושג באמצעות קורבן התמורה של בנו האהוב.

תקוות ישראל התגלמה בהבטחה שניתנה לאברהם בשעה שה׳ קרא לו והבהיר לו את ייעודו; בשלב מאוחר יותר שב אברהם וחזר עליה באוזני צאצאיו: ״ונברכו בך כל משפחת האדמה״ (בראשית י״ב 3).

בשעה שתכליתו של ה׳ בגאולת האנושות נפרשה לפני אברהם, זרחה שמש הצדקה על לבו והאפלה שהיה שרוי בה התפוגגה. לבסוף, כאשר המושיע בכבודו ובעצמו התהלך עלי אדמות ושוחח עם בני האדם, הוא נשא עדות בפני עם ישראל על תקוות הגאולה המזהירה שפיעמה בליבו של אבי האומה, אשר תתגשם באמצעות ביאת המושיע. וכך הכריז המשיח: ״אברהם אביכם שש לראות את יומי, ואכן ראה ושמח״ (יוחנן ח׳ 56).

אותה תקווה מבורכת בושרה בברכה שנתן יעקב על ערש דווי לבנו יהודה:

״יהודה, אתה יודוך אחיך, ידך בעורך אויביך; ישתחוו לך בני אביך...
לא יסור שבט מיהודה, ומחקק מבין רגליו, עד כי יבוא שילה, ולא
יקהת עמים.״

(בראשית מ״ט 10-8).

פעם נוספת, על סף הארץ המבוטחת, בושרה ביאת מושיע העולם בנבואת בלעם:

״אראנו ולא עתה, אשורנו ולא קרוב; דרך כוכב מיעקב, וקם שבט
מישראל, ומחץ פאתי מואב, וקרקר כל בני שת.״

(במדבר כ״ד 17).

באמצעות משה נצר עם ישראל את תכלית ה׳ לשלוח את בנו, המשיח, כמושיע האנושות החוטאת. זמן קצר לפני מותו הכריז משה לפני העם: ״נביא מקרבך מאחיך כמוני, יקים לך יהוה אלוהיך: אליו תשמעון.״

משה הסביר לעם ישראל מפורשות את פועלו של המשיח שיבוא לעולם. ה׳ אמר למשה עבדו: ״נביא אקים להם מקרב אחיהם, כמוך; ונתתי דברי בפיו, ודיבר אליהם את כל אשר אצוונו״ (דברים י״ח 15, 18).

בימי אבות האומה, הקורבנות שהועלו בעת עבודת ה׳ היוו תזכורת מתמדת לביאת המושיע, וכך גם טקסי הקודש במקדש במהלך תולדות ישראל. בעבודת sהקודש במשכן, ובמקדש שהוקם בשלב מאוחר יותר, למדו בני העם מדי יום ביומו, באמצעות סמלים ואותות מבשרים, את האמיתות הכבירות המתייחסות לביאת המשיח כגואל, כוהן עליון ומלך מלכי המלכים; מדי שנה בשנה נישאו רוחם ומחשבותיהם אל האירועים החותמים את העימות הגדול בין המשיח לשטן, את ההיטהרות הסופית של היקום מן החטא ומהחוטאים. הקורבנות והמנחות על פי חוקי העולה בתורת משה הצביעו על עבודת ה׳ נשגבה יותר, עבודת ה׳ שמיימית. המקדש הארצי היה אך ורק סמל או ״בבואה״ של המשכן האמיתי בשמיים. במקדש הארצי הועלו מנחות וקורבנות; ה״קודש״ ו״קודש הקודשים״ במקדש היוו את ״תבנית הדברים הנמצאים בשמים,״; שכן כיום, המשיח, הכוהן הגדול העליון שלנו, ״משרת בקודש ובמשכן האמיתי אשר כונן אלוהים ולא אדם״ (האיגרת אל העברים ט׳ 9, 23; ח׳ 2, 5).

מן היום שבו הכריז ה׳ באוזני הנחש בגן עדן: ״ואיבה אשית בינך ובין האחשה, ובין זרעך ובין זרעה״ (בראשית ג׳ 15), ידע השטן כי לעולם לא תהיה לו שליטה מוחלטת על בני העולם הזה. כשאדם וחווה ושני בניהם החלו להקריב את העולות שנועדו לעבודת האל, וכוננו ביד ה׳ כסמל למושיע שיבוא לעולם, ראה השטן בקורבנות אלה סמל לתקשורת בין הארץ לשמיים. במהלך הדורות הארוכים שחלפו מאז, הוא התאמץ ללא הרף לעצור את התקשורת הזו. ללא ליאות פעל כדי להציג את אלוהים באור מוטעה, ולפרש באופן שגוי את טקסי עבודת הקודש המצביעים על המשיח. לדאבוננו, הוא נחל הצלחה בקרב חלק גדול מחברי משפחת האדם.

בזמן שאלוהים חפץ ללמד את בני האדם כי המתנה יקרת הערך שנתן לאנושות מתוך אהבתו תפייס בינו לבינם, עושה אויב האנושות כל מאמץ כדי להציג את אלוהים כמי ששמח לאידם של בני האדם ושש על מפלתם. בעטיו סולפה תכליתם של הקורבנות וטקסי הקודש שכוננו בשמיים כדי לחשוף את אהבת ה׳ לאנושות; סילוף זה נועד כדי שהם ישמשו אמצעי שדרכו מקווים החוטאים לשווא לשכך את זעמו של האל הפגוע ולהתפייס עימו באמצעות מנחות, עולות, תרומות ומעשי חסד.

בעת ובעונה אחת ביקש השטן לעורר ולהעצים את התאוות הרעות המקננות בלב האדם, וזאת במטרה שדרך חטאים חוזרים ונשנים, רבבות בני אדם יתרחקו יותר ויותר מאלוהים, בעודם כבולים ללא תקווה בכבלי החטא.

כשדבר ה׳ הועלה על הכתב בידי נביאי ישראל, השטן למד בשקדנות את הנבואות המשיחיות. הוא התחקה בקפדנות אחר המילים שתיארו בבהירות את פועלו של המשיח בקרב בני האדם כעבד סובל, קורבן תמורה ומלך מנצח. בגווילי מגילות התנ״ך, הוא קרא על המושיע העתיד לבוא, אשר יובל ״כשה לטבח״, ויאמרו עליו כי ״משחת מאיש מראהו; ותוארו מבני אדם״ (ישעיה נ״ג 7; נ״ב 14). המושיע המובטח, גואל האנושות, נידון להיות בזוי, דחוי ומעונה: ״נבזה וחדל אישים, איש מכאובות וידוע חלי... נגוע, מוכה אלהים ומעונה״; עם זאת, הוא יפעל במלוא גבורתו כדי להושיע את דלי העם ולשבור את כוחם של משעבדיהם: ״פלטו דל ואביון; מיד רשעים הצילו״ (ישעיה נ״ג 3, 4; תהילים פ״ב 4). נבואות אלה גרמו לשטן לרעוד מפחד; ואף על פי כן, הוא לא ויתר על זממו לסכל ככל הניתן, את אמצעי החסד שכונן ה׳ לגאולת האנושות האובדת. הוא החליט לעוור את עיני בני האדם ככל שיעלה בידו למשמעות האמיתית של הנבואות המשיחיות, וזאת כדי לסלול את הדרך לדחיית המשיח בעת ביאתו לעולם.

במהלך הדורות שקדמו למבול נחל השטן הצלחה במאמציו לעורר מרי גורף בעולם כולו נגד ה׳. ואולם, אפילו לקחי המבול נשתכחו במהרה. בדרכים יצירתיות וערמומיות, בחנופה ובגניבת דעת הוביל השטן את בני האדם, צעד אחר צעד, למרי בוטה. פעם נוספת דומה היה שידו הייתה על העליונה, אך תכליתו של ה׳ לאנושות החוטאת לא בוטלה בעטיו. דרך צאצאי אברהם הצדיק, בן לשושלת שם, ישתמר ידע על תוכניותיו רבות החסד של ה׳ למען הדורות הבאים. מעת לעת יקומו שליחים מטעם ה׳ כדי להסב את תשומת לב העם למשמעות של טקסי הקורבנות, ובמיוחד להבטחת ה׳ בדבר ביאת המושיע, שחוקי תורת הקורבנות (קרבן העולה) הצביעו עליו. כך יישמר העולם מפני כפירה כלל עולמית.

תוכנית ה׳ התבצעה, אך לא בלי התנגדות נחרצת. אויב האמת והצדקה פעל בכל דרך אפשרית כדי לגרום לצאצאי אברהם לשכוח את קריאתם הנעלה והקדושה, ולהדיחם לעבוד אלילי שקר. לעתים קרובות הוכתרו מאמציו בהצלחה. במהלך דורות רבים, טרם ביאת המשיח הראשונה, אפפה חשכה את העולם ועלטה כבדה ירדה על בני האדם. השטן הטיל את צלו השטני על דרכם, וזאת כדי למנוע מהם להשיג את הידע על אלוהים ועל העולם הבא. רבבות ישבו תחת צלו הקודר של המוות. תקוותם היחידה הייתה שהקדרות תתפוגג, ואלוהים ייחשף במלוא זוהרו ותפארתו.

בחזון נבואי חזה דוד, משוח ה׳, את ביאת המשיח שתפציע כאור השחר: ״וכאור בקר, יזרח שמש; בקר לא עבות״ (שמ״ב כ״ג 4). הנביא הושע העיד על אודות המושיע: ״כשחר נכון מצאו״ (הושע ו׳ 3). בחרישיות ורכות מפציע השחר על הארץ, מפזר את צללי החושך ומעיר את העולם לחיים. כך תזרח שמש הצדקה על העולם: ״וזרחהה לכם... שמש צדקה ומרפא בכנפיה״ (מלאכי ג׳ 20). ההמונים השרויים בעלטה ״בארץ צלמוות״ יראו ״אור גדול״ (ישעיה ט׳ 2).

הנביא ישעיהו שחזה בהתפעמות ובשמחה עילאית בגאולה נשגבה זו, הכריז:

״כי ילד יולד לנו, בן ניתן לנו, ותהי המשרה על שכבו; ויקרא שמו פלא
יועץ, אל גיבור, אבי עד, שר שלום. למרבה המשרה ולשלום אין קץ
על כיסא דוד ועל ממלכתו, להכין אותה ולסעדה במשפט ובצדקה
מעתה ועד עולם. קנאת יהוה צבאות תעשה זאת.״

(ישעיה ט׳ 6,7).

בדורות מאוחרים יותר בתולדות ישראל, טרם ביאת המשיח הראשונה, הכול הבינו כי ביאת המשיח אוזכרה בנבואות. הנביא ישעיהו ניבא על המשיח: ״נקל מהיותך לי עבד להקים את שבטי יעקב, ונצורי ישיראל להשיב; ונתתיך לאור גוים, להיות ישועתי עד קצה הארץ.״ ״ונגלה כבוד יהוה; וראו כל בשר יחדיו״ (ישעיה מ״ט 6; מ׳ 5). בתקופה מאוחרת יותר העיד יוחנן המטביל בעוז ובאומץ על האור שזרח על האנושות, כשהכריז: ״אני קול קורא במדבר, פנו דרך יהוה, כמו שאמר ישעיהו הנביא״ (יוחנן א׳ 23).

המשיח קיבל את ההבטחה הנבואית הבאה: ״כה אמר יהוה, גואל ישראל קדושו...

כה אמר יהוה... ואצרך, ואתנך לברית עם, להקים ארץ, להנחיל נחלות שוממות. לאמור לאסורים צאו, לאשר בחושך היגלו... לא ירעבו ולא יצמאו ולא יכם שרב ושמש: כי מרחמם ינהגם ועל מבועי מים ינהלם״ (ישעיה מ״ט 10-7).

בעלי האמונה בע םישראל, צאצאי השושלת הקדושה שנצרה את הידע על אלוהים, התחזקו באמונתם באמצעות הגות בפסוקים אלה ובפסוקים דומים אחרים. בשמחה עילאית הם קראו כיצד ימשח ה׳ את המשיח וישלח אותו ״לבשר ענוים... לחבוש לנשברי לב, לקרא לשבוים דרור,״ ולהכריז על ״שנת רצון ליהוה״ (ישעיה ס״א 1, 2).

ואולם, ליבם נמלא עצב כאשר הגו בסבל ובייסורים שחייב המשיח לעבור כדי להגשים את תכליתו האלוהית. בענווה ושפלות רוח הם עקבו אחר המילים הנבואיות במגילת הנביא ישעיהו:

״מי האמין לשמועתנו?
וזרוע יהוה על מי נגלתה?
ויעל כיונק לפניו, וכשורש מארץ ציה, לא תאר לו, לא הדר;
ונראהו ולא מראה ונחמדהו.
נבזה וחדל אישים, איש מכאבות וידוע חלי;
וכמסתר פנים ממנו, נבזה ולא חשבנוהו.
״אכן חלינו הוא נשא, מוכה אלוהים ומעונה.
״והוא מחלל מפשענו, מדוכא מעוונתינו;
מוסר שלומינו עליו, ובחבורתו נרפא לנו.
״כולנו כצאן תיענו, איש לדרכו פנינו;
ויהוה הפגיע בו את עוון כולנו.
״ניגש והוא נענה, ולא יפתח פיו, כשה לטבח יובל,
וכרחל לפני גזזיה נאלמה; ולא יפתח פיו.
״מעצר וממשפט לוקח, ואת דורו מי ישוחח?
כי נגזר מארץ חיים, מפשע עצמי נגע למו.

ויתן את רשעים קברו, ואת עשיר במותיו;
על לא חמש עשה ולא מרמה בפיו.״

(ישעיה נ״ג 9-1).

ה׳ בכבודו ובעצמו דיבר באמצעות הנביא זכריה על המשיח הסובל, כשהכריז: ״חרב, עורי על רעי ועל גבר עמיתי... הך את הרעה״.״ (זכריה י״ג 7). המשיח שנועד לשמש ערבון ותחליף לאדם החוטא, היה חייב לשאת את העונש שנגזר על החוטא על פי דין הצדק האלוהי. היה עליו לחוות על בשרו צדק מהו. היה עליו לדעת מה יחושו החוטאים אילו יתייצבו לפני ה׳ ללא מליץ.

באמצעות מחבר מזמורי התהילים ניבא הגואל על עצמו:

״חלפה שברה לבי, ואנושה. ואקוה לנוד ואין;
ולמנחמים ולא מצאתי. ויתנו בברותי ראש, ולצמאי ישקוני חומץ.״

(תהילים ס״ט 21, 22).

המושיע ניבא על היחס שהוא עתיד לקבל: ״כי סבבוני כלבים; עדת מרעים הקיפוני כארי, ידיי ורגליי. ״אספר כל עצמותי; המה יביטו יראו בי. יחלקו בגדי להם, ועל לבושי יפילו גורל.״ (תהילים כ״ב 19-16).

ואולם, נבואות עגומות אלה, המתארות את הסבל המר והמוות האכזרי שיהיו מנת חלקו של המשיח המובטח, אף גדושות בשלל הבטחות. ה׳ הכריז כי בחפצו לייסר את המושיע כדי שישמש קורבן חטאת, יושיע רבים וינחל ניצחון וחיי נצח. ככתוב:

״ויהוה חפץ דיכאו, החלי, אם תשים אשם נפשו,
יראה זרע, יאריך ימים; וחפץ יהוה בידו יצלח.
מעמל נפשו יראה, ישבע.
בדעתו יצדיק צדיק עבדי לרבים; ועונתם הוא יסבל.
״לכן אחלק לו ברבים, ואת עצומים יחלק שלל,
תחת אשר הערה למות נפשו ואת פשעים נמנה;
והוא חטא רבים נשא, ולפשעים יפגיע.״

(ישעיה נ״ג 12-10).

מתוך אהבתו העזה לחוטאים ניאות המשיח לשלם את מחיר גאולתם: ״וירא כי אין איש, וישתומם כי אין מפגיע.״ אף אחד זולתו לא יכול היה לפדות את בני האדם מכוחו של האויב; ״ותושע לו זרעו, וצדקתו היא סמכתהו״ (ישעיה נ״ט 16).

״הן עבדי אתמך בו, בחירי רצתה נפשי; נתתי רוחי עליו, משפט לגוים יוציא״
(ישעיה מ״ב 1).

בחייו עלי אדמות, המושיע לא היה אמור לעמוד על זכויותיו, להתבלט ולזכות בכבוד, יוקרה והעצמה. הכבוד שחולק העולם לבעלי השררה, הממון והכישרונות, לא היה אמור להיות מנת חלקו של בן האלוהים. הוא לא היה אמור לנקוט באמצעים שבני האדם נוקטים בהם כדי לזכות בכבוד או לרכוש לעצמם בעלי ברית. התכחשותו העצמית המוחלטת נובאה מראש:

״לא יצעק ולא ישא; ולא ישמיע בחוץ קולו. קנה רצוץ לא ישבר,
ופשתה כהה לא יכבנה; לאמת יוציא משפט״

(ישעיה מ״ב 2, 3).

המושיע היה אמור להתנהג בדרך שונה לחלוטין ממורי התורה בימיו. הוא לא יערוך ויכוחים קולניים או פולחני סגידה ראוותניים; הוא לא ייעשה שום צעד כדי לקצור תשואות. המשיח היה אמור לחסות באלוהים, ואלוהים היה אמור להתגלות באופיו של בנו. ללא ידע על אלוהים, האנושות תאבד לנצח. ללא עזרה מיד ה׳, בני האדם ילכו וידרדרו לשפל המדרגה. חיים ועוצמה חייבים לבוא מידיו של המשיח, בורא היקום. האדם לא יוכל למלא את צרכיו בדרך אחרת.

עוד נובא על המשיח: ״לא יכהה ולא ירוץ, עד ישים בארץ משפט; ולתורתו, איים ייחלו.״ בן אלוהים ׳יגדיל תקרה ויאדיר.״ (ישעיה מ״ב 4, 21). המשיח לא היה אמור להפחית מחשיבות התורה או לבטל את מצוותיה המחייבות; אדרבה, הוא היה אמור לרומם אותה. בעת ובעונה אחת, הוא היה אמור לשחרר את מצוות ה׳ מהתקנות היתרות המעיקות שהוספו עליהן ביד אדם, אשר ריפו את ידיהם של אנשים רבים שהשתדלו לשרת את ה׳ כהלכה ולשאת חן בעיניו.

על אודות שליחותו של המושיע נאמר בדבר ה׳: ׳׳אני יהוה קראתיך בצדק, ואחזק בידך; ואצרך, ואתנך לברית עם, לאור גוים. לפקח עינים עורות, להוציא ממסגר אסיר, מבית כלא יושבי חושך. אני יהוה, הוא שמי; וכבודי לאחר לא אתן , ותהולתי לפסילים. הראשונות הנה באו; וחדשות אני מגיד, בטרם תצמחנה אשמיע אתכם״ (ישעיה מ״ב 9-6).

באמצעות הזרע המובטח יביא אלוהי ישראל תשועה לציון: ׳׳ויצא חוטר מגזע ישי, ונצר משורשיו יפרה.״ ״לכן יתן אדוני הוא לכם אות: הנה העלמה הדה ויולדת בן, הקראת שמו עימנו אל. חמאה ודבש יאכל, לדעתו מאוס ברע, ובחור בטוב״ (ישעיה י״א 1; ז׳ 14, 15).

״ונחה עליו רוח יהוה, רוח חוכמה ובינה, רוח עצה וגבורה, רוח דעת, ויראת יהוה. והריחו ביראת יהוה; ולא למראה עיניו ישפוט, ולא למשמע אוזניו יוכיח. ושפט בצדק דלים, והוכיח במישור לענוי ארץ; והכה ארץ בשבט פיו, וברוח שפתיו ימית רשע. והיה צדק אזור מותניו; והאמונה אזור חלציו.״ ״והיה ביום ההוא, שורש ישי אשר עמד לנס עמים, אליו גוים ידרשו; והיתה מנוחתו כבוד.״ (ישעיה י״א 5-2, 10).

״הנה איש צמח שמו... ובנה את היכל יהוה. והוא יבנה את היכל יהוה, והוא ישא הוד, וישב ומשל על כסאו; והיה כוהן על כסאו.״ (זכריה ו׳ 12, 13).

יום יבוא שבו ינבע מעיין ״לחטאת, ולנידה״ (זכריה י״ג 1); או אז, ישמעו בני האדם את ההזמנה המבורכת:

״הוי כל צבא לכו למים, ואשר אין לו כסף;
לכו שיברו, ואכלו, ולכו שיברו בלוא כסף ובלוא מחיר,
יין וחלב. למה תשקלו כסף בלוא לחם?
ויגיעכם בלוא לשבעה?
שימעו שמוע אלי ואכלו טוב, ותתענג בדשן נפשכם.
״הטו אוזניכם ולכו אלי, שימעו ותחי נפשכם;
ואכרתה לכם ברית עולם, חסדי דוד הנאמנים.״

(ישעיה נ״ה 3-1).

לישראל ניתנה ההבטחה: ״והן עד לאומים נתתיו; נגיד ומצוה לאומים. הן גוי לא תדע תקרא, וגויי לא ידעוך אליך ירוצו, למען יהוה אלוהיך, ולקדוש ישראל כי פארך.״ (ישעיה נ״ה 4, 5).

״קרבתי צידקתי לא תרחק, ותשועתי לא תאחר; ונתתי בציון תשועה, לישראל תפארתי.״ (ישעיה מ״ו 13).

המשיח היה אמור לחשוף בפני האנושות, באמצעות מוצא פיו ומעשיו עלי אדמות, את כבוד ה׳, אלוהים האב. כל פעולה שעשה בחייו, כל מילה שהגה מפיו, כל נס שחולל, נועדו להרעיף על האנושות השרויה בחטא את אהבתו הנצחית של אלוהים.

״על הר גבה עלי לך, מבשרת ציון, הרימי בכוח קולך, מבשרת ירושלים;
הרימי, אל תיראי, אימרי לערי יהודה, הנה אלוהיכם.
הנה אדוני יהוה בחזק יבוא, וזרעו משלה לו;
הנה שכרו איתו, ופעולתו לפניו.
כרועה עדרו יראה, בזרעו יקבץ טלאים, ובחיקו ישא; עלות ינהל.״

(ישעיה מ׳ 9-11)

״ושמעו ביום ההוא החירשים דברי ספר;
ומאפל ומחושך עיני עיוורים תראינה.
ויספו ענווים ביהוה שמחה;
ואביוני אדם בקדוש יראל יגילו.״
״וידעו תעי רוח בינה; ורוגנים ילמדו לקח.״

(ישעיה כ״ט 18, 19, 24).

וכך, דרך אבות האומה ונביאי ה׳, כמו גם באמצעות סמלים ואותות מבשרים, דיבר אלוהים אל העולם על ביאת הגואל שיושיע את האנושות מחטאיה. נבואות רבות שנכתבו בהשראת רוח הקודש הצביעו על ביאת המושיע, ״חמדת כל הגוים״ (חגי ב׳ 7). אפילו מקום לידתו ומועד הופעתו צוינו בפרוטרוט. משיח בן דויד חייב להיוולד בעירו של דויד. הנביא מיכה הכריז: ״ואתה בית לחם אפרתה, צעיר להיות באלפי יהודה, ממך לי יצא להיות מושל בישראל; ומוצאתיו מקדם, מימי עולם.״ (מיכה ה׳ 1).

ראשי ההנהגה הרוחנית איששו את הנבואה הזו כאשר הכריזו לגבי הולדת המושיע:

״׳ואתה בית לחם ארץ יהודה, אינך צעיר באלופי יהודה, כי ממך יצא
מושל אשר יראה את עמי ישראל.״

(נתי ב׳ 6).

פרטים על מועד ביאת המשיח הראשונה, ועל חלק מן האירועים העיקריים שייקשרו למפעל חייו של המושיע, נמסרו לדניאל מפי המלאך גבריאל. המלאך אמר: ״שבועים שבעים נחתך על עמך ועל עיר קדשך, לכלא הפשע ולהתם חטאת ולכפר עוון ולהביא צדק עולמים ולחתום חזון ונביא ולמשוח קודש קודשים.״ (דניאל

ט׳ 24). על פי נבואות התנ״ך, יום אחד מקביל לשנה אחת (ראו במדבר י״ד 34; יחזקאל ד׳ 6). שבעים השבועות, או ארבע מאות ותשעים יום, מייצגים ארבע מאות ותשעים שנים. נקודת המוצא של תקופה זו צוינה בנבואה הבאה: ״ותדע ותשכל מן מוצא דבר, להשיב ולבנות ירושלים עד משיח נגיד שבועים שבעה, ושבועים שישים ושניים...״ (דניאל ט׳ 25). דהיינו, שישים ותשעה שבועות, או ארבע מאות שמונים ושלוש שנים. הצו שהורה על בנייתה מחדש ושיקומה של ירושלים, שהושלם באמצעות צו ארתחשסתא לונגימאנוס, בוצע בסתיו, שנת 457 לפני הספירה (עזרא ו׳ 14; ז׳ 1, 9). מעת זו יחלפו ארבע מאות שמונים ושלוש שנים עד לסתיו, שנת 27 לספירה. לפי הנבואה, בשנה זו יכהן המושיע, משיח ה׳, עלי אדמות. בשנת 27 לספירה קיבל ישוע בשעת טבילתו את משיחת רוח הקודש; מיד לאחר מכן הוא החל בכהונתו הציבורית. או אז, הוכרז המסר: ׳׳מלאה העת וקרבה מלכות אלוהים!׳׳ (מרקוס א׳ 15).

לאחר מכן אמר המלאך לדניאל: ׳׳והגביר ברית לרבים שבוע אחד [שבע שנים].״ במשך שבע שנים מתחילת כהונתו של המשיח תבושר הבשורה, במיוחד ליהודים; במשך שלוש וחצי שנים, המשיח, בכבודו ובעצמו, יבשר את בשורת הגאולה, ולאחר מכן היא תבושר מפי השליחים. ״שבוע אחד וחצי השבוע ישבית זבח ומנחה׳׳ (דניאל ט׳ 27). באביב שנת 31 לספירה, המשיח, שה הפסח האמיתי, קורבן התמורה שלנו, נצלב בגולגולתא. באותה השעה נקרעה פרוכת המקדש לשניים, אות להשבתת טקסי הקורבנות במקדש, לאחר שקדושתם, חשיבותם ונחיצותם של הקורבנות התפוגגו. הגיעה השעה לחדול להעלות קורבנות ומנחות במקדש.

השבוע האחד - שבע השנים - הסתיים בשנת 34 לספירה. ואז, בסקילתו של סטפנוס, הביעו בני ישראל את מאיסתם הסופית בבשורה; תלמידי המשיח שנפוצו בגולה עקב רדיפתם ״עברו בארץ ובישרו את דבר אלוהים״ (מעשי השליחים ח׳ 4). זמן קצר לאחר מכן, שאול שרדף את המשיחיים החל להאמין במשיח והפך לשליח בקרב הגויים.

נבואות רבות על ביאת המשיח גרמו לבני ישראל לחיות בציפייה מתמדת. רבים מתו על קידוש אמונתם, מבלי שנחלו את ההבטחות. ואולם, כשחזו בהן ממרחק, הם הודו כי היו זרים וצליינים בעולם הזה. מימי חנוך ואילך, ההבטחות ששבו וניתנו באמצעות אבות האומה ונביאיה, שמרו על גחלת התקווה המייחלת לביאת המשיח.

אלוהים לא גילה מן ההתחלה את המועד המדויק של ביאת המשיח הראשונה; אפילו כשנבואת דניאל תיארכה את מועד ביאתו, לא הכול פירשו כהלכה את מסר הנבואה.

מאות שנים חלפו, עד שלבסוף גוועו קולות הנביאים. יד הכובש העיקה על ישראל. כאשר בני ישראל נטשו את אלוהים, האמונה התעמעמה, התקווה אפסה וחדלה להאיר את העתיד. דברי הנביאים נבצרו מהבנתם של רבים; אלה שאמונתם הייתה אמורה להישאר חזקה, כבר היו מוכנים ומזומנים להכריז בחוסר אמונה: ׳׳יארכו הימים, ואבד כל חזון׳׳ (יחזקאל י״ב 22). ואולם, במועצת השמיים נקבעה שעת ביאתו של המשיח; ׳׳כאשר מלאה העת, שלח אלוהים את בנו... לפדות את הכפופים לתורה כדי שנקבל את מעמד הבנים׳׳ (אל הגלטים ד׳ 4, 5).

כדי ללמד את האנושות, יש לדבר אליה בשפתה שלה. שליח הברית מוכרח לדבר. קולו חייב להישמע בהיכלו. הוא, יוצרה של האמת, חייב להפריד את האמת מן המוץ של מלל האדם, שכן מילות האדם הפכו אותה חסרת תוקף. עקרונות מלכות האלוהים ותוכנית הגאולה חייבים להיות מוגדרים בבהירות. יש להציג בפני בני האדם את לקחי התנ׳׳ך במלואם.

כשהמשיח בא לבסוף לעולם בדמות בשר ודם (פיל׳ ב׳ 7), והחל בכהונת החסד שלו, עלה בידי השטן לפצוע את עקבו בלבד, ואילו המשיח היכה ומחץ את ראש אויבו כל אימת שחווה השפלה או סבל. סאת הייסורים שהמיט החטא על העולם נשפכה על המושיע החף מחטא; ואולם, בזמן שהמשיח נשא באורך רוח את התנגדותם ומריים של החוטאים, הוא שילם את מחיר חובם ושבר את כבלי השעבוד שכבלו את האנושות. כל אנחת צער שיצאה מליבו, כל קללה וכל עלבון שהוטחו על ראשו, פעלו למען גאולת האנושות.

אילו עלה בידי השטן להדיח את המשיח לפיתוי אחד ויחיד, אילו היה גורם לו לעשות ולו צעד שגוי אחד, או אפילו להגות מחשבה אחת שיכתימו את טוהרו הצרוף, היה שר החושך נוחל ניצחון על המושיע )ששימש כערבון בעבור האנושות כדי לפדותה משבייה ומחטאיה), והוא היה משיג שליטה על כל משפחת האדם.

בשעת הפיתוי במדבר, בגן בגת שמנים ועל הצלב, העמיד מושיענו כלי נשק נגד שר החושך. פצעיו היו לשלל שנחל בניצחונו בעבור האנושות. בעודו תלוי על הצלב, כואב ומיוסר, בזמן שרוחות רעות שמחו לאידו ורשעים גידפוהו, נמחץ עקבו של המשיח בידי השטן. אך פעולה זו עצמה מחצה את ראשו של הנחש. באמצעות מותו הצמית המשיח ״את זה שבידו ממשלת המוות, הוא השטן׳ (אל העברים ב׳ 14). צעד זה חתם לעד את גורלו של שר המורדים, והבטיח לעד את הצלחתה של תוכנית הגאולה. במותו נחל המשיח ניצחון מוחץ על כוחו של המוות; בתחייתו, הוא פתח לרווחה את שערי הקבר לכל תלמידיו. בעימות הגדול האחרון אנו חוזים בהתגשמות הנבואה: ״הוא ישופך ראש, ואתה תשופנו עקב״ (בראשית ג׳ 15).

׳׳אהובי, עכשיו ילדי אלוהים אנחנו, ועוד לא נגלה מה נהיה. יודעים אנו שבהיגלותו נהיה כמוהו, כי נראהו כמו שהוא׳׳ (יוח׳׳א ג׳ 2). מושיענו סלל את הדרך כדי שהחוטאים הגדולים ביותר, הנזקקים הגדולים ביותר והנדכאים והמבוזים ביותר, יוכלו לבוא אל אביהם שבשמיים.

״יהוה, אלוהי אתה, ארוממך, אודה שימך, כי עשית פלא:
עצות מרחק, אמונה אמן״

(ישעיה כ״ה 1).

בית ישראל

באמצעות הכרזת אמיתות הבשורה הנצחית לכל אומה, שבט וגזע, מגשימה קהילת ה׳ עלי אדמות בימינו את הנבואה העתיקה: ״יציץ ופרח ישראל; ומלאו פני תבל תנובה״ (ישעיה כ״ז 6). תלמידי ישוע, בשיתוף פעולה עם מלאכי ה׳, משתלטים במהירות על כל המקומות השוממים בעולם הזה; כתוצאה ממאמציהם, הם קוצרים יבול רב של נשמות יקרות. היום, יותר מאי פעם, הפצת אמיתות כתבי הקודש דרך קהילת המשיח המקודשת מביאה לבני האדם את הברכות, הטובות והיתרונות שבושרו מאות שנים קודם לכן בהבטחה שניתנה לאברהם, לכל ישראל, ולקהילת האלוהים עלי אדמות בכל דור ודור: ״ואברכך... והיה ברכה״ (בראשית י״ב 2).

הבטחה זו הייתה אמורה להתגשם במידה רבה במאות השנים שבאו אחרי שיבת בני ישראל מארץ שעבודם. הייתה זו תוכניתו של ה׳ שהעולם כולו יתכונן לקראת ביאת המשיח הראשונה, כשם שבימינו נסללת הדרך לביאתו השנייה. בתום ימי הגלות המשפילה, אלוהים בחסדו העניק לעמו ישראל את ההבטחה הבאה מפי זכריה: ״כה אמר יהוה, שבתי אל ציון, ושכנתי בתוך ירושלים; ונקראה ירושלים עיר האמת, והר יהוה צבאות הר הקודש...

ה׳ הבטיח לעמו: ״הנני מושיע את עמי... והיו לי לעם, ואני אהיה להם לאלוהים באמת ובצדקה.״(זכריה ח׳ 3, 7, 8).

הבטחות אלה הותנו בציות העם למצוות ה׳. אל להם לשוב ולבצע את החטאים שרווחו בקרבם טרם הגלות. ה׳ הוכיח את בני העם שעסקו בבניית הארץ מחדש: ״משפט אמת שפוטו, וחסד ורחמים עשו איש את אחיו. ואלמנה ויתום גר ועני, אל תעשקו; ורעת ואיש אחיו, אל תחשבו בלבבכם.״ ״דברו אמת איש ואת רעהו; אמת ומשפט שגלום שפטו בשעריכם״ (זכריה ז׳ 9, 10; ח׳ 16).

עשירות ושופעות היו הברכות, הן הרוחניות והן הגשמיות, שהובטחו למי שיחיה על פי עקרונות הצדק האלה. ה׳ הכריז: ״כי זרע השלום, הגפן תיתן פריה והארץ תיתן את יבולה, והשמים יתנו טלם; והנחלתי את שארית העם הזה את כל אלה. והיה כאשר היתה קללה בגוים, בית יהודה ובית ישראל, כן אושיע אתכם, והייתם ברכה״ (זכריה ח׳ 13,12).

בזכות גלות בבל נגמלו בני ישראל מעבודת האלילים שרווחה בקרבם. לאחר שיבת ציון, הם התמקדו בהנחיות הרוחניות שקיבלו, ובלימוד צווי התורה ודברי הנביאים הנוגעים לעבודת האל האמיתי. בעקבות שיקום המקדש עלה בידם לבצע את טקסי עבודת ה׳ במקדש במלואם. תחת הנהגת זרובבל, עזרא ונחמיה, הם שבו וכרתו ברית עם ה׳, ונשבעו לשמור את כל מצוותיו וחוקיו. ימי השגשוג שבאו בעקבות ציותם העניקו להם שפע של הוכחות לנכונות ה׳ לקבלם ולמחול להם. ואולם, בשל קוצר ראותם המצמית, הם שבו ונטשו את הגורל המזהיר שיועד להם; ברוב אנוכיותם הם שמרו לעצמם בלבד את תורת ה׳, שנועדה להביא ריפוי וחיים רוחניים לרבבות בני אדם.

כישלון זה למלא את תכלית ה׳ היה ברור וגלוי בימי מלאכי. ביד קשה פעל שליח ה׳ כנגד הרעות החולות שגזלו מישראל את כוחה הרוחני והגשמי ואת ברכותיה הרוחניות והחומריות. בתוכחתו נגד החוטאים, הוא לא חסך שבטו מן הכוהנים ומן העם. להלן ״משא דבר יהוה אל ישראל ביד מלאכי״: אל תשכחו את לקחי העבר; דבקו בברית שנכרתה בין ה׳ לבית ישראל. רק דרך תשובה בלב שלם תשרה ברכת ה׳ על עמו. הנביא התחנן בפני העם: ״ועתה חלו נא פני אל, ויחננו״ (מלאכי א׳ 1, 9).

ואולם, תוכנית הגאולה שיועדה לאנושות לא סוכלה עקב כישלון רגעי של ישראל. האנשים שהנביא דיבר אליהם מיאנו לשמוע את המסר שניתן להם, אך אף על פי כן, מטרותיו של ה׳ המשיכו להתגשם בעקביות עד להתגשמותן המלאה. ה׳ הכריז דרך שליחו: ״כי ממזרח שמש ועד מבואו, גדול שמי בגוים, ובכל מקום מקוטר מוגש לשמי ומנחה טהורה: כי גדול שמי בגוים.״ (מלאכי א׳ 11).

ה׳ הציע לכרות מחדש את ברית ״החיים והשלום״ שכרת עם בני לוי, שאם היו מקיימים אותה, הייתה מרעיפה עליהם אינספור ברכות. ההצעה ניתנה לאלה שבעבר היו מנהיגים רוחניים, אך עקב חטאיהם הפכו ״נבזים ושפלים לכל העם״ (מלאכי ב׳ 5, 9).

הרשעים הוזהרו בחומרה מפני יום הדין שיבוא עליהם, ומפני תכליתו של ה׳ להעניש כל חוטא בדין מוות שיתבצע במהירות. ואולם, לא הכול נותרו בלא תקווה; נבואות המשפט של מלאכי לוו בהזמנה לאלה שמיאנו לחזור בתשובה, להתפייס עם ה׳. ה׳ האיץ בהם: ״שובו אלי ואשובה אליכם״ (מלאכי ג׳ 7).

דומה שכל לב ייענה בשמחה להזמנה כזו. אלוהי השמיים מפציר בבניו הסוררים לשוב אליו כדי שיוכלו לשוב ולשתף עימו פעולה בקידום מלאכתו בעולם. ה׳ מושיט את ידו כדי לאחוז בידיהם של בני ישראל, וכדי לסייע להם לצלוח את הדרך הצרה של ההתכחשות העצמית וההקרבה העצמית, וזאת כדי שיוכלו לחלוק עמו את נחלתם וירושתם כבני אלוהים. האם ייעתרו להפצרותיו? האם יזהו את תקוותם היחידה?

כמה עגום הוא המשך הסיפור. בימי הנביא מלאכי היססו בני ישראל להכניע את ליבם הגאה לה׳, לציית לו ברצון ובאהבה ולשתף עימו פעולה בלב שלם. תשובתם המיתממת נראית כניסיון ברור להוכיח את צדקתם. הם השיבו לאלוהים בשאלה: ״במה נשוב?״ כאן מגלה ה׳ לבני עמו את אחד החטאים המיוחדים שהם ביצעו. הוא שואל אותם: ״היקבע אדם אלהים, כי אתם קבעים אוני?״ כלומר, האם יגזול אדם מאלוהים? אך העם שאינו מודה בחטאיו ממשיך לשאול במרי: ״במה קבענוך?״ כלומר, כיצד ומתי גזלנו אותך?

ה׳ משיב להםמפורשות: ״המעשר והתרומה.״ כלומר,במעשרות ובתרומות שאינכם נותנים. ה׳ ממשיך להוכיח את העם: ״במארה אתם נארים, ואותי אתם קובעים, הגוי כולו. הביאו את כל המעשר אל בית האוצר, ויהי טרף בביתי, ובחנוני נא בזאת, אמר יהוה צבאות: אם לא אפתח לכם את ארובות השמים והריקותי לכם ברכה עד בלי די. וגערתי לכם באוכל, ולא ישחת לכם את פרי האדמה; ולא תשכל לכם הגפן בשדה, אמר יהוה צבאות. ואישרו אתכם כל הגוים, כי תהיו אתם ארץ וחפץ, אמר יהוה צבאות.״ (פסוקים 12-7).

אלוהים מברך את מעשי ידי האדם כדי שהאדם יחזיר לו את חלקו. ה׳ מרעיף על בני האדם את קרני החמה וגשמי הברכה; הוא מצמיח בעבורם את התבואה, הפרי והירק; הוא מעניק להם בריאות ויכולת להתפרנס. כל ברכה וברכה באה מידו הרחבה והשופעת, והוא חפץ שבני האדם יביעו את הכרת תודתם בכך שישיבו לו חלק מתנובתם ותוצרתם באמצעות מנחות, מעשרות, תרומות, עולות חטאת וזבחי תודה לה׳. עליהם להקדיש את הונם, רכושם ומשאביהם לשירותו, וזאת על מנת שכרמו לא יישאר עקר ושומם. עליהם ללמוד מה אלוהים היה עושה אילו היה במקומם. עליהם להביא בפניו בתפילה את קשייהם וצרותיהם. עליהם לגלות עניין אמיתי וחף מאנוכיות בבניית ובקידום מלאכתו בכל רחבי התבל.

באמצעות מסרים כגון אלה שנשא מלאכי, אחרון נביאי התנ״ך [חזונו הוא האחרון בספרי תרי עשר], כמו גם באמצעות הדיכוי והשעבוד מיד כובשים זרים, למדו לבסוף בני ישראל את הלקח: שגשוג אמיתי תלוי בציות לתורת ה׳. ואולם, אצל מרביתם, ציותם לא נבע מתוך אמונה ואהבה. אדרבה, מניעיהם היו אנוכיים בלבד. שירות למראית עין שימש כאמצעי להשגת גדולה לאומית. העם הנבחר לא הפך אור לגויים, אלא הלך והתרחק מן העולם בניסיון להגן על עצמו מפיתויי עבודת האלילים. האיסורים שהטיל ה׳ על בני ישראל, שלא התירו נישואי תערובת עם הגויים, ואסרו עליהם לקחת חלק במנהגי האלילות של העמים השכנים, סולפו והוקצנו עד שיצרו חציצה בין בני ישראל ויתר העמים; כתוצאה מכך, הברכות שה׳ הורה לישראל להעניק לעולם, נמנעו מן הגויים.

בעת ובעונה אחת, בני ישראל ניתקו את עצמם מאלוהים באמצעות חטאיהם. הם לא השכילו להבין את החשיבות הרוחנית של טקסי עבודת ה׳ הסמליים. בצדקתם העצמית, הם בטחו במעשיהם הטובים, בקורבנות שהעלו ובחוקים עצמם, במקום להסתמך אך ורק על מעלותיו וזכויותיו של המשיח, שכל חוקי התורה ושיטת הקורבנות הצביעו עליו. וכך, בניסיון לבסס את צדקתם, הם ״ניסו להקים צדקה משלהם, ולא נכנעו לצדקה של אלוהים״ (אל הרומים י׳ 3). הם כוננו לעצמם דת קפדנית הבוטחת בעצמה ואינה תלויה באחרים. הם ניסו לפצות על העדרה של רוח הקודש בקרבם ועל המחסור בחסדי ה׳, באמצעות קיום קפדני ונוקשה של טקסים ופולחנים דתיים. עקב אי שביעות רצונם מן החוקים שכונן ה׳, בכבודו ובעצמו, הם העמיסו על צווי ה׳ אינספור תקנות ומצוות יתרות שבדו מליבם. ככל שהתרחקו מה׳, כך הפכו קפדניים ונוקשים יותר בקיום הנוהגים שיסדו. אך העם שכרע תחת עול התקנות המדוקדקות והמעיקות הללו, לא היה מסוגל לקיים, הלכה למעשה, את מצוות התורה. עקרונות הצדק הנשגבים שכוננו בעשרת הדברות, והאמיתות הנפלאות שבושרו באמצעות טקסי הקודש הסמליים, עומעמו ונקברו תחת שלל מנהגים, חוקים ומסורות שכוננו ביד אדם. אלה מבני העם שבאמת השתוקקו לשרת את אלוהים, וניסו לקיים את התורה על פי הכללים והאיסורים שהטילו הכוהנים והמנהיגים, נאנקו תחת עול כבד מנשוא.

עם ישראל נכסף לביאת המשיח, אך בעת ובעונה אחת, בני העם התרחקו כל כך מאלוהים בליבם ובחייהם, שלא היה להם שום מושג על אופיו ושליחותו של המושיע המובטח. במקום לייחל לגאולה מן החטא ולתהילה ושלום הנובעים מחיי קדושה, הם מיקדו את כיסופיהם בגאולה מאויבי האומה, ובשיקום כוחה של האומה עד שתהפוך למעצמת על. הם ייחלו למשיח שיבוא כמנצח, ישבור כל עול ושיעבוד וירומם את ישראל למעמד של מעצמה שלטת על כל העמים. כך הצליח השטן להכשיר את לבבות העם למאוס במשיח לכשיבוא. גאוותם ורעיונותיהם השגויים על אופיו ושליחותו של המושיע, ימנעו מהם לשקול בכנות ובכובד ראש את הראיות הרבות למשיחיותו.

למעלה מאלף שנה חיכה עם ישראל לביאת המושיע המובטח. תקוות העם לעתיד מזהיר הסתמכו על אירוע הרה חשיבות זה. במשך אלף שנים, בשירה ובנבואה, בטקסי הקודש במקדש ובתפילות בציבור ובבית, בני ישראל נצרו את שמו הקדוש; ואולם, בבואו, הם לא זיהו שהוא-הוא המשיח אליו נכספו וייחלו זמן רב כל כך, ככתוב, ״הוא בא אל שלו, ואלה אשר לו לא קיבלו אותו״ (יוחנן א׳ 11).

ליבם השטוף באהבה גשמית, לא אימץ בברכה את יקיר השמיים. המושיע נדמה בעיניהם לשורש יבש, ״כשורש מארץ ציה... לא תואר לו ולא הדר.״ הם לא מצאו בו שום חן או יופי שיגרמו להם לחפוץ בו (ישעיה נ״ג 2).

חייו המופתיים של ישוע מנצרת בקרב בני עמו, עם ישראל, היוו תוכחה מתמדת לאנוכיותם, שנחשפה בסירובם להכיר בתביעותיו הצודקות של בעל הכרם, לאחר שמונו בידו לכורמים והופקדו על טיפוחו ושמירתו של כרמו. הם שנאו את הדוגמה המופתית של המושיע כאדם בעל יראת שמיים הדבק באמת; וכשהגיע המבחן הסופי, מבחן הציות שתוצאותיו יניבו חיי נצח או מוות נצחי, הם מאסו בקדוש ישראל, והיו אחראים לצליבתו בגולגלתא.

במשל הכרם שנתן המשיח זמן מה לפני תום כהונתו הארצית, הוא ביקש להסב את תשומת לב ההנהגה הרוחנית בישראל לברכות הכבירות שהורעפו על ישראל והעידו על דרישתו הצודקת של ה׳ מן האומה לציית לו. המושיע הבהיר מפורשות לבני עמו את תכלית ה׳ הנפלאה שתתגשם באמצעות ציותם. בהסירו את המסך מעל העתיד, הראה להם כיצד עקב כישלונה להגשים את תכליתו, איבדה האומה את ברכת ה׳ והמיטה על עצמה הרס וחורבן.

״איש בעל אחזה נטע כרם״ אמר המשיח, ״הוא גידר אותו מסביב, חצב בו יקב ובנה מגדל, ולאחר שהחכיר אותו לכורמים נסע״ (מתי כ״א 33).

כאן התייחס המושיע ל״כרם יהוה צבאות,״ עליו הכריז הנביא ישעיהו לפני מאות שנים כי הוא-הוא ״בית ישראל״ (ישעיה ה׳ 7).

״בהגיע עת הבציר,״ המשיך המשיח, ״שלח [בעל הכרם] את עבדיו אל הכורמים לקבל את הפרי שלו. תפסו הכורמים את עבדיו, את זה הלקו, את זה הרגו ואת זה סקלו. הוסיף ושלח עבדים אחרים, רבים מן הראשונים, וגם להם עשו כך. לבסוף שלח אליהם את בנו באומרו, ׳את בני יכבדו׳. כשראו הכורמים את הבן, אמרו איש אל רעהו, ׳זה היורש, בואו נהרוג אותו ונקח לנו את נחלתו׳. הם תפסו אותו, גרשוהו אל מחוץ לכרם והרגוהו.״ (מתי כ״א 34-39).

לאחר שהמושיע הציג בפני ראשי הכוהנים וזקני העם את גולת הכותרת במעשי רשעותם, הוא שאל אותם: ״ובכן, כשיבוא בעל הכרם, מה יעשה לכורמים ההם?״ הכוהנים עקבו אחר עלילת הסיפור בעניין רב. בלי לקשר את הנושא לעצמם, הם השיבו פה אחד עם העם: ״השמד ישמיד את הרשעים ההם, ואת הכרם יחכיר לכורמים אחרים אשר ישיבו לו את הפרי בעתו.״

ברוב איוולתם, הם חרצו את דינם והכריזו על אובדנם. ישוע הביט בהם במבט נוקב; תחת מבטו החודר הם הבינו שהוא קרא את צפונות ליבם. לרגע קט נחשפה אלוהותו לפניהם במלוא גבורתה. לא ניתן היה לטעות בעוצמתה. הם זיהו בכורמים את עצמם, והכריזו בלי משים: ״חס וחלילה!״

בכובד ראש ובצער רב שאל אותם המשיח: ״האם לא קראתם בכתובים, ׳אבן מאסו הבונים היתה לראש פינה; מאת ה׳ היתה זאת, והיא נפלאת בעינינו׳?״ הוא המשיך ואמר להם: ״על כן אני אומר לכם כי תלקח מכם מלכות האלוהים ותינתן לגוי אשר יפיק את פריה. והנופל על האבן הזאת ישבר לרסיסים, וכל מי שתיפול עליו,תכתש אותו״ (מתיכ״א 34-44).

המשיח היה מונע את הדין שנגזר על עם ישראל אילו עמו קיבל אותו. ואולם, קנאה וחמדנות הקשו את לב העם. הם החליטו לא לקבל את ישוע מנצרת כמשיחם. הם דחו את אור העולם, ולפיכך היו חייהם חשוכים כחושך מצרים. הגורל המר שנובא מראש הושת על עם ישראל. במו ידיהם, בתאוותיהם העזות והבלתי נשלטות, הם המיטו על עצמם את חורבנם. בזעמם העיוור השמידו איש את רעהו. בגאוותם העיקשת והסוררת עוררו את חרון אפם של הכובשים הרומים.

ירושלים חרבה, המקדש היה לעיי חורבות, אדמת אתר המקדש נחרשה כשדה. בני יהודה מתו במיתות אכזריות וקשות. מיליונים נמכרו לעבדות ונלקחו לגלות כשבויים ועבדים.

את מה שיעד ה׳ לעשות למען העולם באמצעות ישראל, העם הנבחר, הוא יגשים לבסוף דרך קהילתו עלי אדמות בימינו. הוא יחכיר את כרמו ״לכורמים אחרים״ - חסידיו שומרי הברית, שיעשו את מלאכתם נאמנה ו״ישיבו לו את הפרי בעיתו.״ מאז ומתמיד היו לה׳ נציגים אמיתיים בעולם, שפעלו לקידום ענייניו ומטרותיו. עדים נאמנים אלה של ה׳ נמנים על ישראל הרוחנית (ההחלטם להשתייך לעמו של אלוהים היא החלטה רוחנית שמקורה ברוח הקדש ולכן הם שייכים לעם ישראל בהתאם לקיום החלטם ולנאמנותם לאלוהים על פי דברו [ישעיהו נו׳ 3, 6-8 ). הם אלה שיזכו בהתגשמות הבטחות הברית שנתן ה׳ לעמו העתיק.

בימינו, קהילת ה׳ חופשיה להשלים את התוכנית האלוהית לגאולת האנושות האובדת. במשך דורות רבים סבלו חסידי ה׳ תחת איסורים שהגבילו את חירותם. בישור הבשורה נאסר, ועונשים חמורים ביותר הוטלו על מי שהעז להפר את הצווים שכוננו ביד אדם.

כתוצאה מכך, כרם ה׳, הכרם הרוחני רחב הידיים, נותר כמעט כולו בשיממונו. בני האדם לא זכו לקבל את האור של דבר ה׳. חשכת הבערות, הטעות והדעה הקדומה איימה להסתיר את הידע של דת האמת. למעשה, קהילת ה׳ עלי אדמות הייתה שרויה ״בגלות״ במהלך תקופה ממושכת זו של רדיפה בלתי פוסקת, כשם שהוחזקו בני ישראל כשבויי מלכות בבל בתקופת הגלות.

ואולם, תודה לאל, קהילת ה׳ אינה משועבדת עוד. לישראל הרוחנית הושבו הזכויות והיתרונות שהוענקו לעם ה׳ בעת שחרורו ויציאתו מבבל. גברים ונשים בכל רחבי העולם נענים למסר שנשלח משמיים - המסר שיוחנן בעל ההתגלות ניבא עליו שהוא יוכרז לפני ביאת המשיח השנייה: ״יראו את אלהים ותנו לו כבוד, כי באה עת משפטו״ (ההתגלות י״ד 7).

לצבאות הרוע אין יותר את הכוח והסמכות לשעבד את קהילת ה׳; שכן ״נפלה, נפלה בבל הגדולה, אשר השקתה את כל הגויים מיין חרון תזנותה.״ לישראל הרוחנית ניתן המסר: ״צאו ממנה עמי, פן תשתתפו בחטאתיה ופן תקבלו ממכותיה״ (פס׳ 8; י״ח 4). כשם שהשבויים העברים הגולים שמעו את המסר ״נוסו מתוך בבל״ (ירמיה נ״א 6), ואז נענו לו ושבו לארץ המובטחת, כך שומעים יראי ה׳ בימינו את המסר המורה להם לצאת מבבל הרוחנית, ומצייתים לו; במהרה יעמדו רגליהם בארץ החדשה, כנען השמיימית, והם יהיו כשלל, כמזכרת ניצחון של החסד האלוהי.

בימי הנביא מלאכי נענתה שאלתם הלגלגנית של הכופרים: ״איה אלוהי המשפט?״ בתשובה הנוקבת: ״ופתאום יבוא אל היכלו האדון אשר אתם מבקשים, ומלאך הברית אשר אתם חפצים הנה בא... וכי מכלכל את יום בואו? ומי העומד בהראותו? כי הוא כאש מצרף, וכברית מכבסים. וישב מצרף ומטהר כסף, וטיהר את בני לוי וזיקק אותם, כזהב וככסף; והיו ליהוה, מגישי מנחה בצדקה. וערבה ליהוה מנחת יהודה וירושלים, כימי עולם וכשנים קדמונית״ (מלאכי ב׳ 17; ג׳ 4-1).

כשהמשיח המובטח עמד להגיע לעולם, קרא מבשרו של המשיח אל החוטאים, המוכסים, הפרושים והצדוקים לעשות תשובה אמיתית: ״שובו בתשובה, כי קרבה מלכות שמים״ (מתי ג׳ 2).

ברוח ובגבורת אליהו הנביא ויוחנן המטביל קוראים שליחי ה׳ בימינו אל העולם שדינו נחרץ, להיערך לאירועים החמורים שיתרחשו במהרה בסמוך לשעות האחרונות של תקופת המבחן וביאת ישוע המשיח כמלך המלכים ואדון האדונים. במהרה יישפט כל אדם על פי מעשיו. הגיעה שעת המשפט של ה׳; על חברי קהילת ה׳ רובצת המחויבות להזהיר את בני האדם הניצבים על סף אובדן נצחי. יש להבהיר בפני כל אדם ואדם בעולם הרחב, שעליו להטות אוזן ולהקשיב לאזהרה בתשומת לב, ולהבין את העקרונות המוטלים על הכף במהלך העימות הגדול - עקרונות שעליהם עומד גורל האנושות כולה.

בשעות אחרונות אלה של תקופת המבחן שניתנה לאנושות, כשגורלה של כל נשמה ונשמה ייחרץ במהרה לנצח נצחים, אדון השמיים והארץ מצפה מקהילתו לקום ולפעול יותר מאי פעם. אלה שזכו לחירות במשיח דרך ידיעת האמת היקרה מפז, נחשבים בעיני האדון ישוע כבחיריו האהובים עליו יותר מכל בני האדם עלי אדמות; הוא סומך עליהם שיספרו בשבחו של המושיע שחילצם מן העלטה והאיר עליהם באור יקרות. עליהם לספר לבני האדם על הברכות המורעפות עליהם ביד רחבה. הבשורות הטובות של הגאולה אמורות להגיע לכל אומה, גזע, שבט ועם. על פי החזיונות שקיבלו נביאי ימי קדם, עתיד כבוד ה׳ לשפוך אור מיוחד על קהילת ה׳ בימי החשכה והכפירה שיקדמו לביאת המשיח השנייה. המשיח, שמש הצדקה ש״מרפא בכנפיה,״ יזרח על קהילתו (מלאכי ג׳ 20). כל תלמיד אמיתי של המשיח אמור להפיץ את אורו, חסדו והשפעתו על הזולת, כדי להעניק חיים, עידוד, עזרה ומרפא אמיתי.

ביאת המשיח תתרחש בתקופה האפלה ביותר בתולדות העולם. בימי נוח ולוט היה העולם שרוי במצב דומה לזה שיקדם לביאת בן האדם [המשיח]. כתבי הקודש הדנים בתקופה זו מכריזים כי השטן יפעל בכל כוחו ״באותות ובמופתי שקר ובכל תרמית רשע המיועדים לבני האבדון׳ (תסל״ב ב, 9, 10). פועלו של השטן נחשף בבהירות כנגד החשכה ההולכת וגוברת, וכנגד תורות הכפירה, הטעויות והאשליות הרבות הרווחות בימים אחרונים אלה. השטן לא רק מוליך שולל את העולם השבוי ברשתו, אלא אף מנחיל את שקריו והטעיותיו לקהילות המתיימרות להיות קהילות אדוננו ישוע המשיח, ושקריו משמשים כשאור המתסיס ומחמיץ אותן. הכפירה הגדולה תלך ותתעבה, תלך ותחשך כעלטה כבדה בחצות הליל. לחסידי ה׳ יהיה זה ליל שימורים, ליל מבחן, ליל בכי ונהי, ליל רדיפות בעבור האמת. ואולם, מליל אפל זה יזרח אורו של אלוהים.

אלוהים מאיר את האפלה בהכריזו: ״יופע אור מחושך״ (קור״ב ד׳ 6). כש׳׳הארץ היתה תהו ובהו, וחושך על פני תהום; ורוח אלוהים, מרחפת על פני המים. ויאמר אליהים: ׳יהי אור׳; ויהי אור״ (בראשית א׳ 2, 3). וכך, בליל האפלה הרוחנית ייצא דבר ה׳ ויכריז: ״יהי אור!״ אלוהים יאמר לקהילתו: ״קומי אורי, כי בא אורך; וכבוד יהוה, עליך זרח״ (ישעיה ס׳ 1). בתנ״ך נאמר: ״הנה החושך יכסה ארץ, וערפל לאומים; ועליך יזרח יהוה, וכבודו עליך יראה״ (פס׳ 2). המשיח, הזוהר באור נגוהות כבוד ה׳, אבינו שבשמיים, בא לעולם כאורו. הוא בא לייצג את אלוהים בפני בני האדם; בכתבי הקודש נכתב עליו: ״אלוהים משח אותו ברוח הקודש ובגבורה,״ והוא ״התהלך בארץ כשהוא עושה חסד ומרפא״ (מה״ש י׳ 38). בבית הכנסת בנצרת הכריז המושיע: ״רוח אדוני עלי, יען משח אותי לבשר ענוים. שלחני לקרוא לשבויים דרור, ולעיוורים פקח קוח; לשלח רצוצים חפשים, לקרא שנת רצון ליהוה.״ (לוקס ד׳ 18, 19, בציטוט מישעיה ס״א 1, 2). השליחות שהטיל על תלמידיו הייתה: ״אתם אור העולם. עיר שוכנת על הר אינה יכולה להסתר... כך יאר נא אורכם לפני בני אדם, למען יראו את מעשיכם הטובים ויכבדו את אביכם שבשמים״ (מתי ה׳ 14, 16).

אלה הם המעשים הטובים שהנביא ישעיהו דיבר עליהם: ״הלוא פרוס לרעב לחמך, ועניים מרודים תביא בית: כי תראה ערום וכיסיתו, ומבשרך לא תתעלם. אז יבקע כשחר אורך, וארוכתך מהרה תצמח; והלך לפניך צדקך, כבוד יהוה יאספך״ (ישעיה נ״ח 7, 8).

בליל החשכה הרוחנית יזרח כבוד ה׳ דרך קהילתו שתרומם את השחוחים ותנחם את האבלים.

יללות הצער והיגון של העולם בוקעות מכל עבר. כולנו מוקפים באנשים נזקקים וסובלים. מתפקידנו לעזור להם, להקל עליהם את קשיי וסבלות החיים. ואולם, את מחסורה של הנשמה רק אהבת המשיח יכולה למלא. אם המשיח שוכן בנו, ליבנו יימלא חמלה ואהדה אלוהית. מעיינותיה החתומים של האהבה האמיתית, אהבת המשיח, ייפתחו וינבעו מקרבנו. בליבם של אנשים רבים אפסה התקווה; החזירו להם את אור השמש! אומץ ליבם של רבים עזבם; עודדו אותם במילות עידוד! התפללו בעבורם. הם אלה שזקוקים לנשמת החיים. הקריאו להם מדבר ה׳. רבים הם הלוקים במחלות נפש חשוכות מרפא; אין בנמצא תרופה או רופא שיוכלו לרפאם. התפללו בעבור נשמות מיוסרות אלה. הביאו אותן אל ישוע. ספרו להן כי המשיח, צרי הגלעד, הוא הרופא והמזור לכל תחלואינו.

אור הוא ברכה, ברכה השופעת על העולם כולו, ברכה השופכת את אוצרותיה על עולם טמא, מושחת וכפוי טובה. כך גם אורה של שמש הצדקה. העולם כולו, האפוף בעלטת החטא, הצער והכאב, יואר באמצעות הידע על אהבת ה׳. אין למנוע מאיש את האור הזורח מכס מלכות ה׳ שבשמיים. עלינו לשאת את מסר התקווה והחסד לכל קצווי תבל. כל החפץ יושיט ידו, יאחז בגבורת ה׳ ויתפייס עם ה׳. עובדי האלילים לא ישרו עוד בעלטה כבדה. הקדרות תתפוגג בקרני האור הבוהקים של שמש הצדקה.

המשיח העניק לקהילתו כל ברכה וכל אמצעי שיסייעו לה להשתנות, לזרוח באורו, אור העולם, ולנחול את תהילתו. תכליתו היא שכל משיחי יחיה באווירה רוחנית של אור ושלום. הוא חפץ שנפגין את שמחתו בחיינו. ככתוב: ״קומי אורי, כי בא אורך ; וכבוד יהוה, עליך זרח״ (ישעיה ס׳ 1).

המשיח עומד לבוא בגבורה ובתהילה רבה. הוא יבוא בכבודו ובכבוד ה׳, אבינו שבשמיים. המלאכים הקדושים ילוו אותו בדרכו. בזמן שהעולם כולו שרוי בחשכה, בכל בית משיחי זורח אור. חסידי ה׳ ילכדו את קרן האור הראשונה שתפציע בביאת המשיח השנייה. אור זך יזרח מכבודו, וכל משרתיו של המשיח הגואל יסגדו לו. בזמן שהרשעים ינוסו על נפשם, תלמידי המשיח ישמחו בנוכחותו בקרבם. או אז ינחלו הגאולים את נחלתם המובטחת. כך תתגשם תכלית ה׳ לישראל. נבצר מן האדם לבטל את תוכניותיו ומטרותיו של אלוהים. עצת ה׳ היא תקום. אפילו בעיצומם של מעשי עוולה, מטרותיו של ה׳ התקדמו בהתמדה עד להתגשמותן המלאה. כך קרה עם בית ישראל במהלך ימי מלכות ישראל ומלכות יהודה; כך קורה לישראל הרוחנית בימינו.

בעל ההתגלות מן האי פטמוס, שצפה בדורות שיחלפו עד ליסודה של ישראל הרוחנית בארץ החדשה, מעיד:

״אחרי כן ראיתי, והנה המון רב, אשר לא יכול איש למנותו, מכל האומות והשבטים והעמים והלשונות, עומדים לפני הכסא ולפני השה והם לבושים גלימות לבנות וכפות תמרים בידיהם, וקוראים בקול גדול: ׳הישועה לאלוהינו היושב על הכסא ולשה!׳ ״כל המלאכים עמדו סביב לכסא ולזקנים ולארבע החיות. והם נפלו על פניהם לפני הכסא והשתחוו לאלוהים באומרם: ׳אמן. הברכה והכבוד, החכומה והתודה, היקר והגבורה והעוז לאלוהינו לעולמי עולמים.״׳

״ושמעתי קול כקול המון רב וכקול מים רבים וכקול רעמים חזקים, אומר: ׳הללויה, כי מלך יהוה אלוהינו, אלוהי צבאות. נגילה ונשמחה ונתן לו כבוד.״

״הוא אדון האדונים ומלך המלכים, ואיתו גם הקרואים ונבחרים ונאמנים.״

(ההתגלות ז׳ 12-9; י״ט 6, 7; י״ז 14).

חזיונות על עתיד מזהיר

במהלך הימים האפלים של המאבק המתמשך של קהילת ה׳ ברוע, זכתה הקהילה לקבל התגלויות על תכליתו הנצחית של ה׳. חסידי ה׳ הורשו להביט מעבר לקשיי ומבחני ההווה אל ניצחונות העתיד, כשהמלחמה תסתיים והגאולים ייכנסו לארץ המובטחת וינחלוה. היום, כשהעימות הגדול עומד להסתיים בקרוב, והברכות המובטחות יתגשמו במהרה במלואן, קהילת ה׳ אמורה לנצור את החזיונות הללו על תהילת העתיד, את התמונות הנפלאות הללו שצוירו ביד ה׳.

קהילת ה׳ קיבלה מילות נחמה רבות באמצעות נביאי העבר. ה׳ הטיל על הנביא ישעיהו את השליחות לנחם את עמו: ״נחמו נחמו עמי - יאמר אלוהיכם״ (ישעיה מ׳ 1). הנביא אף קיבל חזונות נפלאים שהפיחו תקווה ועוררו שמחה בלב המאמינים במאות השנים שחלפו מאז. ילדי האלוהים שבוזו, נרדפו ונזנחו בכל דור ודור, התקיימו בזכות הבטחותיו האמינות של ה׳. באמונה הם צפו אל העתיד, אל העת שבה יגשים ה׳ את הבטחתו לקהילה: ״ושמתיך לגאון עולם, משוש דור ודור״ (ישעיה ס׳ 15). לעתים קרובות נקראת הקהילה הלוחמת לסבול קשיים, צרות ומכאובים; שכן הניצחון לא יושג ללא מאבק מר. ״לחם צר, ומים לחץ״ הם מנת חלקם של כולם (ישעיה ל׳ 20); אך מי ששם מבטחו באלוהים הכול יכול, ומאמין כי בידו להושיע, ישתאה מן החסד הרב שיורעף עליו.

׳ועתה כה אמר יהוה, בוראך יעקב, ויוצרך ישראל: ׳אל תירא כי גאלתיך, קראתי בשמך לי אתה. כי תעבור במים איתך אני, ובנהרות לא ישטפוך: כי תלך במו אש לא תכווה, ולהבה לא תבער בך. כי אני יהוה אלוהיך, קדוש ישראל, מושיעך; נתתי כפרך מצרים, כוש וסבא תחתיך. מאשר יקרת בעיני נכבדת, ואני אהבתיך; ואתן אדם תחתיך, ולאומים תחת נפשך.׳״ (ישעיה מ״ג 4-1).

ה׳ חפץ להעניק לנו את מחילתו; בזכות מעלותיו וזכויותיו של ישוע המשיח, קורבן התמורה שלנו שקם לתחייה, אלוהים מקבלנו ומאמצנו לחיקו. הנביא ישעיהו שמע את ה׳ מכריז בפני בחיריו: ״אנוכי אנוכי הוא מוחה פשעיך, למעני, וחטאתיך לא אזכור. הזכירני, נשפטה יחד; ספר אתה, למען תצדק.״ ״וידעת כי אני יהוה מושיעך, וגואלך, אביר יעקב.״ (ישעיה מ״ג 25, 26; ס׳ 16).

הנביא הכריז: ״חרפת עמו יסיר [ה׳] מעל כל הארץ.״ ״וקראו להם עם הקודש, גאולי יהוה.״ ה׳ יעד ״לתת להם פאר תחת אפר, שמן ששון תחת אבל, מעטה תהילה תחת רוח כהה; וקרא להם אילי הצדק, מטע יהוה להתפאר.״ (ישעיה כ״ה 8; ס״ב 12; ס״א 3;)

״עורי, עורי, לבשי עוזך, ציון;
לבשי בגדי תפארתך, ירושלים עיר הקדש,
כי לא יוסיף יבא בך עוד, ערל וטמא.
״התנערי מעפר, רומי שבע, ירושלים;
התפתחי מוסרי צווארך, שביה בת ציון.״
״עניה סערה לא נוחמה;
הנה אנוכי מרביץ בפוך אבניך, ויסדתיך בספירים.
ושמתי כבכד שמשתיך, ושעריך לאבני אקדח;
וכל גבולך לאבני חפץ.
״וכל בניך, לימודי יהוה; ורב שלום בניך.
בצדקה תכונני;
רחקי מעושק, כי לא תיראי, וממחיתה, כי לא תקרב אליך.
הן גור יגור אפס, מאותי: מי גר איתך, עליך יפול...
״כל כלי יוצר עליך, לא יצלח, וכל לשון תקום איתך למשפט, תרשיעי;
זאת נחלת עבדי יהוה וצדקתם, מאתי, נאום יהוה.״

(ישעיה נ״ב 1, 2; נ״ד 17-11).

עטויה בשריון הצדקה של המשיח תצא הקהילה אל הקרב האחרון שלה: ״מי זאת הנשקפה כמו שחר: יפה כלבנה, ברה כחמה, איומה כנרגלות״ (שיר השירים ו׳ 10). יפה וברה תתקדם הקהילה בעולם כולו, תכבוש ותנצח.

השעה האפלה ביותר במלחמת הקהילה בכוחות הרוע תבוא מיד לפני יום גאולתה הסופית. אך בל יירא כל הבוטח באלוהים, שכן אלוהים הוא ״מעוז״ הקהילה; הוא ישמש לה ״מחסה מזרם צל מחרב, כי רוח עריצים כזרם קיר״ (ישעיה כ״ה 4).

ביום ההוא רק הצדיקים יזכו בהבטחת הגאולה. ״פחדו בציון חטאים, אחזה רעדה חנפים; מי יגור לנו אש אוכלה? מי יגור לנו מוקדי עולם? הולך צדקות ודובר מישרים; מואס בבצע מעשקות, נוער כפיו מתמוך בשוחד, אוטם אוזנו משמע דמים, ועוצם עיניו מראות ברע. הוא מרומים ישכון, מצדות סלעים משגבו; לחמו ניתן, מימיו נאמנים״ (ישעיה ל״ג 16-14).

זה דבר ה׳ אל חסידיו: ״לך עמי בא בחדריך, וסגור דלתך בעדך; חבי כמעט רגע, עד יעבור זעם. כי הנה יהוה יצא ממקומו לפקוד עוון ישב הארץ עליו״ (ישעיה כ״ו 20, 21).

בחזיונות יום ה׳ הגדול והנורא קיבלו שליחי ה׳, שהעלו אותם על הכתב בהשראת רוח הקודש, מבט חטוף על התדהמה שתאחז בכופרים שלא יהיו מוכנים למפגש עם אדונם, ויסרבו לקבלו בשלום.

״הנה יהוה בוקק הארץ, ובולקה; ועוה פניה, והפיץ יושביה... כי עברו תורת חלפו חוק, הפרו ברית עולם. על כן אלה אכלה ארץ, ויאשמו יושבי בה; על כן, חרו יושבי ארץ, ונשאר אנוש, מזער... שבת משוש תופים, חדל שאון עליזים; שבת משוש כינור״ (ישעיה כ״ד 8-1).

״אהה ליום! כי קרוב יום יהוה , וכשד משדי יבוא״. עבשו פרדות תחת מגרפותיהם, נשמו אוצרות, נהרסו ממגורות: כי הביש דגן. מה נאנחה בהמה, נבוכו עדרי בקר, כי אין מרעה להם; גם עדרי הצאן נאשמו.״ ״הגפן הובישה, התאנה אומללה; רימון, גם תמר ותפוח, כל עצי השדה יבשו, כי הביש ששון מ בני אדם״

(יואל א׳ 18-15, 12).

בשעה שירמיהו חוזה בהרס ובחורבן שיתחוללו בתמונות האחרונות בתולדות העולם, הוא מכריז: ״הומה לי ליבי, לא אחריש: כי קול שופר שמעת נפשי, תרועת מלחמה. שבר על שבר נקרא, כי שודדה כל הארץ״ (ירמיה ד׳ 19, 20).

ישעיהו מכריז על אודות יום הנקם של ה׳: ״ושח גבהות האדם, ושפל רום אנשים; ונשגב יהוה לבדו, ביום ההוא. והאלילים כליל יחלוף... ביום ההוא, ישליך האדם את אלילי כספו ואת אלילי זהבו, אשר עשו לו להשתוות, לחפור פרות ולעטלפים. לבוא בנקרות הצורים ובסעיפי הסלעים, מפני פחד יהוה, ומהדר גאונו, בקומו לערוץ הארץ״ (ישעיה ב׳ 21-17).

על תקופות אלה של תמורות וחורבן, שבהן גאוות האדם תושפל, מעיד ירמיהו: ״ראיתי את הארץ, והנה תוהו ובוהו; ואל השמים, ואין אורם. ראיתי ההרים, והנה רועשים; וכל הגבעות התקלקלו. ראיתי, והנה אין האדם; וכל עוף השמים, נדדו. ראיתי, והנה הכרמל המדבר; וכל עריו ניתצו מפני יהוה, מפני חרון אפו.״ ״הוי, כי גדול היום ההוא מאין כמוהו; ועת צרה היא ליעקב, וממנה יוושע.״ (ירמיה ד׳ 26-23; ל׳ 7).

יום הנקם והזעם על אויבי ה׳ הוא יום תשועתה הסופית של קהילת ה׳. הנביא מכריז:

״חזקו ידים רפות, וברכים כשלות אמצו. אמרו לנמהרי לב״ ׳חיזקו,
אל תיראו, הנה אלוהיכם נקם יבוא. גמול אלוהים, הוא יבוא וישעכם.״

״בילע המוות לנצח, ומחה אדוני יהוה דמעה מעל כל פנים; וחרפת עמו יסיר מעל כל הארץ, כי יהוה דיבר״ (ישעיה ל״ה 3, 4; כ״ה 8). בזמן שהנביא חוזה באדון הכבוד יורד מן השמיים בלוויית מלאכיו הקדושים, כדי לקבץ את שארית הפליטה (קהילת המשיח) מאומות העולם, הוא שומע את המאמינים הממתינים קוראים בשמחה פה אחד:

״הנה אלוהינו, זה קיווינו לו ויושיענו;
זה יהוה קיווינו לו, נגילה ונשמחה בישועתו״

(ישעיה כ״ה 9).

קולו של בן האלוהים נשמע בקוראו לקדושים ישני העפר. בזמן שהנביא צופה בהם יוצאים לחופשי מכלא המוות, הוא מכריז: ״יחיו מתיך, נבלתי יקומוין; הקיצו ורננו שוכני עפר, כי טל אורות טלך, וארץ רפאים תפיל.״

״אז תפקחנה עיני עיוורים;
ואוזני חירשים תפתחנה.
אז ידלג כאיל פיסח, ותרן לשון אילם.״

(ישעיה כ״ו 19; ל״ה 5, 6).

בחזיונות שקיבל נביא ה׳, הנושעים שניצחו את החטא והמוות יושבים שמחים ומאושרים בחברת בוראם, ומשוחחים עימו בחופשיות כשם שאדם הראשון שוחח עם ה׳ בשחר האנושות. ה׳ מפציר בהם: ״שישו וגילו עדי עד, אשיר אני בורא: כי הנני בורא את ירושלים גילה, ועמה משוש. וגלתי בירושלים, וששתי בעמי; ולא ישמע בה עוד קול בכי וקול זעקה.׳׳

״ובל יאמר שכן, חליתי העם היושב בה, נשוא עוון.״
״כי נבקעו במדבר מים, ונחלים בערבה.
והיה השרב לאגם, וצימאון למבועי מים.״
״תחת הנעצוץ יעלה ברוש, תחת הסירפד יעלה הדס.״
״והיה שם מסלול ודרך, ודרך הקודש יקרא לה, לא יעברנו טמא,
והוא למו; הלך דרך ואוילים, לא יתעו...״

״דברו על לב ירושלים, וקראו אליה, כי מלאה צבאה, כי נרצה עונה: כי לקחה מיד יהוה כפליים בכל חטאתיה.׳׳ (ישעיה ס״ה 19,18; ל״ג 24 ;ל״ה 8, 9; נ״ה 13; ל״ה 8;מ׳ 2).

בזמן שהנביא חוזה בגאולים השוכנים בעיר האלוהים, חופשיים מן החטא ומחותם הקללה, הוא מכריז בהתרוממות רוח: ״ שמחו את ירושלים וגילו בה כל אוהביה; שישו אתה משוש.׳׳ (ישעיה ס״ו 10)

״לא ישמע עוד חמס בארצך, שד ושבר בגבוליך;
וקראת ישועה חומתיף, ושעריך תהילה.
״לא יהיה לך עוד השמש לאור יומם, ולנוגה, הירח לא יאיר לך;
והיה לך יהוה לאור עולם, ואלוהיך לתפארתך.
לא יבוא עוד שימשך, וירחך לא יאסף:
כי יהוה יהיה לך לאור עולם, ושלמו ימי אבלך.
״ועמך כולם צדיקים, לעולם יירשו ארץ;
נצר מטעי, מעשה ידי להתפאר.״

(ישעיה ס׳ 21-18).

הנביא שומע בעיר האלוהים צלילי מוזיקה וזמרה, צלילים שאף בן אנוש לא שמע מעולם זולת בחזונות ה׳: ״ופדויי יהוה ישובון, ובאו ציון בתה, ושמחת עולם על ראשם; ששון ושמחה ישיגו, ונסו יגון ואנחה.״ ״כי ניחם יהוה ציון... ששון ושמחה ימצא בה, תודה וקול זמרה.״ ״ושרים כחוללים.״ ״המה ישאו קולם, ירינו בגאון יהוה״ (ישעיה ל״ה 10; נ״א 3; תהילים פ״ז 7; ישעיה כ״ד 14).

בארץ החדשה יעסקו הגאולים באותם עיסוקים מהנים שהביאו שמחה ואושר לאדם וחווה בראשית הבריאה. הם יתענגו על החיים בגן עדן, חיים בגן ובשדה. ככתוב: ״ויבנו בתים, וישבו; ויטעו כרמים, ואכלו פרים. לא יבנו ואחר ישב, לא יטעו ואחר יאכל: כי כימי העץ ימי עמי, ומעשה ידיהם יבלו בחירי״ (ישעיה ס״ה 21, 22).

כל כוחות הנפש וכל הכישרונות יתפתחו ויועצמו. הגאולים יבצעו את המיזמים הכבירים ביותר, יגשימו את השאיפות הנעלות ביותר ויכבשו את הפסגות הנישאות ביותר. ועדיין יתנשאו באופק פסגות חדשות גבוהות יותר שיש לכבוש, פלאים חדשים שיש להשתאות עליהם, אמיתות חדשות שיש להגות בהן, נושאי לימוד חדשים שיש להתעמק בהם בעזרת כל כוחות הנפש והגוף.

הנביאים שזכו לחזות בתמונות כבירות אלה נכספו לרדת לעומקן: ״את הישועה הזאת חקרו ודרשו הנביאים... הם חקרו מה העת והנסיבות שהודיעה רוח המשיח אשר בקרבם... ונגלה להם כי לא למען עצמם, אלא למענכם שרתו בדברים ההם, אשר כעת השמעו לכם״ (פטר״א א׳ 12-10).

אנו, הניצבים על סיפה של התגשמות אירועי העתיד, חוזים בעניין רב בתיאורים המרתקים של רגעים הרי גורל אלה - האירועים הכבירים, שמאז שאבות אבותינו יצאו מגן עדן, חזו בהם ילדי האלוהים, ציפו וייחלו להם והתפללו להתגשמותם!

אחיי עולי הרגל, אנו שרויים עדיין בצללים, במהומה ובהמולה של הבלי העולם הזה; אך במהרה יופיע מושיענו כדי להביא גאולה ומנוחה.

הבה נחזה באמונה בגואל המבורך, כפי שתואר נאמנה ביד ההשגחה. המושיע שמת בעבור חטאי העולם, פותח לרווחה את שערי גן העדן לכל מי שמאמין בו. במהרה יוכרע המאבק ויושג הניצחון. במהרה נחזה בגואלנו, בו תלינו את תקוותינו לחיי נצח. בחברתו, קשיי וסבלות החיים בעולם הזה ייראו חסרי חשיבות וישכחו. הישנות חלפו עברו: ״לא תזכרנה הראשונות, ולא תעלינה על לב.״ ׳׳לכן, אל תשליכו את בטחונכם אשר גדול שכרו, שהרי צריכים אתם לסבלנות כדי לקבל את המבוטח לאחר שתעשו את רצון אלוהים; כי עוד מעט קט והבא יבוא, ולא יאחר.׳׳

״ישראל נושע ביהוה, תשועת עולמים: לא תבושו ולא תכלמו עד עולמי עד.״

(ישעיה ס״ה 17; האיגרת אל העברים י׳ 37-35; ישעיה מ״ה 17).

שאו מבטכם אל המושיע והניחו לאמונתכם להתחזק. הניחו לאמונה להנחות אתכם לאורך הדרך הצרה המובילה אל שערי עיר האלוהים בואכה עולם הבא, אל העתיד המזהיר הנצחי המצפה לגאולי ה׳. ״לכן אחי, התאזרו אורך רוח עד בוא האדון. הנה היאכר מחכה לפרי האדמה היקר, ומייחל לו בסבלנות עד שיזכה ליורה ומלקוש. גם אתם, התאזרו אורך רוח, כוננו את לבבכם, כי קרבה ביאת האדון.״

(איגרת יעקב ה׳ 7, 8).

האומות הנושעות יידעו חוקה אחת בלבד: חוקת השמיים. הכול יהיו מאושרים במשפחת האלוהים המאוחדת; הכול יעטו בגדי הלל והודיה. מעל למחזה המרנין יזמרו כוכבי השחר יחדיו, ובני האלוהים יישאו קולם ברינה בשעה שהמשיח ואלוהים יצטרפו אליהם ויכריזו פה אחד: ״חטא לא יהיה עוד, קללה לא תהיה עוד, ומוות לא יהיה עוד.״

״והיה, מדי חודש בחודשו ומדי שבת בשבתו, יבוא כל בשר להשתחות לפני, אמר יהוה.״ ״ונגלה כבוד יהוה; וראו כל בשר יחדיו, כי פי יהוה דבר.״ ״אדוני יהוה יצמיח צדקה ותהילה נגד כל הגוים.״ ״ביום ההוא, יהיה יהוה צבאות לעטרת צבי, ולצפירת תפארה, לשאר עמו.״

״כי ניחם יהוה ציון, ניחם כל חרבותיה, וישם מדברה כעדן, וערבתה כגן יהוה; ששון ושמחה ימצא בה, תודה וקול זמרה.״ ״כבוד הלבנון ניתן לה, הדר הכרמל והשרון.״ ״לא יאמר לך עוד עזובה, ולארצך לא יאמר עוד שממה, כי לך יקרא חפצי-בה, ולארצך בעולה... ומשוש חתן על כלה, ישיש עליך אלהיך.״ (ישעיה ס״ו 23; מ׳ 5; ס״א 11; כ״ח 5; נ״א 3; ל״ה 2; ס״ב 4, 5).