אבות האומה ונביאי ישראל

Ellen G. White

Copyright © 2021, Ellen G. White Estate, Inc.

Information about this Book

Overview

This eBook is provided by the Ellen G. White Estate. It is included in the larger free Online Books collection on the Ellen G. White Estate Web site.

About the Author

Ellen G. White (1827-1915) is considered the most widely translated American author, her works having been published in more than 160 languages. She wrote more than 100,000 pages on a wide variety of spiritual and practical topics. Guided by the Holy Spirit, she exalted Jesus and pointed to the Scriptures as the basis of one׳s faith.

Further Links

A Brief Biography of Ellen G. White

About the Ellen G. White Estate

End User License Agreement

The viewing, printing or downloading of this book grants you only a limited, nonexclusive and nontransferable license for use solely by you for your own personal use. This license does not permit republication, distribution, assignment, sublicense, sale, preparation of derivative works, or other use. Any unauthorized use of this book terminates the license granted hereby. (See EGW Writings End User License Agreement.)

Further Information

For more information about the author, publishers, or how you can support this service, please contact the Ellen G. White Estate at mail@whiteestate.org. We are thankful for your interest and feedback and wish you God׳s blessing as you read.

מבוא

וצאת ״חיים ושלום״ מוציאה לאור את סדרת הספרים הללו מתוך אמונה עזה שהם שופכים אור על נושא בעל חשיבות עצומה, הנוגע לעולם כולו, שכן הם מציגים אמיתות הידועות למתי מעט בלבד, או אמיתות שנהוג להתעלם מהן. העימות הגדול בין האמת לשקר, בין האור לחושך, בין גבורת ה׳ לניסיונותיו של אויב הצדקה לחמוס את כס מלכותו, הוא אחד המחזות הכבירים ביותר, וסביר להניח שהוא מעסיק את כל העולמות. עימות זה שהחל בעקבות החטא, ועובר דרך שלבי התפתחות שונים, יסתיים בניצחון ה׳, יעצים את תהילתו וירומם את משרתיו הנאמנים - כל הדברים הללו ודאיים ממש כשם שכתבי הקודש הם התגלות ה׳ לאנושות. דבר ה׳ חושף את המאפיינים החשובים בעימות זה על גאולת העולם. ישנן תקופות שבהן לא מרבים לעסוק בסוגיות כאלה, לכן, להבנת זיקתנו אליהן נודעת חשיבות עליונה.

אחת התקופות הללו היא ההווה, שכן כל מה שקורה בימינו מעיד כי ביכולתנו לאחוז בביטחון בתקווה שקץ העימות הממושך הזה ממשמש ובא. ואולם, דומה שאנשים רבים מזלזלים בחלקים מן התיעוד המקראי, המציגים את הצעדים שהובילו את עולמנו למעורבות בסכסוך כביר זה, ורואים בהם אגדה ותו לא; אנשים אחרים אומנם אינם מחזיקים בדעה קיצונית כזו, אך דומה שהם נוטים לראות בעימות הגדול סוגיה חסרת חשיבות שאבד עליה הכלח, ולכן הם מתעלמים ממנה.

אך מי מאתנו אינו רוצה להתעמק בסיבות המסתוריות שהביאו לנטישתו המוזרה של השטן את ה׳? לגלות את הרוח העומדת מאחוריה, לדעת את אחריתה ותוצאותיה וללמוד כיצד להימנע מהן? כרך זה עוסק בנושאים אלה. הוא מפיח בקורא עניין באותם חלקים בכתבי הקודש, שלרוב זוכים להתעלמות מוחלטת. הוא מקנה משמעות חדשה להבטחות ולנבואות הטמונות בכתבי הקודש, מלמד זכות על ה׳ בהתמודדותו עם המרי, ומציג את חסדו המופלא של ה׳ שהגה ויצר דרך לגאולת האדם. וכך, בשעת קריאת הספר, אנו צוללים לתולדות פועל הגאולה של ה׳, לפרק זמן בהיסטוריה שבו תכניותיו ומטרותיו נחשפו בבהירות לפני עמו הנבחר.

על אף העיסוק בנושאים נשגבים כל כך שמטלטלים את הלב ומעוררים את הרגשות העזים ביותר, סגנון הספר בהיר וברור ושפתו פשוטה, קולחת וישירה. אנו ממליצים על כרך זה לכל אדם המתענג על לימוד תכניתו של אלוהים לגאולת האנושות, ומתעניין בקשר שבין פועל הכפרה של המשיח לנשמתו שלו; אנו ממליצים עליו לכל יתר הקוראים, ומקווים שהוא יעורר בהם עניין בנושאים אלו.

אנו נושאים תפילה שהספר יביא ברכה לקוראים, וינחה את צעדיהם של רבים אל נתיב החיים.

המוציאים לאור

הקדמה

כרך זה דן בנושאים מן ההיסטוריה המקראית, נושאים שכשלעצמם אינם חדשים, ועם זאת, הם מוצגים בדרך המעניקה להם משמעות חדשה, חושפת מפעלות כבירים, מראה את השפעתן החשובה של פעולות מסוימות, ושופכת אור רב יותר על היבטים שצוינו בכתבי הקודש בקצרה. כך מקבלות התמונות המוצגות בהם חיות וחשיבות ומטביעות רושם חדש על הקורא, שינצור אותן בלבו לעד. הכרך שופך אור על התיעוד המקראי, וזאת כדי לחשוף ביתר שאת את אופיו ומטרותיו של אלוהים, להציג את תחבולות השטן ואת האמצעים שיביאו לבסוף לתבוסתו, להבהיר מהן נקודות התורפה של הלב האנושי, ולהראות כיצד חסד האל מאפשר לבני האדם לנצח במלחמתם ברוע. כל הדברים הללו עולים בקנה אחד עם תכליתו של ה׳ לחשוף את האמיתות הטמונות בכתבי הקודש בפני בני האדם. כשבוחנים לאורם של הכתובים את האמצעי שדרכו הוצגו התגלויות אלה, מגלים שזו אחת השיטות שה׳ עדיין משתמש בהן כדי ללמד את בני האדם.

על אף שהמצב כיום שונה מזה שהיה בראשית הבריאה, כשאדם הראשון שניחן בקדושה, תמימות וטהרה זכה להוראה אישית מבוראו, בימינו, בני האדם לא נותרו ללא מורה אלוהי, שכן אלוהים העניק לנו את נציגו - רוח הקודש. מסיבה זו, שאול השליח מכריז בעוז כי תלמידי המשיח זכו להארה אלוהית; כי הם ״אלה שכבר הוארו עיניהם... ונתן להם חלקם ברוח הקודש״ (אל העברים י׳ 32; ו׳ 4). גם יוחנן אומר: ״ואתם יש לכם המשיחה מאת הקדוש״( יוח״א ב׳ 20). כשהמשיח עמד לעזוב את תלמידיו, הוא הבטיח לשלוח אליהם את רוח הקודש - הוא המנחם שידריך אותם אל כל האמת (יוחנן י״ד 16, 26).

שאול השליח שביקש להראות כיצד הבטחה זו תתמלא בעבור הקהילה, הציג בשתיים מאיגרותיו הכרזה רשמית, ממנה עולה שמתנות מסוימות של רוח הקודש ניתנו לקהילה כדי ללמד ולחזק אותה לקראת אחרית הימים (קור״א י״ב; אפסיים ד׳ 8-13; מתי כ״ח 20). וזה לא הכול: מספר נבואות מפורשות מכריזות כי באחרית הימים רוח הקודש תישפך בדרך מיוחדת, וכי הקהילה המשיחית בעת ביאת המשיח תחזיק ב״עדות ישוע״, הלוא היא רוח הנבואה. (מה״ש ב׳ 17-20, 39; קור״א א׳ 7; ההתגלות י״ב 17; י״ט 10.) בעובדות אלו אנו רואים הוכחה ניצחת לדאגתו ואהבתו של אלוהים לחסידיו; שכן רוח הקודש השוכן בקרבם ומשמש מנחה, מורה ומדריך, לא רק בדרכי פעולה רגילות אלא בדרכים על טבעיות, נחוץ מאוד לקהילה העומדת בפני הסכנות והצרות של אחרית הימים. למעשה, הקהילה זקוקה לרוח הקודש במידה רבה יותר מכל תקופה אחרת במהלך קיומה.

כתבי הקודש מציינים מגוון אמצעים שדרכם רוח הקודש יפעל בלבם ובנפשם של בני האדם כדי להאיר את עיני רוחם ולהנחות את צעדיהם. חלק מהם הם חזיונות וחלומות. אלוהים ממשיך לתקשר עם בני האדם בדרך זו. להלן הבטחתו: ״שמעו נא דברי; אם יהיה נביאכם, יהוה במראה אליו אתוודע, בחלום אדבר בו״ (במדבר י״ב 6). כך נחל בלעם ידע על טבעי, לפיכך הוא מכריז: ״נאום בילעם... נאום, שמע אמרי אל, ויודע דעת עליון; מחזה שדי יחזה, נפל וגלוי עיניים״ (במדבר כ״ד 15, 16).

לכן, מעניין לבחון את מה שנאמר בכתובים בנוגע למידת ההתגלות שה׳ יעד לרוח הקודש בקרב הקהילה, במהלך תקופת המבחן של האנושות.

לאחר שה׳ הגה את תכנית הגאולה, הוא הצליח, באמצעות שירות הכהונה של בנו והמלאכים הקדושים, לתקשר עם בני האדם ולגשר על הפער שנוצר בעטיו של החטא. לעיתים הוא דיבר עם בני האדם פנים אל פנים, כמו במקרה של משה, אך לרוב הוא דיבר אליהם בחלומות ובחזיונות. עדויות על מקרים שבהם ה׳ השתמש באמצעי תקשורת כאלה תועדו לכל אורכם של כתבי הקודש. חנוך, השביעי בשושלת אדם הראשון, חזה ברוח הנבואה את ביאת המשיח השנייה בגבורה, כבוד ותהילה, ולפיכך הכריז: ״הנה ה׳ בא ברבבות קדושיו...״ (איגרת יהודה פס׳ 14). באיגרת שחיבר כיפא נאמר: ״כי מעולם לא יצאה נבואה על פי רצון האדם, אלא רוח הקודש הניעה בני אדם לדבר מטעם אלוהים״(פטר״ב א׳ 21). על אף שדומה שלעיתים רוח הנבואה כמעט נעלמה לחלוטין בתקופות שבהן הרוחניות הלכה והתמעטה, היא עדיין אפיינה את המשברים הגדולים שפקדו את הקהילה המשיחית ואת התקופות שחזו בשינוי שהתחולל במעבר מעידן אחד למשנהו. לדוגמה, בעידן ביאת ישוע המשיח בדמות בשר ודם, נמלא זכריה, אביו של יוחנן המטביל, ברוח הקודש וניבא. (לוקס א׳ 67). שמעון, איש צדיק ש״ברוח הקודש נגלה לו שלא יראה מוות בטרם יראה את משיח ה׳,״ הונחה על ידי רוח הקודש אל בית המקודש בזמן שהורי ישוע הביאוהו למקודש כדי להקדישו לה׳ בטקס פדיון הבן. שמעון נטל את ישוע בזרועותיו, ברך אותו וניבא ברוח הקודש על אודותיו. חנה הנביאה שנכנסה למקודש בדיוק באותו רגע, דיברה עליו באוזני כל האנשים שייחלו לגאולה בירושלים (לוקס ב׳ 26, 36).

הנביא יואל דיבר על שפיכת רוח הקודש שתילווה לבישור הבשורה בידי תלמידי המשיח במילים הבאות: ״והיה אחרי כן, אשפוך את רוחי על כל בשר, וניבאו בניכם ובנותיכם; זקניכם, חלומות יחלמון, בחוריכם, חזיונות יראו. וגם על העבדים ועל השפחות בימים ההמה, אשפוך את רוחי. ונתתי מופתים בשמים ובארץ: דם ואש ותימרות עשן. השמש יהפך לחושך, והירח לדם לפני בוא יום יהוה הגדול והנורא״ (יואל ג׳ 1-4).

שמעון כיפא ציטט את הנבואה הזו בדרשה שנשא בחג השבועות, וזאת כדי להבהיר למאזיניו את פשר המחזה הנפלא שנגלה לעיניהם. ״לשונות בלהבות אש״ התפזרו ונחו על כל אחד ואחד מן התלמידים; הם נמלאו ברוח הקודש ודיברו ״בלשונות אחרות כפי שנתנה להם הרוח לדבר.״ כשחלק מן האנשים שהתקהלו סביבם החלו ללעוג להם ולהאשימם בשכרות, כיפא אמר להם: ״האנשים האלה אינם שכורים, כמו שאתם סבורים, שכן השעה תשע בבוקר; אלא שזה הדבר שנאמר בפי יואל הנביא...״ לאחר מכן, הוא ציטט את נבואת יואל, אך במקום לומר ״והיה אחרי כן,״ הוא אמר: ״באחרית הימים...״ וכאן ציטט את הנבואה כדלקמן: ׳והיה באחרית הימים, נאום אדוני, אשפוך את רוחי על כל בשר וניבאו בניכם ובנותיכם... וגו׳.״

אין ספק שרק החלק הזה בנבואה, הקשור לשפיכת רוח הקודש, החל להתגשם בחג השבועות הזה; שכן במקום לא נכחו קשישים שחלמו חלומות, בחורים שראו חזיונות או עבדים ושפחות שראו חזיונות והתנבאו; בנוסף, דם, אש ותימרות עשן לא היתמרו אל על באותו יום; החמה לא חשכה והירח לא הפך לדם באותו יום, ואף על פי כן, כל מה שהתחולל ביום הזה היווה עדות ניצחת להתגשמות נבואת יואל. בנוסף, אין ספק שהחלק בנבואה המתייחס לשפיכת רוח הקודש לא התגשם פעם אחת ולתמיד, שכן מתת הנבואה תינתן תמיד, החל מאותו יום ואילך, עד ביאת יום ה׳ הגדול והנורא.

יום חג השבועות הזה היה אף התגשמות של נבואות אחרות, זולת נבואות יואל. הוא היווה את התגשמות דבריו של המשיח בכבודו ובעצמו. בדרשה האחרונה שישוע נשא באוזני תלמידיו לפני צליבתו, הוא אמר להם: ״ואני אבקש מהאב ויתן לכם מנחם אחר שיהיה עמכם לעולם: את רוח האמת...״ (יוחנן י״ד 16, 17) וגם: ״אבל המנחם, רוח הקודש שהאב ישלח לכם בשמי, הוא ילמד אתכם הכל״ (פס׳ 26). ״אבל הוא, אשר הוא רוח האמת, כשיבוא ידריך אתכם אל כל האמת״ (פרק ט״ז, פס׳ 13) לאחר תחייתו, המשיח אמר לתלמידיו: ״הבנני שולח לכם את אשר הבטיח אבי, ואתם שבו בעיר עד שתלבשו עוז ממרום״ (לוקס כ״ד 49).

בחג השבועות ניחנו התלמידים בגבורת ה׳. אך הבטחה זו של המשיח, בדומה לנבואת יואל, לא הוגבלה לאירוע זה בלבד. שכן ישוע העניק להם את אותה הבטחה באדרת אחרת ,כאשר הבטיח להם שיהיה איתם תמיד, אפילו עד קץ העולם. (מתי כ״ח 20). מרקוס מבהיר בבשורתו כיצד האדון היה עם תלמידיו: ״הם יצאו והכריזו את הבשורה בכל מקום, והאדון פעל עמהם ואשר את הדבר באותות שנלוו אליהם״ (מרק׳ ט״ז 20). שמעון כיפא העיד בחג השבועות על המשך פועלה של רוח הקודש, שכל הנוכחים היו עדים לו. כאשר היהודים שנכחו במקום השתכנעו, הם שאלו את השליחים: ״מה עלינו לעשות?״ כיפא השיב להם: ״שובו בתשובה והטבלו איש איש מכם בשם ישוע המשיח לסליחת חטאיכם, ותקבלו את מתנת רוח הקודש; כי לכם ההבטחה ולבניכם ולכל הרחוקים, לכל אשר יקרא להם אדוני אלוהינו״(מה״ש ב׳ 37-39). אין ספק שרוח הקודש תפעל בקרב הקהילה המשיחית, אפילו בהתגלויות מיוחדות, עד קץ העולם, כל עוד ה׳ ימשיך להזמין בחסדו את בני האדם לקבל את מחילתו האוהבת של המשיח.

כעבור עשרים ושמונה שנים, שאול הציג בפני הקהילה את הטיעון הרשמי לסוגיה זו באיגרת ששלח אל המאמינים הקורינתיים. הוא אמר: ״בענין המתנות הרוחניות, אחי, אינני רוצה שיעלם מכם דבר״(קור״א י״ב 1). כה חשוב היה בעיניו הנושא, שהוא חפץ שהקהילה תבין אותו לאשורו. לאחר שהצהיר כי על אף שרוח הקודש היא רוח אחת, הסביר שפנים רבות לה: מתנותיה מגוונות ודרכי פעולתה מגוונות. בהבהירו מהן אותן מתנות, הוא מציג את גוף האדם על אבריו השונים כדי להראות שהקהילה מורכבת מ״אברים״ שונים בעלי תפקידים שונים, משרות שונות ומתנות שונות. כשם שאברי הגוף רבים ושונים, כשלכל אחד מהם תפקיד מיוחד, וכולם פועלים יחדיו בעצה אחת ותכלית אחת כדי להרכיב גוף אחד המתפקד בצורה מושלמת, כך פועלת רוח הקודש דרך ערוצים שונים בקהילה המשיחית, כדי ליצור גוף רוחני כליל שלמות. שאול ממשיך ואומר: ״אתם גוף המשיח ואיבריו, איש איש לפי חלקו. ומהם הקים אלוהים בקהילה - ראשית שליחים, שנית נביאים, שלישית מורים, אחרי כן עושי ניסים, אחרי כן מתנות הריפוי, עזרה לזולת, הנהגה, ומיני לשונות.״ ההכרזה: ״ומהם הקים אלוהים בקהילה״ וכו׳ , מרמזת על דבר נעלה יותר מתפעול מתנות הרוח מפעם לפעם בהתאם לנסיבות. אדרבה, היא מראה שעל חברי הקהילה להיות אברים קבועים בגוף הרוחני האמתי המרכיב את הקהילה, ושאם הם לא יתפקדו כהלכה, הקהילה תהיה שרויה במצב הדומה לזה של גוף שחלק מאבריו נפגעו בתאונה או במחלה, איבדו את כושר תפקודם והפכו חסרי תועלת. מרגע שמתנות אלה הוענקו לקהילה, עליהן להמשיך לתפקד בה עד שיוסרו ממנה רשמית. אך אין שום תיעוד המעיד על כך שהן נלקחו ממנה אי פעם.

מקץ חמש שנים, שאול שב וכותב למאמינים באפסוס על אותן מתנות. הוא מצהיר מפורשות את תכליתן, ובכך מראה בעקיפין שעליהן להמשיך לתפקד בקהילה המשיחית, עד שתכלית זו תתגשם. הוא אומר: ״לכן נאמר: ׳עלה למרום, שבה שבי ויתן מתנות לבני אדם.׳... והוא נתן את אלה להיות שליחים, את אלה נביאים, את אלה מבשרים, ואת אלה רועים ומורים, כדי להכשיר את הקדושים לעבודת השרות, לבניית גוף המשיח, עד כי נגיע כולנו אל אחדות האמונה ואחדות ידיעת בן האלוהים, אל האדם השלם, אל שעור קומתו המלא של המשיח״ (אפס׳ ד׳ 8, 11-13).

הקהילה המשיחית לא השיגה בימי השליחים את האחדות שצוינה לעיל; זמן קצר מתום עידן זה, צילה הקודר של הכפירה הרוחנית הכבירה החל להאפיל עליה, וברור שבשעת הידרדרותה הרוחנית לא ניכרה בה אחדות האמונה, היא לא הפכה לכלילת שלמות ואף לא הגיעה לשיעור קומתו של המשיח. הקהילה לא תזכה לאחדות הזו, עד שמסר החסד האחרון יקבץ מכל האומות והעמים, מכל בני האדם, מכל המעמדות ומכל הארגונים והפלגים השרויים בשקר - קבוצת חסידים שתקבל עליה את עולו של המשיח ללא כחל ושרק, ותמתין לביאת בן האדם. ואכן, אם אי פעם הקהילה תזדקק לנחמה, הדרכה, עידוד והגנה ממי שהוסמך לכך (רוח הקודש), הדבר יקרה כאשר יפקדו אותה סכנות אחרית הימים, כשכוחות הרוע שהגיעו כמעט לכלל שלמות דרך הכשרה וניסיון בביצוע פועלם המרושע, יצליחו בעזרת התחזות מושלמת להוליך שולל אפילו את הנבחרים. לכן, אין ספק שהנבואות המיוחדות על שפיכת רוח הקודש נועדו לתועלת הקהילה באחרית הימים.

ואולם, בספרות העכשווית בעולם המשיחי מלמדים בדרך כלל שמתנות הרוח נועדו לעידן השליחים בלבד; שהן ניתנו אך ורק לשם הכשרת הקרקע לבישור ולנטיעת הבשורה, וכי מרגע שהבשורה הכתה שורש, לא היה בהן עוד צורך, ולפיכך הן נעלמו מן הקהילה בתוך זמן קצר. אך שאול השליח הזהיר את המשיחיים מפני היום שבו ״סוד הרשע כבר פועל.״ הוא הכריז כי לאחר עזיבתו את הקהילה, ״יבואו בתוככם זאבים עזים אשר לא יחוסו על העדר, ומקרבכם יקומו אנשים דוברי תהפוכות להטות אחריהם את התלמידים״ (מה״ש כ׳ 29, 30). לכן, לא ייתכן שמתנות הרוח שהוענקו לקהילה כדי לשמור עליה מפני רעות חולות אלה, יעברו מן העולם בטרם הגשימו את תכליתן; שכן נוכחותן ועזרתן תהינה נחוצות מאוד בנסיבות ובתנאים הללו שישררו באחרית הימים, אפילו יותר מאשר בימי השליחים.

אנו מוצאים הכרזה נוספת באיגרת של שאול אל המאמינים הקורינתיים, אשר מפריכה את אמיתות הרעיון המקובל שמתנות הרוח היו זמניות בלבד. שאול מציג הבדל חד בין מצבנו הנוכחי, הפגום וחסר השלמות, לבין המצב המזהיר והאלמותי שהמשיחיים ישרו בו בעתיד (קור״א י״ג). הוא אומר: ״כי חלקית היא ידיעתנו ובאורח חלקי מתנבאים אנו, אך בבוא המשלם יבוטל החלקי״ (פסוקים 9, 10). הוא מבהיר את מצבנו הנוכחי דרך השוואתו לתקופת הילדות, שמאופיינת בחולשה ובחוסר בגרות במחשבה ובמעש. לאחר מכן, הוא מחדד את המצב המושלם שהמשיחיים ישרו בו בעזרת השוואתו לימי הבחרות, המאופיינים בבהירות הראייה, בבגרות ובעוצמה. הוא מציין את מתנות הרוח בין יתר הדברים שאנו זקוקים להם בהווה הלא מושלם שאנו שרויים בו, אך כשנהיה כלילי שלמות, לא נזדקק להם עוד. הוא אומר: ״עכשיו רואים אנו במראה, במעורפל אבל אז - פנים אל פנים. עכשו ידיעתי חלקית, אבל אז אכיר כדרך שגם אני מוכר״ (פס׳ 12). ואז הוא מציג את שלוש המעלות הנשגבות שיעמדו לנצח, הלוא הן אמונה, תקווה ואהבה. ״אך כעת עומדות שלוש אלה: אמונה, תקוה, אהבה; והגדולה שבהן - אהבה״ (פס׳ 13).

הדבר מסביר את הנאמר בפסוק 8: ״האהבה לא תימוט לעולם.״ כלומר, האהבה השמימית שרירה וקיימת לנצח נצחים; האהבה היא גולת הכותרת במצב האלמותי הנשגב שהמאמין יהיה שרוי בו בעולם הבא; ואולם, ״נבואות תבטלנה,״ כלומר, תבוא עת שבה לא יהיה עוד צורך בנבואות, ומתת הנבואה שהוענקה לעזרת הקהילה לא תתופעל יותר; ״לשונות תחדלנה,״ כלומר, מתנת הדיבור בלשונות תחדל שכן לא יהיה בה עוד צורך, וה״דעת תבטל״, כלומר, לא ידע תיאורטי, אלא מתת הדעת תבוטל; מתת זו הנמנית על מתנות הרוח תהפוך בלתי נחוצה, שכן כולנו ננחל ידע מושלם בעולם הנצח.

לפיכך, אם נצדד בעמדה שעל פיה מתנות הרוח חדלו בקץ עידן השליחים מפני שלא היה בהן עוד צורך, יהיה הדבר כאילו דגלנו בדעה שעידן השליחים היווה את ״תקופת הילדות״ של הקהילה, שבמהלכה היא היתה חלשה ולא בוגרת וראתה הכול במעורפל דרך מראה, ואילו העידן הבא שבו חדרו לקהילה ״זאבים עזים״ שלא חסו ״על העדר,״ ומקרב הקהילה קמו אנשים ״דוברי תהפוכות״ כדי ״להטות אחריהם את התלמידים,״ היה דור מואר ששרה בעידן של הארה וידע מושלם, שבו הידע החלקי, ״הילדותי״ והמעורפל של ימי השליחים עבר מן העולם המשיחי! שהרי אין לשכוח כי מתנות הרוח חדלות רק כשהמאמינים מגיעים לכלל שלמות, ומרגע שמצב זה הושג, אין עוד צורך בהן. ואולם, איש לא יוכל לטעון בדעה צלולה כי עידן השליחים היה נחות רוחנית מכל עידן אחר שבא אחריו. ואם מתנות הרוח היו חיוניות בדור השליחים ובדורות הבאים, הן ודאי חיוניות בימינו.

בין האמצעים שהשליח מונה באיגרותיו אל הקורינתיים והאפסים ומכנה אותם ״מתנות״ שה׳ הקים בקהילה, אנו מוצאים רועי קהילה, מורים, שליחים, שמשים, מנהיגים וכו׳; הכול מכירים בכך שבעלי המשרות והתפקידים האלה עדיין מתפקדים בקהילה. אם כך, מדוע שיתר המתנות, כגון אמונה, ריפוי, נבואה וכו׳, לא ימשיכו להתקיים בקהילה? מי מוסמך לקבוע אילו מתנות ״נלקחו״ מן הקהילה, כשכל המתנות הוענקו לה והוקמו בה מראשיתה במידה זהה?

נהוג לייחס לפסוק 17 בפרק י״ב בספר ההתגלות, נבואה על שיקום מתנות הרוח באחרית הימים. כשנבחן את הכתוב, נמצא אישוש לדעה זו. הפסוק דן ב״שאר זרעה״ של האישה. האישה מסמלת את הקהילה המשיחית, וזרעה הם המאמינים שירכיבו את הקהילה בכל זמן נתון. ״שאר זרעה״ הם דור המשיחיים האחרון, או אלה שיחיו עלי אדמות בעת ביאת המשיח השנייה. הפסוק אף מכריז כי ״שאר זרעה״ הם אלה ״השומרים את מצוות אלוהים ולהם עדות ישוע.״ משמעותה של ״עדות ישוע״ מוסברת בפרק י״ט פסוק 10: ״הן עדות ישוע היא רוח הנבואה. ״ יש לראות ברוח הנבואה את אחת ממתנות הרוח, זו המכונה ״מתת הנבואה״ (קור׳׳א י״ב 9, 10).

כינון המתנות הללו בקהילה אין פירושו שכל אחד מחבריה יתפעל אותן. שאול השליח שואל בנידון: ״האם כולם שליחים? האם כולם נביאים? כולם מורים? כולם עושי ניסים?׳׳ וכו׳, (קור״א י״ב 29). התשובה היא: לא! לא כולם, אבל המתנות מחולקות בין חברי הקהילה לפי רצון ה׳ (קור׳׳א י״ב 7, 11). עם זאת, נאמר שמתנות אלה ״הוקמו״ בקהילה, ואם חבר בקהילה ניחן במתנה רוחנית, ניתן לומר שהיא קיימת בקהילה או שהיא ״שייכת״ לקהילה. הדור האחרון אמור להחזיק בעדות ישוע, כלומר, במתת הנבואה. אנו מאמינים שהדור האחרון הוא הדור הנוכחי, ושהוא ניחן במתת זו.

חלק אחר בכתבי הקודש, המתייחס ישירות לאחרית הימים, מאשש את העובדה הזו. מדובר בפרק ה׳ באיגרת הראשונה אל התסלוניקים. השליח פותח את הפרק במילים הבאות: ״ועל דבר העיתים והזמנים, אחי, אין צורך לכתוב לכם. הרי אתם יודעים היטב שיום ה׳ יבוא כגנב בלילה.״ בפסוק 4 הוא מוסיף: ״אבל אתם, אחי, אינכם בחושך באופן שיפתיע אתכם היום כגנב.״ ואז, לאור אירוע זה, הוא מעניק להם שלל אזהרות, בין היתר: ״אל תכבו את הרוח; אל תזלזלו בנבואות; בחנו כל דבר והחזיקו בטוב״ (פסוקים 19-21). בפסוק 23 הוא מתפלל שאלוהים יקודש את אותם ״בעלי נבואה״ כדי שיישארו שלמים וללא דופי ״בבוא אדוננו ישוע המשיח.״

האם טיעונים כבדי משקל אלו אינם מאששים את אמונתנו שמתת הנבואה תתגלה בקהילה באחרית הימים, ושדרכה יישפך אור רב ותינתן הדרכה רבה בדיוק בעיתוי הנכון?

מן הראוי לבחון הכול בהתאם לכלל שקבע שאול השליח: ״בחנו כל דבר והחזיקו בטוב,״ וכן לפי קנה המידה שכונן המושיע: ״בפרותיהם תכירו אותם.״ משום שקנה מידה זה מאשש את הכתוב בכרך זה, הטוען להיותו התגלות של מתת הנבואה, אנו ממליצים על הספר לשיקולם של אלה שמאמינים שכתבי הקודש הם דבר ה׳, ושהקהילה היא הגוף שהמשיח עומד בראשו.

אוריה סמית

מדוע התיר ה׳ את החטא?

האלוהים הוא אהבה.״ (הראשונה ליוחנן ד:16). אלוהים הוא התגלמות האהבה:

טבעו הוא אהבה; תורתו היא אהבה. כך היה מאז ומעולם; כך יהיה לנצח נצחים. ה״רם ונשא, שוכן עד״ הוא האלוהים, אשר ״הליכות עולם לו״, ואין הוא משתנה לעולם. הוא האלוהים, ״אשר כל שינוי וכל צל חלוף אין בו.״ (ישעיהו נז:15; חבקוק ג:6; יעקב א:17).

כל יצירה היא הבעה של אהבה אינסופית. הקדוש ברוך הוא, מלך מלכי המלכים, מרעיף את מלוא ברכותיו על יצירי כפיו. מחבר מזמורי התהילים אומר:

״לך זרוע, עם-גבורה; תעז ידך, תרום ימינך.
צדק ומשפט, מכון כיסאך; חסד ואמת, יקדמו פניך.
אשרי העם, יודעי תרועה; יהוה, באור-פניך ילכון.
בשמך, יגילון כל-היום; ובצדקתך ירומו. כי-פתארת עוזמו אתה... כי ליהוה, מגננו;
לקדוש ישראל מלכנו.״

(תהילים פט:14-19).

קורות המאבק הגדול בין הטוב לרע, מראשיתו בשמיים ועד למיגור המרי וחיסולו הסופי של החטא, מגלים אף הם את אהבתו הנצחית של האל.

ריבון העולם לא היה לבדו בשעת מעשה הבריאה רב החסד. היה לו שותף, חבר לעבודה, שיכול היה להעריך ולהוקיר את תכלית מעשיו, ולהשתתף בשמחתו כאשר הרעיף אושר על יצירי כפיו. ״בראשית היה הדבר, והדבר היה עם האלוהים, ואלוהים היה הדבר. הוא היה בראשית עם האלוהים.״ (יוחנן א:1, 2). המשיח, הדבר, בנו יחידו של האל, היה אחד עם האב הנצחי - אחד בטבע, באופי, בתכלית - ההוויה היחידה שנכנסה בסוד תוכניותיו ומטרותיו של ה׳. ״ויקרא שמו פלא יועץ, אל גיבור, אבי-עד, שר־שלום.״ (ישעיהו ט:5). המשיח הוא האחד, אשר ״מוצאותיו מקדם, מימי עולים.״ (מיכה ה:2). בן האלוהים הכריז בנוגע לעצמו: ״יהוה קנני, ראשית דרכו: קדם מפעליו מאז. מעולם, נסכתי מראש...באין-תהומות חוללתי...בהכינו שמים, שם אני; בחוקו חוג, על-פני תהום... בחוקו, מוסדי ארץ. ואהיה אצלו, אמון: ואהיה שעשועים, יום יום...״ (משלי ח:22-30).

באמצעות בנו חולל אבינו שבשמיים את בריאת כל צבא השמיים. ״כי בו נברא כל אשר בשמים... גם כסאות ורשיות וגם ממשלות ושלטונות. הכל נברא באמצעותו ולמענו.״ (אל הקולוסים א:16). המלאכים, שליחיו-משרתיו של האל, הקורנים מן האור הזורח תמיד משכינת ה׳, אצים-עפים בשטף כנף כדי לבצע את רצונו. אך הבן, משיח האלוהים, אשר ״הוא זוהר כבודו וצלם עצמותו ונושא כל בדברו רב-הגבורה...״; עליון ונישא על כולם. (אל העברים א:3). הוא ״כיסא כבוד, מרום מראשון״, ומקום מקודשו של האל (ירמיהו יז:12) הוא ״שבט מישר״, ושבט מלכותו. (אל העברים א:8). ״הוד-והדר לפניו; עז ותפארת, במקודשו.״ (תהילים צו:6). ״חסד ואמת, יקדמו״ את פניו. (תהילים פט׳:15).

שלטונו של הקדוש ברוך הוא מבוסס על תורת האהבה; אושרם של כל היצורים התבוניים תלוי בהיותם שרויים בהרמוניה מוחלטת עם עקרונות הצדקה הנשגבים של ה׳. האלוהים חפץ שכל ברואיו ישרתו אותו באהבה, מתוך הערכה לאופיו ולמהותו. אין לו חפץ בציות כפוי. הוא מעניק לכול את חופש הבחירה, כדי שהכול יוכלו לשרת אותו מרצון.

כל עוד הכירו ברואיו של ה׳ בברית האהבה, שררה הרמוניה מוחלטת ביקום. צבאות השמיים ששו להגשים את תכליתו של הבורא. הם הפיקו הנאה רבה כאשר שיקפו את תפארת האל והפגינו את תהילתו. כל עוד אהבתם לבורא הייתה עילאית ונשגבת, הם אהבו זה את זה במסירות אין קץ. מחלוקת לא צרמה או הפרה את ההרמוניה השמיימית. ואולם, עתה הופר האושר העילאי. אחד מיצירי כפיו של האל קם והשחית את החופש שה׳ העניק לברואיו. היה זה השטן, ״הילל בן שחר״, הראשון במעלה בין הכרובים הסוככים, מלאך קדוש וטהור. הוא, אשר היה השני במעלה אחרי המשיח, שזכה אחריו לכבוד הרב ביותר מאלוהים ולעמדת הכוח והתהילה הגבוהה ביותר בקרב מלאכי השמיים, הוא שעמד בנוכחות הבורא הנשגב ונגה בקרני התהילה שזרחו מן האל הנצחי ונחו עליו - חולל עתה את החטא. ״כה אמר אדוני יהוה, אתה חותם תכנית, מלא חוכמה וכליל יופי. בעדן גן-אלוהים היית, כל-אבן יקרה מסוכתך...את כרוב ממשח הסוכך; ונתתיך בהר קודש אלוהים היית - בתוך אבני-אש , התהלכת. תמים אתה בדרכיך, מיום הבראך, עד-נמצא עולתה, בך.״ (יחזקאל כח:12-15).

אט-אט אחזה בשטן התשוקה לרומם את עצמו. ככתוב: ״גבה לבך ביופיך, שחת חכמתך על-יפעתך.״ (יחזקאל כח:17). ״ואתה אמרת בלבבך, השמים אעלה - ממעל לכוכבי-אל, ארים כסאי; ... אדמה, לעליון.״ (ישעיהו יד:13, 14). למרות שתהילתו של מלאך רב כוח זה נבעה מאלוהים, הוא החל להאמין שהיא נובעת ממנו. מכיוון שלא היה שבע רצון מעמדתו, על אף שזכה לכבוד רב יותר מיתר צבא השמיים, הוא העז לחמוד לעצמו את הכבוד היאה אך ורק לבורא. במקום לעודד את הברואים לאהוב ולשרת בנאמנות את אלוהים, האל העליון, הוא ניסה לרכוש לעצמו את נאמנותם, סגידתם ושירותם. ומשום שחמד לעצמו את התהילה שהאב העניק לבנו, שאף שר המלאכים הזה לנחול את כוח השררה שהיה זכות הבכורה של המשיח בלבד.

עתה הופרה ההרמוניה המוחלטת ששררה בשמיים. נטייתו של השטן לשרת את עצמו, במקום את בוראו, עוררה חשש רב בקרב המלאכים שצפו בו, אשר האמינו כי תהילת האל היא נשגבת ועליונה ביותר. במועצת השמיים הפצירו המלאכים בשטן. בן האלוהים הציג בפניו את גדולתו וטובו של הבורא, את הצדק האלוהי, את טבעה הקדוש והבלתי משתנה של תורת האלוהים. אלוהים הוא שחקק וכונן את חוקת השמיים, וכאשר השטן נטש וחילל אותה, הוא חילל למעשה את כבוד בוראו, ועמד להמיט אסון על עצמו. ואולם, האזהרה שקיבל, שנבעה מחסד ואהבה נצחיים, עוררה בו אך ורק רוח של מרי. השטן הניח לקנאתו במשיח לגבור, ונעשה יותר ויותר נחוש בדעתו.

מטרתו של שר המלאכים הייתה לערער את עליונותו של בן האלוהים, ובכך להטיל ספק בחוכמתו ובאהבתו של הבורא. רב מלאכים זה, שהיה שני במעלה אחרי המשיח והשר העליון המופקד על צבאות ה׳, עמד עתה להפנות את כל מרצו וחוכמתו הנעלה כדי להשיג מטרה זו. ואולם, ה׳ אלוהים, החפץ שכל ברואיו ייהנו מחופש בחירה, לא הותיר אותם נטולי הגנה מפני הפלפלנות המטעה, שבאמצעותה ינסה מורד זה להצדיק את דרכו. בטרם החל העימות הגדול, הכול היו אמורים להכיר היטב את רצונו של האל, שחוכמתו וטובו הם המעיין שממנו נובעת שמחתם וששונם.

מלך המלכים ובורא היקום זימן לפניו את כל צבאות השמיים כדי לכונן בנוכחותם את מעמדו האמיתי של בנו, וכדי להפגין את זיקתו לכל ברואיו. בן האלוהים חלק עם האב את כס מלכותו, ותהילתו של האל האחד והנצחי אפפה את שניהם. סביב כס האלוהים נאספו רבבות מלאכים קדושים, המון רב לאינספור, ״מספרם רבבות רבבות ואלפי אלפים.״ (התגלות ה:11). מלאכי עליון נשגבים אלו, המשמשים כמשרתיו ונתיניו של האל, ששו באור היקרות שנגה מגבורת האלוהים. מלך מלכי המלכים הכריז לפני מלאכי השמיים שנאספו יחדיו, כי איש זולת המשיח, בנו יחידו של האלוהים, לא יוכל להגשים את מלוא מטרותיו, וכי רק לו ניתנה הזכות לבצע את רצונו של האל בהתאם לעצתו המושלמת. שכן, כאשר ברא בן האלוהים את צבא השמיים, הוא למעשה מילא את רצון האל. רק לאלוהים ולבנו מגיעים הכבוד והנאמנות של צבאות השמיים. המשיח עתיד להפגין את גבורתו האלוהית בשעת בריאת העולם ויושביו. אך כשיעשה זאת, לא ישאף להשיג לעצמו כבוד או כוח, בניגוד לתוכניתו של האל. להפך, הוא יפאר וירומם את תהילת ה׳ ויגשים את תכליתו במעשי חסד ואהבה.

המלאכים ששו להודות בעליונותו של המשיח, וכאשר השתטחו לפניו בסגידה, הביעו את מלוא אהבתם והערצתם אליו. השטן השתחווה יחד עימם, אך בליבו התחולל מאבק עז ומוזר. תחושת הנאמנות שפיעמה בליבו והכרת האמת והצדק ששכנה בו, נאבקו בקרבו עם רגשות קנאה וצרות עין שהתעוררו בו. נראה היה כי לזמן-מה השפיעה עליו התנהגותם של המלאכים הקדושים וסחפה אותו. צלילים נעימים והרמוניים התעצמו על ידי אלפי קולות מתרוננים ומלאי שמחה שעלו אל- על, ולרגע נראה היה כי הרוח הרעה הובסה; אהבה שאין להביעה במילים עטפה אותו והרטיטה את נימי ישותו; נשמתו הביעה את אהבתו לאב ולבן בהרמוניה, ביחד עם יתר המשתחווים נקיי-הכפיים והלבב. אך אז, שוב נמלא ליבו גאווה מתהילתו שלו. התשוקה לעליונות שבה ואחזה בו, והקנאה במשיח ניצתה בו מחדש. מכיוון שהשטן לא ידע להעריך את הכבוד הרב שזכה לו בתור מתת מיוחדת מאלוהים, הוא לא הכיר טובה לבוראו. הוא התהלל ברוממותו שלו ובזיו שנגה ממנו, ושאף להיות שווה-ערך לאלוהים. אומנם השטן נאהב ונערץ על ידי צבא השמיים והמלאכים ששו למלא את מצוותיו, ואומנם הוא עטה חוכמה ותהילה רבה יותר מכול יתר צבא השמיים. ואולם, בן האלוהים רומם הרבה יותר ממנו והיה אחד עם האב, וזכה לריבונות ולסמכות שווי-ערך לאלו של האב. בן האלוהים הוכנס בסוד תוכניותיו של האב, בשעה שהשטן לא זכה לכך. ״מדוע״, תהה מלאך רב עוצמה זה, ״מדוע זכה המשיח להיות אל עליון? מדוע זוכה המשיח לכבוד וליקר רב יותר ממני?״

אז נטש השטן את מקומו ליד האב, ויצא להפיץ רוח של מרי ואי שביעות רצון בקרב המלאכים. מסתורין רב אפף את מזימותיו. לזמן-מה הוא הצליח להסתיר את מטרתו האמיתית במסווה של יראת כבוד והערצה לאב. הוא החל להחדיר בלב מלאכי ה׳ ספקות בנוגע לחוקים שניתנו להם. הוא רמז שעל אף שחוקים אלו הכרחיים בעבור תושבי כל העולמות שברא ה׳, הם עצמם, המלאכים, אינם נזקקים להם, בהיותם יצורים נעלים שחוכמתם מספקת כדי להנחות את דרכם. מכיוון שהם מלאכי עליון, אין ביכולתם להמיט קלון על האב; כל מחשבותיהם קדושות הן; אין אפשרות שהם ישגו, כשם שה׳ אינו שוגה. מעמדו הנשגב של בן האלוהים, השווה לאב, הוצג בתור עוול שנעשה לשטן, שלטענתו זכאי אף הוא לכבוד ולהערצה. אילו רק יעלה בידו - שר המלאכים - להגיע לעמדה האמיתית לה הוא ראוי, הדבר יצמיח טובה רבה לכל צבא השמיים, משום שמטרתו היא להשיג חופש לכול. ואילו עתה, אפילו החופש שממנו נהנו המלאכים עומד להגיע לקיצו, משום שמושל עריץ מונה למשול עליהם, והכול יאלצו לחלוק לו כבוד. כאלו היו ההטעיות המתוחכמות שהסתתרו בתחבולות השטן, אשר התפשטו במהירות ורווחו בקרב מלאכי השמיים.

מעמדו וסמכותו של המשיח היו כאלה מאז ומעולם. אך קנאתו של השטן, סילופיו וטענותיו כי הינו שווה מעמד למשיח, חייבו את ממשלת האלוהים לצאת בהצהרה על מעמדו האמיתי והנצחי של בן האלוהים מאז ומעולם. מכל מקום, רבים מן המלאכים הלכו שולל אחר הטעיותיו של השטן.

תוך ניצול האמון האוהב והנאמן שקיבל מן המלאכים הקדושים שתחת פיקודו, הצליח השטן להחדיר בערמומיות רבה למוחם ולליבם את רגשי המרי ואי שביעות הרצון שלו עצמו. הוא הציג את מטרותיו של האל באור כוזב, תוך סילופם ופירושם באופן מוטעה, כדי לעורר בהם מרי, התנגדות ומורת רוח. בערמומיותו, הוא הצליח לגרום למאזיניו להביע את רחשי ליבם, ואז, מאוחר יותר, הוא ציטט את דבריהם כאשר הדבר שירת את מטרותיו, והשתמש בהם בתור ראיה לכך שהמלאכים אינם שורים בהרמוניה עם ממשלת האל. בשעה שטען כי הוא עצמו נאמן לחלוטין לאלוהים, הוא ניסה לשכנע את מאזיניו כי נדרשים שינויים בחוק ובסדר השמיימי כדי לשמר את יציבות שלטונו של האל. וכך, בשעה שהוא פעל כדי לעורר התנגדות לתורת האלוהים ולהחדיר את חוסר שביעות רצונו לליבם של המלאכים הכפופים לו, הוא ניסה לרצותם ולהביא כביכול לפיוס בינם לבין השלטון האלוהי. בשעה שחירחר ריב ומחלוקת ועורר מרי בחשאי, הצליח השטן בערמומיותו המושלמת להראות שמטרתו האחת והיחידה, לכאורה, היא לעורר נאמנות לה׳ ולשמר את ההרמוניה והשלום השוררים בשמיים.

רוח התרעומת שהתעוררה בשמיים השיגה את מטרתו הזדונית של השטן. על אף שלא קמה שום התקוממות גלויה, צצו חילוקי דעות סמויים בקרב המלאכים. היו בקרבם כאלה שקיבלו באהדה את רמיזותיו של השטן נגד ממשלת האלוהים. עד כה הם שרו בהרמוניה מושלמת בסדר האלוהי שכונן ה׳ צבאות, אבל עתה הם כבר לא היו שבעי רצון מהמצב. עתה, הם חשו אומללות משום שנבצר מהם להיכנס בסוד תוכניותיו המסתוריות של האל; עתה, הם לא היו מרוצים מתכליתו של האל לרומם את המשיח. הם היו מוכנים ומזומנים לתמוך בדרישתו של השטן להשיג שוויון זכויות וסמכויות עם בן האלוהים. אך אותם מלאכים שהיו נאמנים ומסורים לה׳, דבקו בחוכמה ובצדק של הצו האלוהי, והשתדלו לגרום למלאך הסורר להשלים עם רצון האל. הם ניסו לגרום לו לראות שהמשיח הוא בן האלוהים, והיה אחד עם האלוהים בטרם נבראו המלאכים. המשיח עמד מאז ומתמיד לימין האב, ועד כה, ריבונותו הנשגבת, המרעיפה שפע של ברכות על כל מי שחוסה תחת שלטונו רב החסד, לא הוטלה בספק. ההרמוניה ששררה בשמיים לא הופרה מעולם; מדוע שיישמעו עתה צליליה הצורמים של מחלוקת? המלאכים הנאמנים יכלו לראות אך ורק את ההשלכות המחרידות של חילוקי הדעות הללו, ולכן הפצירו בכל לשון של בקשה במלאכים מלאי התרעומת, ויעצו להם לוותר על מטרותיהם ולהוכיח את נאמנותם לאל על ידי דבקות בריבונותו.

בחסדו הרב ובהתאם לאופיו האלוהי נהג הקדוש ברוך הוא בסבלנות רבה בשטן לאורך זמן. עד לאותה עת, מעולם לא התעוררו בשמיים רוחות של התמרמרות ואי שביעות רצון. היה זה יסוד חדש, זר, מסתורי ולא ברור. השטן עצמו לא הבין בתחילה את טבעם האמיתי של רגשותיו. במשך זמן-מה הוא חשש להביע את המחשבות שעלו בדעתו והציתו את דמיונו; עם זאת, הוא לא דחה אותם. הוא לא קלט את חומרת היסחפותו. בשמיים נעשו מאמצים, שנבעו מאהבתם ומחוכמתם האינסופיים של ה׳ וצבאו, כדי לשכנעו בטעותו. חוסר שביעות רצונו התגלה כחסר בסיס, והראו לו מה תהיה תוצאת מריו המתמשך. לעת עתה, השתכנע השטן כי טעות בידו. הוא נוכח לדעת כי ״צדיק יהוה, בכל-דרכיו; וחסיד, בכל-מעשיו.״ (תהילים קמה:17); כי מצוות ה׳ ישרות, תמימות והוגנות, וכי עליו להצהיר על כך בפני השמיים כולם. לו עשה זאת, ייתכן שהיה מציל את עצמו ורבים מן המלאכים. בשלב זה, הוא עדיין לא נטש לחלוטין את נאמנותו לאלוהים. אומנם הוא חדל לשמש בתור מלאך-מגן, אך אילו חפץ לשוב לאלוהים, להודות בחוכמתו של הבורא, ולהסתפק במילוי התפקיד שהוטל עליו בתוכנית הגדולה של האלוהים, הוא היה זוכה שוב בתפקידו הקודם. עתה הגיע הזמן ליטול את ההחלטה הסופית: עליו להיכנע לחלוטין לריבונות האל, או לצאת במרי גלוי. הוא כמעט גמר אומר בליבו לשוב לה׳, אך הגאווה מנעה ממנו לעשות כן. להכיר בטעותו, להודות כי שגה בדמיונו, ולהיכנע לסמכות שעד כה השתדל להוכיח כי אינה הוגנת, היה קורבן גדול מדי מבחינתו של יצור שזכה לכבוד רב כל כך.

ברחמיו הרבים, בחמלתו ובכיסופיו כלפי השטן ומלאכיו, ניסה הקדוש-ברוך-הוא הרחום למשוך אותם חזרה מתוך תהום הנשייה שלתוכה החלו להידרדר. ואולם, מעשה חסד זה זכה לפרשנות מוטעית. השטן הצביע על אורך-רוחו של האל בתור ראיה לעליונותו שלו, הוכחה לכך שמלך מלכי המלכים עתיד להיענות לו ולהסכים לתנאיו. אילו יעמדו המלאכים איתן יחדיו, הכריז, הם ישיגו את כל מאווייהם. הוא הגן בעקביות על דרכו, והקדיש את עצמו לעימות הגדול נגד בוראו. וכך, אותו מלאך, הילל בן שחר, ששימש כ״התגלמות האור״, ששירת ליד כס מלכותו של האלוהים וחלק את תהילתו, הפך באמצעות החטא לשטן, ״השוטן״ את אלוהים ואת מלאכיו הקדושים, ההורס ומחסל את המלאכים שה׳ הפקיד תחת ידו, הגנתו והנחייתו.

לאחר שדחה בבוז את הפצרותיהם וטיעוניהם של המלאכים המסורים, גינה השטן והוקיע אותם בתור משרתים שהולכו שולל. העדיפות שניתנה למשיח, כך הכריז, היא מעשה של עוול כלפיו וכלפי צבא השמיים כולו, ולפיכך, הוא לא יסכים עוד עם הפגיעה בזכויותיו ובזכויותיהם. מכאן ואילך, הוא לא יכיר עוד לעולם בעליונותו של המשיח. הוא גמר אומר בליבו לתבוע לעצמו את הכבוד הראוי לו ולפקד על אלה שילכו בעקבותיו; הוא הבטיח לכל מי שייכנס לשורותיו שלטון חדש וטוב יותר, שתחתיו הכול ייהנו מחופש בלתי מוגבל. מספר רב של מלאכים הביעו את רצונם לקבל אותו כמנהיג. מוחמא מן האהדה הרבה שהורעפה עליו במהלך ניסיונות הגישוש שלו בקרב המלאכים, קיווה השטן להטות את ליבם של כל המלאכים אליו, להפוך שווה מעמד עם אלוהים, ולזכות לכך שכל צבא השמיים כולו יציית לו.

המלאכים שדבקו בה׳, ניסו עדיין להאיץ בו ובאוהדיו להיכנע לאלוהים. הם הציגו בפניהם את התוצאה הבלתי נמנעת שתתרחש, אם הם יסרבו לעשות זאת: האל שברא אותם ישים קץ לכוח שהעניק להם, ויעניש אותם קשות על שהעזו למרוד בו. אף מלאך לא יצליח להתנגד לצו האלוהי, שקדושתו זהה לקדושת האלוהים. הם הזהירו אותם והתרו בהם לאטום את אוזניהם בפני נימוקיו המוטעים והמטעים של השטן, והאיצו בו ובחסידיו לבקש ללא דיחוי את קרבתו של האל, ולהתוודות על טעותם משום שפיקפקו בחוכמתו ובסמכותו.

מלאכים רבים נטו לשמוע לעצה זו, התחרטו על המרי שאחז בהם וניסו לזכות שוב באהדתם ובחסדם של האב ובנו. אך השטן יצא מייד עם הטעייה חדשה. מרדן רב עוצמה זה הכריז עתה, כי המלאכים שהיו מאוחדים בעצה אחת עימו הרחיקו לכת מכדי לחזור בהם; שהרי הוא בקי בחוקת האל, ולכן ברור לו שאלוהים לא ימחל להם. הוא הכריז כי כל אלו שייכנעו לריבונות השמיימית, ינושלו מכבודם ומעמדם. באשר אליו, הוא נחוש בדעתו שלא הודות לעולם בסמכותו ובריבונותו של המשיח. הדרך היחידה שנותרה לו ולחסידיו, כך טען, היא לעמוד על החופש המגיע להם ולחמוס בכוח את הזכויות שלא הוענקו להם מרצון טוב.

בכל הנוגע לשטן עצמו, הוא אכן הרחיק לכת יתר על המידה מכדי שיוכל לחזור לדרך הישר. אך לא כך היה מצבם של מלאכי השמיים, שהלכו שולל אחר הטעיותיו. ההפצרות והעצות שהשיאו להם המלאכים המסורים לה׳, פתחו בפניהם שער של תקווה. אילו שמו ליבם לאזהרות הללו, היו אותם מלאכים מצליחים להיחלץ ממלכודת השטן. ואולם, הגאווה, האהבה למנהיגם והתשוקה לחופש בלתי מוגבל הם שהכריעו את הכף, והפצרות האהבה והחסד האלוהי נדחו על הסף.

הקדוש ברוך הוא התיר לשטן לבצע את פועלו, עד אשר רוח ההתמרמרות הלכה וגברה והביאה לידי מרד גלוי. תוכניות השטן היו אמורות להתפתח ולהתגשם במלואן, כדי שטבען ונטייתן האמיתיים יתגלו בפני כל. השטן זכה לכבוד רב בתור כרוב משוח ומלאך-מגן; הוא היה אהוב על ידי מלאכי השמיים והשפעתו עליהם הייתה עזה. מלאכי השמיים לא היו היחידים שנמצאו תחת ריבונות ה׳, אלא אף כל העולמות שנבראו בידיו; השטן הסיק כי אם יצליח לסחוף אחריו את מלאכי ה׳ להתמרד נגדו, הוא יצליח אף לסחוף אחריו את כל העולמות. הוא הציג בערמומיות את עמדתו לגבי הבעיה העומדת על הפרק, תוך שימוש בפלפלנות והטעייה כדי להשיג את מטרותיו. והיה בידו כוח הטעייה כביר. הוא זכה ביתרון כאשר הסווה את עצמו במעטה של שקר. כל מעשיו היו אפופי מסתורין כה רב, עד כי נבצר מן המלאכים לגלות את הטבע האמיתי של פועלו. הרוע הטמון בפועלו לא יכול היה להתגלות, עד אשר מעשיו יתבצעו במלואם; עד אז, אי שביעות הרצון שהפגין לא תיחשב בתור מרי. אפילו המלאכים שדבקו בה׳, לא הצליחו לתפוס לחלוטין את טבעו האמיתי של השטן או לראות לאן מובילים מעשיו.

השטן הצליח בתחילה לבצע את ניסיונות הפיתוי שלו, באופן כזה שפטר אותו מאחריות. הוא האשים את המלאכים שלא שוכנעו, באדישות בנוגע לאינטרסים של יתר צבא השמיים. הוא הטיל את האשם לתככיו על המלאכים שדבקו בה׳. הוא בילבל את מאזיניו על ידי העלאת טיעונים מתוחכמים וחמקמקים באשר למטרות האל. הוא אפף כל דבר פשוט במסך של מסתורין, על ידי סילוף ערמומי של הדברים הטיל ספק אפילו בהצהרותיו הברורות ביותר של אלוהים. המשרה הרמה שנשא בה, הקשורה קשר הדוק כל כך לשלטון האלוהי, העצימה את דבריו בקרב מלאכי השמיים.

אלוהים היה יכול להשתמש רק באמצעים שעלו בקנה אחד עם תורת האמת והצדק שלו. אבל השטן היה יכול לעשות שימוש במה שנבצר מאלוהים להשתמש בו: בחנופה ובהטעיה. הוא ניסה לסלף את דבר האלוהים, להציג באור מוטעה את שלטונו, ולטעון כי אלוהים אינו הוגן כאשר הוא מטיל את מצוותיו על המלאכים, וכי בדרישתו לכניעה ולציות מברואיו הוא בעצם מבקש אך ורק לרומם את עצמו. לפיכך, עלה הצורך להפגין בפני צבא השמיים וכל עולמותיו של ה׳, כי שלטונו שלטון צדק הוא וחוקיו מושלמים. השטן סובב את הדברים כך שייראה כאילו הוא עצמו פועל לתועלת היקום. אופיו האמיתי של אותו גזלן ומטרתו האמיתית היו חייבים להיחשף לאשורם בפני כל. רק הזמן יחשוף את מהותו האמיתית באמצעות מעשי הרשע שלו.

השטן הטיל את האשם למחלוקת שעוררה הדרך בה בחר - על שלטונו של אלוהים. הוא הכריז כי הרוע כולו נבע מאופן ההתנהלות של הממשל האלוהי. הוא טען כי מטרתו היא לשפר את מצוותיו של ה׳. לפיכך, אלוהים התיר לו להציג את טיעוניו ללא כחל ושרק, ואף את השינויים שהוא מציע לערוך בחוקה האלוהית, מתוך ידיעה כי פועלו שלו הוא שירשיע אותו. השטן המטעה המשיך לטעון כי אינו נוהג במרי, ולכן היקום כולו חייב לחזות בפרצופו האמיתי.

בחוכמתו האינסופית, לא השמיד ה׳ את השטן, אפילו בשעת גירושו מן השמיים. מאחר ורק שירות של אהבה מתקבל ברצון על ידי אלוהים, נאמנותם של נתיניו חייבת לנבוע מאמונה בטובו ובנדיבותו של אלוהים. מלאכי השמיים ודרי כל העולמות שטרם נבצר מהם להבין לחלוטין את טבעו של החטא והשלכותיו, לא יכלו לראות אז את הצדק האלוהי שבהשמדת השטן. אילו הושמד השטן מייד, חלק מברואיו של האל היו עובדים את האלוהים מתוך פחד במקום מאהבה. השפעתו של אותו מדיח ומטעה לא הייתה נמחית לחלוטין, ורוח המרי לא הייתה מתחסלת לחלוטין. לתועלת היקום כולו, יצא ה׳ בהכרזה כי השטן חייב לממש את תוכניותיו במלואן במהלך הדורות כולם, כדי שהאשמותיו נגד שלטון האלוהים יתגלו באורם האמיתי לעיני כל ברואיו של האל, וכדי שהצדק והחסד האלוהיים וחוקיו הנצחיים יוצבו מעל לכל ספק לנצח נצחים.

מריו של השטן היה אמור לשמש בתור לקח ליקום כולו במשך כל הדורות כולם - עדות נצחית לטבעו של החטא ולהשלכותיו המחרידות. התנהלות שלטון השטן והשפעותיו על בני האדם והמלאכים, יראו את התוצאות של נטישת שלטונו של האל. הם יעידו על כך שבשלטון של האל טמונה טובת כל ברואיו. וכך, קורות ניסיון המרי הנורא הזה, אמורים לשמש בתור תזכורת מתמדת ואמצעי הגנה נצחי בעבור כל צבא השמיים הקדוש. תזכורת זו תמנע מן המלאכים הקדושים ללכת שולל אחר שקרים והטעיות הנוגעים לטבעו של החטא, ותציל אותם מליפול בחטא ולשאת את עונשו.

ה׳ אלוהי צבאות, המושל בשמיים, שחזה את הקץ מבראשית, הוא האלוהים שכל מסתרי העבר והעתיד פרושים וגלויים לפניו, הוא אשר הביט מעבר לסבל, לאפלה ולצער שחולל החטא, וראה את פרי חסדו, אהבתו וברכותיו. ואף ש״ענן וערפל סביביו, צדיק ומשפט, מכון כסאו.״ (תהילים צז:2). את זאת יבינו יום אחד כל תושבי היקום, הן הנאמנים לה׳ והן הבלתי נאמנים. ״הצור תמים פעלו, כי כל-דרכיו משפט; אל אמונה ואין עול צדיק וישר הוא:.״ (דברים לב:4)

סעשה הבר׳אה

פרק זה מבוסס על בראשית א׳-ב׳

״בדבר יהוה, שמים נעשו; וברוח פיו, כל צבאם... כי הוא אמר ויהי; הוא-צוה, ויעמוד.״ (תהילים לג:6, 9). ״יסד-ארץ, על-מכוניה; בל- תמוט, עולם ועד.״ (תהילים קד:5).

האדמה שנוצרה בידי הקדוש ברוך הוא הייתה יפה עד מאוד. פניה כוסו במגוון הרים, גבעות וערבות, המשובצים אגמים יפהפיים ונהרות כבירים. ואולם, הרים וגבעות אלו לא היו תלולים או מסולעים, וגם לא אפופי צוקים, מדרונות תלולים ומעוררי אימה, או בקיעים ותהומות מבעיתים כמו ההרים בימינו. מצוקי הסלעים החדים, המחוספסים והתלולים היו קבורים עמוק מתחת לאדמה פורייה, שליבלבה בשפע של צמחיה ודשא רענן. ביצות סרוחות לא הציפו את פני האדמה, ומדברות צחיחים לא כיסו את פניה. שיחים חינניים ופרחים עדינים הזדקרו בכל פינה, וקידמו בברכה כל עין שצפתה בהם. מרומי ההרים היו עטורים עצים רבי הוד, נשגבים יותר מכל העצים הצומחים בימינו. האוויר, שטרם זוהם באדים רעילים, היה צלול, טהור ויפה לבריאות. הנוף כולו גבר ביופיו על אדמותיו המעוטרות וגניו המטופחים של ההיכל היפה והמרשים ביותר. צבא מלאכי השמיים צפה בנוף בהנאה רבה, ושש במעשי ידיו הנפלאים של הבורא.

לאחר בריאת האדמה השופעת צמחייה ובעלי חיים, נברא האדם, פאר היצירה של הבורא, זה שלמענו הוכשרה האדמה היפה. עתה הובא האדם כדי לעבדה ולשמרה. ניתנה לו שליטה על כל מה שהעין יכלה לראות. ככתוב: ״.ויאמר אלוהים, נעשה אדם בצלמנו כדמותנו; וירדו... בכל-הארץ... ויברא אלוהים את-האדם בצלמו... זכר ונקבה, ברא אותם.״ (בראשית א:26, 27). מוצאה של האנושות מוסבר כאן בברור; התיעוד האלוהי מובא בפשטות ובבהירות כה רבה, עד שלא ניתן להגיע למסקנות מוטעות. אלוהים יצר את האדם בצלמו. אין כאן שום מסתורין. אין בסיס להשערה כי האדם התפתח באופן איטי והדרגתי מצורות חיים נחותות של עולם החי והצומח. תורה כזו מורידה את פועלו הכביר של הבורא לרמה המוגבלת וצרת האופקים שבתפיסתו של האדם. בני האדם להוטים כל כך לשלול מאלוהים את ריבונותו על היקום, עד שהם מבזים את האנושות וגוזלים ממנה את הכבוד הטמון במוצאה הרם. האל, אשר זרע את השמיים בכוכבים, צבע את העולמות במיומנות עדינה בשלל צבעים מרהיבים של פרחי השדה, וגדש את השמיים והארץ בפלאים רבים מעשי ידי גבורתו, יצא להכתיר את פועלו המפואר ולברוא את נזר הבריאה: ברייה שתמשול על האדמה הנאה. ואכן, הוא ברא ישות הראויה ליד שהעניקה לה חיים. הגנאולוגיה של הגזע האנושי, שתועדה בהשראת רוח הקודש ומתחקה על מוצא האנושות, לא עוסקת בשושלות של חיידקים, רכיכות והולכי על ארבע שמתפתחים בהדרגה, אלא מצביעה על בורא נשגב וכביר. על אף שאדם הראשון נוצר מן האדמה, הוא היה ״בן אלוהים.״

בתור נציג האל, הופקדו בידי האדם מיני חיים מפותחים פחות, שאינם מבינים או מכירים בריבונות האל. עם זאת, הם ניחנו ביכולת לאהוב ולשרת את האדם. מחבר מזמורי התהילים אומר: ״תמשילהו במעשי ידיך; כל שתחת תחת-רגליו... וגם בהמות שדי. ציפור שמים... עבר ארחות ימים.״ (תהילים ח:7-9).

האדם שנברא בצלם אלוהים נועד להיות דומה לו, הן במראהו החיצוני והן באופיו. המשיח לבדו הוא ״צלם עצמותו״ של האב (אל העברים א:3); ואילו האדם נוצר בדמות האלוהים. הווייתו הייתה שרויה בהרמוניה עם רצון האל. שכלו ניחן ביכולת תפיסה של דברים שמיימיים, רגשותיו היו טהורים, ומאווייו ותשוקותיו נשלטו בידי ההגיון. הוא היה קדוש, וחש אושר רב לשאת את דמות האלוהים, ולציית לרצונו באופן מוחלט.

כאשר אדם הראשון יצא מתחת ידי הבורא, הוא היה גבוה מאוד ובעל סימטרייה מושלמת. פניו הסמוקים הפיקו גוון של בריאות וקרנו מחיוניות. הוא התנשא לגובה רב יותר מגובהם של בני האדם בימינו. חווה הייתה נמוכה מעט ממנו, אך הייתה יפת גוו ויפת תואר. בני הזוג הטהורים לא לבשו בגדים מעשי ידי אדם אלא עטו אור והוד, בדומה ללבוש שעטו המלאכים. כל עוד הם חיו בציות לאלוהים, אפף אותם מעטה האור השמיימי הזה.

לאחר שאדם הראשון נברא, הובאו לפניו כל בעלי החיים כדי שיעניק להם שמות. בשעה שעשה זאת, הוא ראה שכל אחד ואחד מהם זכה לבת זוג, ואולם הוא ״ל׳א־מצא עזר כנגדו״ ביניהם. בקרב כל ברואי ה׳ עלי אדמות, לא נמצא אפילו אחד שהשתווה לאדם. אלוהים אמר: ״לא-טוב היות האדם לבדו; אעשה-לו עזר, כנגדו.״ האדם לא נועד לחיי בדידות; הוא אמור היה להיות ברייה חברותית. ללא חברותא עם ברייה כמוהו, הוא לא היה מפיק אושר מושלם מן הנופים הקסומים והתענוגות המהנים של גן עדן. אפילו שהייתו בחברת המלאכים לא סיפקה את תשוקתו לרעות ולאהדה. לא הייתה לצידו ברייה בעלת טבע דומה, כדי שיוכל להרעיף עליה אהבה ולהיות נאהב על ידה.

אלוהים בכבודו ובעצמו העניק לאדם הראשון בת לוויה, כאשר סיפק לו ״עזר כנגדו״ - ברייה האמורה לשמש לו חברה, שעימה יהיה מאוחד בקשרי אהבה, רעות ואהדה. חווה נוצרה מאחת הצלעות של אדם הראשון (העצמות שבצידו), דבר שסימל כי היא אינה אמורה למשול בו או להנהיג אותו בתור הראש, או להירמס תחת רגליו בתור ברייה נחותה, אלא לעמוד לצידו בתור ברייה שוות מעמד ולזכות באהבתו ובהגנתו. חווה היוותה חלק מגופו של אדם, עצם מעצמותיו ובשר מבשרו, ולכן הייתה אמורה להתאחד עימו ל״בשר אחד״, להיות ״שניים שהם אחד״, ובכך לממש את האחדות, הקרבה, החיבה והידידות, האמורים לשרור בקשר של נישואים. ככתוב: ״על-כן יעזב-איש את-אביו ואת-אמו ודבק באשתו, והיו לבשר אחד.״ (בראשית ב: 24). וכן כתוב: ״מעולם לא שנא איש את בשרו, אלא הוא מכלכל ומטפח אותו.״ (אל האפסיים ה:29).

אלוהים קידש את ברית הנישואים הראשונה. לפיכך, בורא היקום הוא יוצרו של מוסד הנישואים. בכתבי הקודש נאמר: ״חיי אישות יכובדו.״ (אל העברים יג: 4). הנישואים היו אחת המתנות הראשונות שאלוהים העניק לאדם. הם אף היוו אחד משני הנוהגים שאדם הראשון נטל עימו אל מחוץ לשערי גן עדן אחרי החטא הקדמון. כאשר קשר הנישואים מתנהל בהתאם לעקרונות האלוהיים, הנישואים הם ברכה; הם שומרים על טוהרם ואושרם של בני האדם, מספקים לאדם את צרכיו החברתיים ומעשירים ומרוממים את טבעו הפיזי, השכלי והמוסרי.

״ויטע יהוה אלוהים, גן-בעדן - מקדם; וישם שם, את-האדם אשר יצר.״ כל דבר ודבר שאלוהים ברא היה מושלם ביופיו, ונראה שדבר לא חסר כדי להוסיף על אושרם של בני הזוג הקדוש. ואולם, הבורא העניק להם דבר נוסף כאות לאהבתו: הוא יצר והכין במיוחד למענם גן שישמש כמקום משכנם. בגן זה צמחו עצים מכל הסוגים והמינים, רבים מהם היו עמוסי פירות ריחניים, עסיסיים וטעימים. גפנים יפהפיים טיפסו אל-על, אך ענפיהם כרעו בחינניות תחת עומס פירותיהם המפתים, העשירים בגווניהם הרבים והעמוקים. אדם וחווה הם שכופפו את ענפי הגפנים, ויצרו לעצמם מעון קיץ מוצל מכוסה עלווה רעננה ואשכולות פרי מרהיבים ביופיים. שפע של פרחים ריחניים מכל צבע וגוון גדשו את הגן. פירותיהם דמו לתפוחים העשויים זהב וכסף, שניחנו בסגולה של הענקת חיי נצח.

עתה הייתה הבריאה מושלמת. ״ויכולו השמים והארץ, וכל־צבאם, וירא אלוהים את-כל-אשר עשה, והנה-טוב מאד.״ גן העדן ליבלב על פני האדמה, ולאדם וחווה הייתה גישה חופשית לעץ החיים. החטא לא הכתים את יופיו של מעשה הבריאה, וצללי המוות לא העיבו עליה. ״ברן-יחד כוכבי בקר; ויריעו, כל-בני אלוהים.״ (איוב לח:7).

ה׳ אלוהים, האל הגדול והכביר, כונן את יסודות האדמה; הוא עטה את העולם כולו ביופי, וגדש אותו בשפע רב לשימושו של האדם; הוא זה שברא את כל פלאי האדמה והים. מעשה הבריאה הנשגב והכביר הסתיים בשישה ימים. אלוהים שבת ״ביום השביעי, מכל-מלאכתו אשר עשה. ויברך אלוהים את-יום השביעי, ויקדש אותו: כי בו שבת מכל מלאכתו, אשר-ברא אלוהים לעשות.״ אלוהים התבונן בסיפוק בכל מעשי ידיו. הכול היה מושלם וראוי ליוצר האלוהי הגדול. אז נח ה׳, לא מחמת עייפות אלא משום שהיה מרוצה עד מאוד מפרי חוכמתו, טובו ותהילתו.

לאחר שנח ביום השביעי, קידש אלוהים את היום השביעי, הבדיל אותו מיתר ימות השבוע, וקבע את השבת בתור יום מנוחה לאדם. בעקבות מופת זה של הבורא, אמור האדם לנוח ביום מקודש זה, להתבונן בשמיים ובארץ, להגות במעשה הבריאה הכביר של ה׳, ולחזות בהוכחות לחוכמתו ולטובו של האל, כדי שליבו יימלא אהבה והערצה כלפי בוראו.

הקדוש ברוך הוא הנציח את מעשה הבריאה בגן עדן, כאשר ברך וקידש את היום השביעי. השבת הופקדה בידי אדם הראשון, אבי האנושות ומייצגה. שמירת קדושת השבת הינה הכרת תודה מצידם של כל בני האדם החיים על פני האדמה, ואף הודאה בכך שאלוהים הוא בוראם, ריבונם וקונם החוקי, וכי הם מעשי ידיו ונתיניו. וכך, נוהג זה, שנועד להנציח את מעשה הבריאה, הוענק כמתת לאנושות כולה. מצוות שמירת השבת לא הוגבלה לעם כלשהו, היא נועדה לכולם.

הקדוש ברוך הוא ידע שהשבת חיונית לאדם אפילו בגן עדן. האדם נדרש לחדול מעיסוקיו וענייניו למשך יום אחד, היום השביעי, כדי להקדיש את עצמו להגות במעשי האל, בגבורתו ובטובו. הוא נזקק ליום השבת כדי להיזכר באלוהים וכדי שתתעורר בו הכרת תודה, משום שכל מה שיש בידו וכל הדברים שמהם הוא מפיק הנאה, הורעפו עליו מידו רבת החסד של הבורא.

הקדוש ברוך הוא יעד את השבת כדי לכוון את ליבם ושכלם של בני האדם להגות בבריאתו. הטבע מעורר את חושינו, מדבר אלינו ומכריז כי קיים אל חי, אל עליון, הבורא הריבון על הכול. ״השמים, מספרים כבוד-אל; ומעשה ידיו, מגיד הרקיע. יום ליום, יביע אומר; ולילה ללילה, יחוה-דעת.״ (תהילים יט:2, 3). היופי המכסה את האדמה הוא אות לאהבת האל. הררי העד, העצים הנישאים, הניצנים המניצים והפרחים העדינים - כולם מעידים על אהבתו. הכול מעיד בפנינו על האלוהים. השבת מצביעה בפנינו תמיד לעבר האל, בורא הכול, ומזמינה אותנו לצפות בפלאי הטבע הנשגב והמורכב, ולמצוא בהם את עקבות החוכמה, הגבורה והאהבה של הבורא.

על אף שנוצרו טהורים וקדושים, לא נשללה מאבותינו הראשונים היכולת לחולל רע. אלוהים ברא אותם כבריות מוסריות, בעלות רצון חופשי, המסוגלות להעריך ולהוקיר את חוכמתו וטבעו רב החסד, ואת הצדק הטמון במצוותיו. ה׳ העניק להם חופש פעולה מלא לציית או לא לציית למצוותיו. הם היו אמורים ליהנות מן ההתחברות עם ה׳ ועם המלאכים הקדושים. ואולם, בטרם יזכו לחיי נצח, נאמנותם חייבת לעמוד למבחן. מראשית קיומו של האדם נקבע סייג לתשוקתו להתמכר לתאוות ולתענוגות, אותה תשוקה גורלית שגרמה לשטן לחטוא. עץ הדעת, שעמד במרכז הגן בסמוך לעץ החיים, היה אמור לשמש כלי מבחן לציותם, לאמונתם ולאהבתם של אבותינו הראשונים. ה׳ התיר לאדם ולחווה לאכול בחופשיות מכל פירות עצי הגן, אך אסר עליהם לטעום מעץ הדעת, איסור שהפרתו כרוכה במוות. הם היו אמורים להיחשף לפיתויי השטן, אך אם יעמדו בניסיון לא יהיו עוד נתונים תחת כוח השפעתו, וייהנו מחסדי ה׳ לנצח נצחים.

הקדוש ברוך הוא הציב את האדם תחת חוקיו. הציות למצוותיו הוא תנאי הכרחי לעצם קיומו. האדם נתון תחת שלטון האל, ולא ייתכן שלטון ללא חוקה. אלוהים יכול היה לברוא את האדם נטול יכולת לחלל את חוקיו; הוא יכול היה לעצור את ידו של אדם הראשון מלגעת בפרי האסור; אך במקרה כזה, אדם הראשון לא היה ברייה בעלת חופש מוסרי אלא רובוט ותו-לא. ללא חופש בחירה, ציותו היה כפוי, ואילו אלוהים רצה את ציותו מרצון. במקרה כזה, אופיו לא היה מתפתח. מהלך שכזה היה מנוגד לתוכניתו של אלוהים לגבי ממלכתו השמיימית. לא היה יאה להתנהל כך עם האדם התבוני, שכן הדבר היה אך ורק מחזק את טענות השטן בדבר שלטונו השרירותי של האל.

ה׳ אלוהים ברא את האדם תמים וישר. הוא חנן אותו באופי נעלה, ללא יצר הרע. הוא חנן אותו בשכל רב, והעמיד בפניו את הפיתויים העזים ביותר כדי לבחון את נאמנותו, שכן ציות מוחלט ותמידי היה התנאי לאושר נצחי. קיומו של תנאי זה היה מעניק לאדם הראשון גישה לעץ החיים.

מעונם של אבות האנושות היה אמור לשמש דגם ומופת למעונם של צאצאיהם שעמדו להתיישב בארץ. מעון זה, שיד ה׳ ייפתה אותו, לא היה ארמון מפואר. בני האדם נוטים להתגאות בארמונות מפוארים ויקרים ומתהללים במעשי ידיהם, ואולם אלוהים הניח את אדם הראשון בגן עדן, כאשר השמיים הכחולים היו כיפת ביתו, האדמה עם פרחיה העדינים ומרבדי הדשא הרעננים שימשה רצפת ביתו, וענפי העצים הנאים ומלאי העלווה שימשו כאפיריון למעונו. קירות ביתו קושטו בקישוטים המפוארים והמרשימים ביותר - מלאכת ידו של האמן הגדול ביותר: הבורא. במעונם הנשגב של בני הזוג הקדוש היה טמון לקח נצחי: האושר האמיתי אינו מצוי בהתמכרות לתענוגות, למותרות או לגדלות ולגאווה, אלא בהתחברות עם אלוהים באמצעות מעשי ידיו. אם בני האדם יעניקו פחות תשומת לב לדברים מלאכותיים, ויחיו בפשטות רבה יותר, הם יתקרבו להגשמת תכליתו של האל בבריאתם. גאווה ושאפתנות אינם באים על סיפוקם לעולם, אך אנשים חכמים באמת יפיקו הנאה גשמית ומרוממת-רוח משפע הטוב שאלוהים הרעיף עלינו, המצוי בהישג ידם של כל בני האדם.

גן העדן הופקד בידי אדם וחווה כדי ״לעבדה ולשמרה.״ העבודה שהוטלה עליהם לא הייתה מעייפת ומייגעת, כי אם נעימה וממריצה. אלוהים הועיד את העבודה בתור ברכה לאדם, מטלה שתעסיק את מוחו, תחזק את גופו ותפתח את כישוריו. אדם הראשון הפיק מן הפעילות הפיזית והשכלית את אחת ההנאות העזות ביותר בקיומו הקדוש. כאשר גורש מביתו הנאה כתוצאה מאי ציותו לאלוהים, הוא נאלץ להיאבק עם האדמה הסוררת כדי להוציא ממנה את לחם חוקו, ועבודה זו, על אף שהייתה שונה לחלוטין מעיסוקו המהנה בגן עדן, שימשה בעבורו אמצעי מגן בפני פיתויים ומקור לאושר. אנשים הרואים בעבודה קללה הכרוכה בכאב, יזע ודמעות, טועים בגדול. כך גם העשירים, המביטים לעיתים קרובות בבוז בבני מעמד הפועלים. הרעיון כי העבודה היא בזויה סותר לחלוטין את תכליתו של האל בבריאת האדם. מהם קנייניו של האדם העשיר ביותר, לעומת הנחלה שנפלה בחיקו של אדם הראשון הרם והנישא? אדם הראשון לא נועד לשבת בחיבוק ידיים. בוראנו, שידע היטב מה יתרום לאושרו, הועיד אותו לעבודת כפיים. שמחת החיים האמיתית שורה רק בקרב העמלים. גם המלאכים הם פועלים שקדניים; הם משרתיו-שליחיו של האל בשירות האדם. אצל הבורא אין מקום לבטלה ולקפיאה על השמרים.

אדם וחווה היו אמורים למשול באדמה, תוך שמירת אמונים לה׳. הוענקה להם שליטה בלתי מוגבלת על כל היצורים החיים. האריה והכבש השתעשעו יחדיו בשלום ובשלווה סביבם, או רבצו יחדיו לרגליהם. ציפורים מתרוננות התעופפו מעל ללא מורא, וכשרינת ההלל לבורא עלתה אל-על, הצטרפו אליהם אדם וחווה בלב אחד, מתוך הודייה והערצה לאב ולבן.

בני הזוג הקדוש לא היו אך ורק ילדיו של אבינו שבשמיים, הנתונים לטיפולו המסור, אלא אף תלמידים שזכו להוראה מפיו של בורא רב חוכמה. הם שרו בחברותא עם המלאכים וזכו להתייחד עם בוראם, ללא כל מסווה ומסך. הם היו מלאי חוסן ועזוז, שהורעפו עליהם מעץ החיים. יכולתם השכלית הייתה פחותה אך במעט מזו של המלאכים. רזי היקום הגלוי לעין, אותן מפלאות תמים דעים״, איוב לז:16 )כלומר, אותם פלאים טמירים שברא ה׳, סמל השלמות), העניקו להם מקור לא אכזב של תובנה, ידע והנאה. חוקי הטבע, בהם הוגים בני האדם זה אלפי שנים, היו גלויים בפניהם, והם שוחחו בחופשיות עם העצים, העלים, הפרחים והעשבים, ודלו מכל אחד ואחד מהם את סודות החיים הכמוסים. אדם הראשון הכיר אישית את כל היצורים החיים, החל מן הלוויתן הכביר שהשתעשע בחדווה בקרב הגלים, וכלה בעש הזעיר שצף לו על קרן שמש. הוא העניק לכל אחד ואחד מהם את שמו, הוא הכיר את טבעם, והיה בקי בהרגליהם של כל היצורים החיים. תהילת האל בשמיים, אינספור העולמות, מסתורי האור וצלילי היום והלילה - כל אלו היו פרושים וגלויים בפני אבותינו הראשונים. על כל עלה מעצי היער, על כל אבן וסלע מסלעי ההרים, בכל כוכב זורח, בכל מקום על פני האדמה ובשמיים, נחקק שמו של האלוהים. הסדר וההרמוניה ששררו בבריאה העידו על חוכמה וגבורה אינסופיים. אדם וחווה גילו חדשות לבקרים דבר-מה שמשך את ליבם, הפעים אותם, גדש את ליבם באהבה עמוקה כלפי בוראם, וגרם להם להשתפך כל יום מחדש בהודייה ובהכרת טובה.

כל עוד אדם וחווה שמרו נאמנות לחוק האלוהי, שפעו בקרבם הידע, האהבה וההנאה. אוצרות חדשים, רבים ועשירים של ידע, מעיינות של אושר והבנה אינסופית באשר לטבע אהבתו העצומה והבלתי מכזיבה של ה׳, נבעו ונגלו בפניהם מדי יום ביומו.

הפיתוי והחטא הקדמון

פרק זה מבוסס על בראשית ג׳

השטן, שלא היה חופשי עוד לעורר מרי בשמיים, מצא דרך חדשה לתיעול שנאתו לאלוהים: הוא זמם להרוס את הגזע האנושי. הוא ראה בעין רעה את האושר והשלווה שבהם שרו בני הזוג הקדוש בגן עדן. מבחינתו, אושר זה אבד לנצח. מונע על ידי רגשות קנאתו, הוא גמר אומר בנפשו לפתות אותם להמרות את פי ה׳, ולהביאם לידי חטא הגורר אחריו אשמה ועונש. הוא יהפוך את אהבתם לבורא לחוסר אמון, ואת שירת ההלל שלהם לגינוי נגד האל. כך, הוא לא רק יגרום ליצורים נקיי כפיים אלה לסבול מאותה אומללות שהייתה מנת חלקו, אלא אף ימיט קלון על אלוהים ויגרום צער רב בשמיים.

אבות האנושות לא נותרו באפילה בנוגע לסכנה האורבת להם. מלאכים שצוו להזהירם, גוללו בפניהם את תולדות נפילתו של השטן ואת זממו להביא לחורבנם, תוך גילוי מידע רב יותר על שלטון האל, שאותו ניסה שר הרשע להדיח. נפילת השטן וצבא מלאכיו אירעה בשל חוסר ציות למצוות האל התמימות והישרות. לפיכך, גילו את אוזנם המלאכים, חשוב מאוד שאדם וחווה יכבדו את החוק האלוהי, אשר רק באמצעותו ניתן לשמור על הסדר והצדק.

תורת אלוהים היא תמימה וקדושה כשם שה׳ אלוהים הוא קדוש. היא מגלה לנו את רצון האל, ומהווה ביטוי לאופיו, לאהבתו ולחוכמתו האלוהית. ההרמוניה השוררת בבריאה תלויה בציות מוחלט של כל הברואים, כל הישויות וכל הדברים כולם, החיים והדוממים, לחוק האלוהי. אלוהים חקק חוקים לא רק כדי למשול ביצורים החיים, אלא אף כדי לשלוט בהתנהלות התקינה של הטבע. הכול מתנהל על ידי חוקים קבועים שלא ניתן להתעלם מהם. אך בעוד שכל דבר ודבר מתנהל בטבע על ידי חוקים טבעיים, רק האדם, היחיד מכול יושבי האדמה, כפוף לחוק המוסרי. אלוהים העניק לאדם, נזר הבריאה, את היכולת להבין את מצוותיו ואת הצדק והחסד של תורתו, על דרישותיה הקדושות. רק האדם נדרש לציית לה בנאמנות.

בדומה למלאכים, יושבי גן העדן הועמדו בתקופת מבחן; הם יזכו להחזיק בנחלתם הנאה אך ורק אם יצייתו לחוקי הבורא. ביכולתם לציית ולחיות, או להמרות את פי ה׳ ולמות. אלוהים הרעיף עליהם שפע של ברכות; אך אם יתעלמו מרצונו ויחללו את מצוותיו, האל, שלא חס על המלאכים שחטאו, לא יחוס עליהם; החטא ישלול מהם את מתנות האל, ויביא עליהם סבל ואובדן.

המלאכים התרו באדם ובחווה לעמוד על המשמר ולהישמר מפני תחבולות השטן, משום שהוא יפעל ללא לאות כדי להפילם ברשתו. כל עוד הם יצייתו לאלוהים, השטן לא יצליח לפגוע בהם, משום שבשעת הצורך יחוש לעזרתם מלאכי ה׳. אם יצליחו להדוף אותו כבר בתחילת רמיזותיו, הם יהיו מוגנים ובטוחים ממש כמו מלאכי ה׳. ואולם, אם ייכנעו לפיתוי, יושחת טבעם לבלי הכר, עד כדי כך שלא יהיה בכוחם להתנגד לשטן.

עץ הדעת היה מבחן הציות והאהבה לאלוהים. הקדוש ברוך הוא ראה לנכון להעניק לאדם וחווה רק איסור אחד בנוגע לשפעת הגן, שנוצרה לתועלתם ולהנאתם. אך אם יתעלמו מרצונו בפרט אחד ויחיד זה, ימיטו על עצמם את אשמת החטא, שכן העץ האסור הוא הדרך היחידה שמעניקה לשטן גישה אליהם. אם ינסו לבחון את טיבו ייחשפו לתחבולות השטן, אך אם יימנעו מכך, לא יוכל השטן להציק להם בפיתויים חוזרים ונשנים. הם הוזהרו להקשיב בתשומת לב לאתראה שמסר להם ה׳, ולהסתפק במצוות שהעניק להם על פי ראות עיניו.

כדי לבצע את זממנו מבלי שאדם וחווה יבחינו בדבר, בחר השטן להשתמש בנחש - תחפושת שהתאימה היטב כדי להוליכם שולל. הנחש היה אז אחד היצורים החכמים והיפים ביותר בבריאה. כאשר התעופף באוויר, שיוו לו כנפיו מראה של ברק מסנוור, כצבעו הנוצץ של זהב ממורק. כאשר נשען על ענפיו עמוסי הפרי של העץ האסור והתענג על טעמו הערב של הפרי, הוא היווה מחזה מלבב, שריתק אליו את תשומת ליבו של כל המתבונן בו. וכך, בלב ליבו של גן העדן השליו, הסתתר המשחית וארב לטרפו.

המלאכים הזהירו את חווה שלא להיפרד מבעלה בשעת ביצוע מלאכת יומם בגן; בחברתו היא תהיה חשופה פחות לסכנת פיתוי מאשר אם תעבוד בגפה. אך כאשר שקעה חווה במלאכת יומה הנעימה, היא הרחיקה מבלי משים מחברתו. ברגע שקלטה שהיא לבדה חילחל בה חשש מפני סכנה, אך היא סילקה את פחדיה והחליטה שיש בה די חוכמה וכוח כדי להבחין ברוע ולעמוד בפניו. מבלי לזכור את אזהרת המלאכים, מצאה את עצמה חווה במהרה מביטה בעץ האסור בסקרנות ובהערצה. הפרי היה יפה כל כך למראה, והיא תהתה בינה לבינה מדוע אסר עליהם אלוהים לטעום ממנו. עתה הגיעה שעת הכושר של המפתה. לאחר שקלט את הלך רוחה, פנה אליה הנחש ואמר: ״אף כי אמר אלוהים לא תאכלו מכל עץ הגן.״1 חווה המופתעת נחרדה לשמע המילים הללו, אשר הידהדו את מחשבותיה בקול רם. אך הנחש המשיך לדבר בטון מתנגן וערב, והערים תשבחות

1 ״אף כי...״ - האומנם? ומחמאות מעודנות ומתוחכמות ליופייה הרב, ודבריו לא היו כלל למורת רוחה. במקום להימלט מייד היא התעכבה שם, משתאה לראות ולשמוע נחש מדבר. אילו פנה אליה יצור שדמה למלאך היו הפחדים מתעוררים בקרבה. אך היא כלל לא העלתה בדעתה שהנחש המקסים ששבה את ליבה, עלול לשמש כלי שרת בידי האויב שסרח.

לשאלת המפתה השיבה חווה: ״מפרי עץ הגן נאכל, ומפרי העץ אשר בתוך הגן אמר אלוהים: ׳לא תאכלו ממנו ולא תגעו בו פן תמותון.׳״ אז אמר הנחש לאישה: ״לא מות תמותון. כי יודע אלוהים כי ביום אכלכם ממנו ונפקחו עיניכם והייתם כאלוהים יודעי טוב ורע.״

לו יאכלו מפרי העץ האסור, כך הכריז, הם יתעלו למדרגה גבוהה יותר וירכשו ידע והבנה רחבים יותר. הנה, הרי הוא עצמו אכל מן הפרי האסור, וכתוצאה מכך ניחן בכושר הדיבור. הוא רמז כי ה׳ חפץ למנוע מהם לאכול מפרי העץ מתוך קנאה, פן יהיו שווים לו. תכונותיו המופלאות של העץ המעניק חוכמה וגבורה לכל האוכל מפריו, הן שגרמו לה׳ לאסור עליהם לטעום ממנו או אפילו לגעת בו. המפתה רמז כי אין צורך לקיים הלכה למעשה את הצו האלוהי, הוא נועד אך ורק כדי לאיים עליהם ולהפחידם. איך ייתכן בכלל שהם ימותו? האם לא אכלו מפריו של עץ החיים? זה הכול מפני שאלוהים מבקש למנוע מהם להגיע למדרגה נעלה יותר ולמצוא אושר רב יותר.

כך פועל השטן מימי אדם הראשון ועד ימינו, והוא שוקד על פועלו בהצלחה רבה. השטן מדיח את בני האדם להטיל ספק בחוכמת האל ולא לתת אמון באהבתו. הוא מבקש ללא הרף לעורר בנו רוח של סקרנות וזלזול בכל דבר מקודש; רוח של תשוקה חקרנית וקצרת רוח, החותרת לחדור ולגלות את צפונות החוכמה והגבורה האלוהיות. כאשר בני האדם מנסים לפענח תעלומות שאלוהים ראה לנכון להסתיר מפניהם, הם מתעלמים מן האמיתות שנגלו בדברו, ההכרחיות לישועתם. ובזמן שהשטן גורם להם להאמין שהם משיגים ידע עצום ורב, הוא למעשה מדיח אותם להמרות את מצוות ה׳. ואולם, כל זה אינו אלא הטעייה. בני האדם, הגאים ברעיונות הקדמה שלהם, דורסים ברגל רמה את מצוות ה׳, ופוסעים בדרך האבדון המובילה להתנוונות, קלון ומוות.

השטן הציג בפני אדם וחווה, שהיו טהורים וקדושים, את היתרונות שישיגו באמצעות חילול מצוות האלוהים. האם איננו שומעים טענות דומות בימינו? אנשים רבים מדברים על צרות מוחם של המאמינים המצייתים לאל, וטוענים לזכותם שהם עצמם מחזיקים ברעיונות ליברליים ונהנים מחופש רב. האם אין זה הד לקול שעלה מגן עדן וקרא לנו לחלל את המצווה האלוהית: ״ביום אכלכם ממנו, והייתם כאלוהים״? השטן טען כי הפיק תועלת רבה מאכילת הפרי האסור, אך הקפיד שלא להיראות בעיני אדם וחווה כמנודה, וכמי שהודח בעטיו של החטא מן השמיים. על אף שכבר הבין את התוצאות הנצחיות של חטאו, הוא הסתיר את סבלו כדי למשוך אחריו את לב האחרים ולגרום להם לפעול כמוהו. כך גם מבקש החוטא להסתיר את טבעו האמיתי. הוא עשוי לטעון שהוא קדוש, אך הודאתו היהירה רק הופכת אותו מסוכן יותר. חוטא אשר מצדד בשטן, רומס את מצוות האל ומוביל אנשים אחרים בדרכו, לקראת אובדנם הנצחי.

חווה האמינה באמת ובתמים בדבריו של השטן, אך אמונתה לא הצילה אותה מן העונש על חטאה. היא כפרה בדבריו של ה׳, ודבר זה הוביל אותה אל זרועות החטא. ביום הדין, בני האדם לא יורשעו משום שהאמינו בשקר בתום לבב, אלא משום שלא האמינו באמת, ומשום לא ניצלו את ההזדמנות ללמוד מהי האמת. חרף פלפלנותו של השטן המתעה, המורה את ההפך מן האמת כדי להוליכנו שולל, אי הציות לאלוהים יוביל תמיד לאסון. שומה עלינו לעורר את ליבנו לחקור ולדעת את האמת. כל הלקחים שהעניק לנו אלוהים בדברו נועדו להזהירנו וללמדנו. הם הוענקו לנו כדי להגן עלינו מפני הטעייה. התעלמות מלקחים אלו תביא לחורבננו. שומה עלינו להיות סמוכים ובטוחים, כי כל דבר המנוגד לדבר האלוהים נובע מן השטן.

הנחש קטף את הפרי האסור והניחו בידיה של חווה, שקיבלה אותו בהססנות ובחוסר רצון. אבל אז הוא הזכיר לה את דבריה שלה: שאלוהים אסר עליה ועל בן זוגה לגעת בעץ, פן ימותו. אם תאכלי מהפרי לא יאונה לך כל רע, הכריז, כשם שדבר לא קרה לך כשנגעת בו. חווה, שנבצר ממנה לראות את פרי הבאושים של מעשיה, הפכה נועזת יותר. כאשר ראתה, ״כי טוב העץ למאכל וכי תאווה הוא לעיניים, ותיקח מפריו ותאכל.״ הפרי היה טעים להפליא בעיניה. כשנגסה בו, חשה שהוא מפיח בה כוח מחייה, והאמינה שהתעלתה למדרגת קיום גבוהה יותר. היא הושיטה את ידה, קטפה פרי נוסף ללא חשש ואכלה ממנו. עתה, משחטאה והפכה שותפה לשטן לדבר עבירה, היא פעלה ככלי שרת בידיו כדי להמיט אסון גם על בעלה. אחוזת התרגשות עזה, מוזרה ולא טבעית, ידיה עמוסות לעייפה בפרי האסור, חיפשה חווה את בעלה, וכשפגשה בו גוללה בפניו את כל מה שאירע.

פניו של אדם לבשו עצבות. הוא נראה מודאג ואחוז תדהמה. הוא השיב לדברי חווה כי הנחש הוא בוודאי האויב שמפניו הוזהרו, וכי עתה נגזר עליה למות בהתאם למצוות ה׳. אך חווה רק האיצה בו לאכול מן הפרי, וחזרה על דברי הנחש: ״לא מות תמותון״. היא טענה כי דבריו חייבים להיות נכונים, שכן היא לא הבחינה אפילו בשמץ של מורת רוח מצד ה׳, אלא להפך, חשה התרוממות רוח מרנינה, מרעננת ונהדרת, שהרטיטה את כל נימי נפשה והפיחה חיים חדשים בכל רמ״ח אבריה. היא תיארה לעצמה כי התנסתה בחוויה מפעימה זו בהשראת מלאכי ה׳.

לדאבונו, הבין אדם הראשון כי בת זוגו חיללה את מצוות ה׳: היא התעלמה מן האיסור האחד והיחיד שניתן להם כמבחן לנאמנותם ולאהבתם. מאבק נורא התחולל בקרבו. הוא הצטער צער רב על שהניח לחווה להתרחק מחברתו. אך ידע שאת הנעשה אין להשיב; הוא יאלץ להיפרד ממנה ולאבד את חברתה המלבבת לעד. איך יוכל לשאת זאת? אדם הראשון התענג על חברתם של אלוהים ומלאכיו הקדושים. הוא זכה להביט בתהילת הבורא. הוא הבין את גודל הגורל הנשגב הצפון לאנושות, אילו בני האדם ידבקו באלוהים. ואולם, כל אותן ברכות שהרעיף עליו האל בחסדו, פרחו מזיכרונו בשעה שאחז בו פחד פן יאבד את המתנה שעלתה בעיניו בערכה על כל היתר - את חווה. אף שליבו היה גדוש אהבה ורגשי הכרת תודה ונאמנות לבורא, אהבתו לחווה גברה עליהם. חווה הייתה חלק ממנו, עצם מעצמותיו, בשר מבשרו; המחשבה על הפרידה ממנה הייתה בלתי נסבלת. נבצר ממנו להבין כי יש לאל ידה של הגבורה האינסופית והכול יכולה, שיצרה אותו בצלמה מעפר האדמה, בראה אותו כליל יופי, הפיחה בו חיים והעניקה לו באהבה רבה את חווה - להעניק לו בת זוג אחרת שתמלא את מקומה. הוא גמר אומר בנפשו לחלוק איתה את מר גורלה; אם נגזר עליה למות, מות ימות גם הוא עימה. אחרי הכול, סבר, האם לא ייתכן שהדברים שאמר הנחש הנבון נכונים הם? חווה ניצבה לפניו בכל יופייה והדרה, ונראתה תמה וברה כפי שהייתה לפני שהמרתה את פי ה׳. עתה היא הביעה כלפיו אהבה רבה יותר מאי פעם. צילו של המוות לא ריחף מעליה. לאחר שאדם החליט לעמוד באומץ בפני התוצאות, הוא אחז בפרי ונגס בו במהירות.

מייד לאחר שחטא, נדמה היה לאדם הראשון כי עבר למצב קיומי נשגב יותר. ואולם, במהרה החלו לקנן במוחו מחשבות על חטאו, ואימה אחזה בליבו. האוויר, שהיה עד כה נוח ונעים, הפך לפתע צונן והחל להקפיא את בני הזוג אכולי האשמה. האהבה והשלום ששרו ביניהם נעלמו לעד. תחושת הכרה בחטא ופחד מן הבאות תפסו את מקומם. עתה נגלתה נשמתם לעיניהם במלוא מערומיה. גלימת האור שעטו התפוגגה, והם ניסו כמיטב יכולתם לכסות את מערומיהם, שכן לא העזו לפגוש במצב מביש זה במבטם של אלוהים ומלאכיו הקדושים.

עתה נוכחו בני הזוג בטבעו האמיתי של חטאם. אדם הראשון נזף בבת זוגו על מעשה השטות שעשתה, כאשר התרחקה מחברתו והניחה לעצמה ללכת שולל אחר הנחש. ואולם, שניהם השלו את עצמם וסברו כי האל, אשר אהב אותם אהבה עזה כל כך, ימחל להם על חטא אחד ויחיד זה, ולא יטיל עליהם את אותו עונש נורא שמפניו חששו כל כך.

השטן צהל כמנצח על הצלחתו, שהרי עלה בידו לפתות את האישה לפקפק בחוכמת ה׳, לא לבטוח באהבתו ולהמרות את פיו, ובאמצעותה אף הצליח להדיח את אדם הראשון לדבר עבירה.

ואולם, המחוקק העליון היושב במרומים ביקש להראות לאדם ולחווה את תוצאות חטאם. השכינה ירדה אל הגן ושרתה בו. במצב התום והקדושה בו שרו עד כה, נהגו אדם וחווה לקדם בברכה ובשמחה את פניו של בוראם, אך עתה נמלטו מפניו באימה וביקשו למצוא מחסה בנבכי הגן. ואולם, אלוהים קרא אל אדם ושאל:״ איכה?״ אז השיב אדם:״ את-קולך שמעתי בגן; ואירא כי-עירום אנוכי, ואחבא.״ וה׳ שאל שוב: ״מי הגיד לך, כי ;עירום אתה; המן-העץ, אשר צויתיך לבלתי אכל-ממנו אכלת?״

אדם הראשון לא הכחיש ולא תרץ את חטאו. אך במקום להביע חרטה, הוא ניסה להטיל את האשם על אישתו, ואפילו על אלוהים בכבודו ובעצמו: ״ויאמר האדם: האשה אשר נתתה עמדי, הוא נתנה-לי מן־העץ ואכל. ״ אדם, אשר בחר מרצונו החופשי ומתוך אהבתו לחווה לאבד את אהדתו וקרבתו של האל, את מעונו הנאה בגן עדן ואת חיי הנצח והאושר, השתדל עתה, אחרי שהמרה את פי ה׳, להטיל את האשם בבת זוגו ואפילו בבורא, ולראות בהם אשמים בחטא שביצע. כמה נורא הוא כוחו של החטא!

כאשר שאל ה׳ את האישה: ״מה-זאת עשית?״, השיבה: ״הנחש השיאני ואכל״, ותהתה בינה לבינה: ״לשם מה בראת בכלל את הנחש, ולמה התרת לו להיכנס לגן עדן?״ - אלו היו השאלות שנרמזו בתירוצה לחטאה. כפי שנהג אדם, הטילה גם היא את האשם על אלוהים. רוח ההצטדקות שאחזה בהם נבעה מן השטן, אבי השקר. אבותינו הראשונים התמכרו לרוח זו מרגע שנכנעו להשפעת השטן, והיא נגלתה בקרב כל צאצאיהם. במקום להתוודות על חטאם מתוך ענווה ונמיכות רוח, ניסו אדם וחווה להתגונן על ידי הטלת האשם זה על זו, על האחרים, על הנסיבות ועל אלוהים, כשהם משתמשים אפילו בברכותיו כדי להתלונן נגדו.

אז חרץ ה׳ את דינו של הנחש ואמר: ״כי עשית זאת, ארור אתה מכל-הבהמה , ומכל חיית השדה; על-גחנך תלך׳ ועפר תיאכל כל-ימי חיייך.״ השטן השתמש בדמותו של הנחש כדי לדבר עם אדם וחווה, ולכן עתיד הנחש לשאת את גזר הדין שחרץ ה׳. נגזר עליו להפוך מהיצור היפה והנערץ ביותר מכל חיות השדה ליצור הנאלח, המתרפס והמתועב ביותר, שיהיה שנוא על בני האדם ובעלי החיים כאחד, ומפניו ייראו הכול. המילים שנאמרו לנחש התייחסו ישירות לשטן בכבודו ובעצמו, ובישרו על תבוסתו והשמדתו הסופיים: ״ואיבה אשית, בינך ובין האשה, ובין זרעך, ובין זרעה: הוא ישופך ראש, ואתה תשופנו עקב.״

לדאבונה, שמעה חווה על הצער והכאב שיהיו מנת חלקה מעתה ואילך, וכן את הגזירה הנוספת שה׳ גזר עליה: ״ואל-אישך, תשוקתך, והוא, ימשל-בך.״ במעשה הבריאה יצר אלוהים את האישה כשוות מעמד לגבר. אילו צייתו אבותינו הראשונים לפי ה׳ ולמצוות תורתו רבת החסד והאהבה, הם היו ממשיכים לשרות בהרמוניה זוגית. ואולם, החטא הפר את ההרמוניה ועורר ביניהם ריב ומדון. מעתה ואילך, הם ישמרו את ההרמוניה והאחדות רק על ידי כניעה. מאחר וחווה הייתה הראשונה שחטאה, היא זאת שתישא בעול הכניעה. היא התרחקה מחברת בן זוגה בניגוד לצו האלוהי, ואז הודחה על ידי השטן לדבר עבירה. היא זו שהדיחה את אדם הראשון לחטא, ולכן עתה גזר עליה ה׳ לחיות תחת מרות בעלה. אילו צייתו בני האדם השורים בחטא למצוות ה׳, הייתה גזרה זו הופכת לברכה, על אף שנבעה מן החטא. ואולם, משום שעל פי רוב משתמש הגבר לרעה בסמכות שניתנה לו, הוא הופך את גורלה של האישה מר כלענה, ואת חייה לחיי טורח ומכאוב.

חווה הייתה מאושרת מאוד לצד בעלה במעונם בגן עדן. ואולם, בדומה לבנות חווה חסרות המנוח של ימינו, היא השתעשעה בתקווה להגיע למדרגה גבוהה יותר מזו שה׳ ייעד לה. בניסיונה להתעלות מעבר למדרגה בה נמצאה, נפלה חווה למדרגה נמוכה בהרבה. אנשים המסרבים למלא בשמחה ובחפץ לב את מחויבויותיהם בהתאם לרצון ה׳ ותוכניותיו, ישיגו תוצאה דומה. במאמציהם להגיע לעמדות שה׳ לא ייעד בעבורם, רבים מחמיצים את ייעודם האמיתי, בו יכלו להביא ברכה רבה לעולם. בתשוקתן העזה להגיע למדרגה גבוהה יותר ויתרו נשים רבות על אופיין המעודן, האצילי והמכובד, ובכך לא השלימו את המלאכה שיועדה להן מידי שמיים.

לאדם הראשון אמר ה׳: ״כי-שמעת לקול אשתך, ותאכל מן־העץ, אשר צויתיך לאמור לא תאכל ממנו - ארורה האדמה, בעבורך, בעצבון תאכלנה, כל ימי חייך. וקוץ ודרדר, תצמיח לך; ואכלת, את-עשב השדה. בזעת אפיך, תאכל לחם, עד שובך אל-האדמה, כי ממנה לקחת: כי-עפר אתה, ואל-עפר תשוב.״

הקדוש ברוך הוא לא חפץ שאדם וחווה החפים מחטא יתוודעו לרוע. הוא העניק להם את הטוב, ומנע מהם את הרע. ואולם, בניגוד למצוותו המפורשת הם אכלו מפרי העץ האסור, ולכן מעתה ואילך ימשיכו לאכול ממנו, וידיעת הרע תהיה נחלתם כל ימי חייהם. מן הרגע הזה ואילך, השטן לא ירפה עוד מן האנושות: הוא ימשיך להסית ולהדיח את בני האדם לחטא. תחת המלאכה הנעימה שה׳ הטיל עליהם, אשר הסבה להם אושר רב, יהיו עתה מנת חלקם עבודה קשה ומאומצת ודאגות רבות. הם יחוו צער, אכזבה, כאב, ולבסוף - מוות.

הטבע כולו, השרוי תחת קללת החטא, מעיד כאלף עדים בפני האדם על טבעו והשלכותיו של המרי נגד אבינו שבשמיים. כאשר אלוהים ברא את האדם, הוא העניק לו שליטה מוחלטת על העולם ועל כל בעלי החיים. הטבע נותר תחת שליטתו של אדם הראשון כל עוד הוא דבק בה׳. אך מרגע שמרד באל והפר את מצוותיו, מרדו היצורים הנחותים ממנו בשלטונו. מעתה ואילך עתיד ה׳ להפגין ברוב חסדו את קדושת תורתו בפני בני האדם, ולהניח להם לחוות על בשרם את הסכנה הטמונה בהתעלמות ממצוותיו, קלה כחמורה.

חיי העמל והדאגה, שיהיו מנת חלקו של האדם מעתה ואילך, יועדו לו מתוך אהבה. זהו העונש על חטאו: הוא נועד לחנך אותו למשמעת, לאלף אותו, לרסן את תאוות הבשר ותענוגות החיך וללמדו שליטה עצמית. הוא היווה חלק מתוכניתו הגדולה והנשגבת של אלוהים לקראת תיקון ההרס שעולל החטא, והשבת המצב הקודם על כנו.

האזהרה שניתנה לאבותינו הראשונים: ״ומעץ, הדעת טוב ורע - לא תאכל, ממנו: כי ביום אכלך ממנו - מות ותמות.״ (בראשית ב: 17), אין פירושה כי הם ימותו בעצם היום בו יאכלו את הפרי האסור. ואולם, ביום שיאכלוהו תיגזר עליהם גזירה סופית ונחרצת. חיי הנצח הובטחו להם בתנאי שיצייתו למצוות ה׳, בעוד שחילול מצוות ה׳ יביא עליהם את אובדן חיי הנצח. בעצם היום הזה הם ידונו למוות ולאבדון.

כדי לזכות בחיי נצח, חייב האדם לאכול תמיד מעץ החיים. מבלי להיזון מפריו, תלך גחלת חייו ותדעך, עד שנשמתו תפרח והוא ייפח את נפשו. תוכניתו של השטן הייתה, שאדם וחווה יביאו על עצמם את זעם האל בשל אי ציות למצוותיו, ואז, כאשר לא יזכו למחילה, כך קיווה, הם יאכלו מעץ החיים, ובדרך זו ינציחו את קיומם האומלל, רווי החטא והצער. ואולם, לאחר שאדם הראשון חטא, הופקדו הכרובים על שמירת הדרך אל עץ החיים. רשפי האור שהבזיקו סביבם נראו כ״להט החרב המתהפכת,״, דהיינו, כלהבי חרבות או חרבות אש מסתובבות. איש מצאצאיו של אדם לא יורשה לעבור דרך מחסום זה כדי לטעום מפרי החיים. לפיכך, כל חוטא נגזר לחיי תמותה.

אנשים רבים רואים בנחשולי הצרות, היגון והצער שבאו על האנושות בשל חטאם של אבותינו הראשונים, עונש חמור מדי על חטא פעוט כל כך, והם מפקפקים בחוכמה ובצדק האלוהי בנוגע ליחסו אל בני האדם. ואולם, אם יתעמקו בסוגייה הם עשויים לגלות את טעותם. אלוהים ברא את האדם בצלמו ובדמותו: תם ונקי מחטא. מעמדם של בני האדם שיגדשו את הארץ יהיה פחות אך במעט מן המלאכים, אבל ה׳ ייאלץ לבחון את מידת ציותם, משום שאין לו חפץ בעולם גדוש בבני אדם המזלזלים במצוותיו. ואולם, המבחן שה׳ הטיל בחסדו על אדם הראשון לא היה חמור. עצם הקלות שבשמירת האיסור היחיד שהטיל עליו אלוהים, הפך את חטאו כבד מאוד. אם אדם הראשון לא יעמוד בניסיון הפעוט ביותר ויעבור על המצווה היחידה שניתנה לו, הוא בוודאי לא יעמוד בניסיון גדול יותר אם יופקדו בידיו מחויבויות גדולות יותר.

אילו הטיל ה׳ מבחן עצום וכביר על אדם הראשון, היה הדבר גורם לאנשים שיצר הרע שולט בהם, להשתמש בדבר כאמתלה להצדקת מעשיהם, והם היו בוודאי פוטרים את חטאם באמירה כגון: ״מה שעשיתי הוא רק דבר של מה בכך. אלוהים אינו קפדן בדברים קלי ערך כאלה!״ וכך היו בני האדם מתמידים בחטאיהם, כי הללו היו נראים בעיניהם חסרי חשיבות, ואיש גם לא היה מגנה אותם. ואולם, בכך הראה אלוהים בברור כי כל חטא, קל כחמור, הוא רע בעיניו.

בעיני חווה, המעשה שעשתה כאשר טעמה מן הפרי האסור בניגוד למצוות ה׳, ואף הדיחה את בעלה לדבר עבירה, נראה פעוט. ואולם, צרות רבות באו על העולם בעטיו של החטא ״הפעוט״ הזה. מי יידע ברגע של פיתוי אילו תוצאות הרות אסון ינבעו בשל טעות קטנה אחת?

אנשים רבים מלמדים כי איננו מחויבים לשמור את התורה, ומנמקים זאת בטענה שהאדם אינו מסוגל לקיים את מצוותיה. אך אם היה הדבר נכון, מדוע נענש אדם הראשון על חטאו? חטאם של אדם וחווה המיט צער ואשמה על העולם. אלמלא טובו וחסדו של האל הייתה האנושות שוקעת בייאוש חסר תקווה. בל נשלה את עצמנו : ״שכר החטא הוא מוות.״ (אל הרומיים ו: 23). חילול תורת ה׳ בימינו אינו פטור מעונש, ממש כשם שאבות האנושות לא נמלטו מגזר דינו של ה׳ ומן העונש שהטיל עליהם.

לאחר שחטאו, לא הורשו אדם וחווה להישאר בגן עדן. הם הפצירו בה׳ להשאיר אותם במעונם הטהור והמלבב. הם הודו כי אכן איבדו כל זכות להחזיק בו, אך התחייבו לציית לאל מעתה והלאה באופן מוחלט. ואולם, ה׳ הבהיר להם חד משמעית, כי טבעם הושחת בשל החטא; הם נחלשו ולכן יתקשו להתנגד לרוע, הם סללו את הדרך בפני השטן, שמעתה ואילך ייכנס לליבם בקלות רבה יותר. שהרי אם הם נכנעו לפיתוי במצב התום בו שרו, על אחת כמה וכמה עתה. בהיותם אכולי אשמה הם יתקשו עוד יותר לשמור על תומם ויושרם.

בצער רב ובכניעות נפרדו אדם וחווה ממעונם הנאה בגן עדן, ויצאו לשכון על פני האדמה המקוללת. האקלים שעד כה היה נעים וממוזג יהיה נתון מעתה ואילך לשינויים קיצוניים. ברוב רחמיו העניק להם ה׳ כותנות עור שיגנו עליהם מפני התנאים הקשים של מזג האוויר ההפכפך.

בשעה שאדם וחווה חזו לראשונה בפרחים הקמלים ובעלים הנושרים וקלטו כי אלו סימנים המבשרים ריקבון ומוות, הם שקעו באבל שהיה עמוק יותר מאבלם של בני האדם בימנו על מתיהם. קיצם של הפרחים החינניים והעדינים אכן היווה מקור לצער רב. אך כאשר השירו העצים הגדולים את עליהם, חזו אדם וחווה באופן מוחשי ביותר באמת המרה והקשה, כי מעתה והלאה המוות הוא חלק בלתי נפרד מקיומם.

גן העדן נותר על פני האדמה הרבה אחרי שאדם וחווה גורשו ממנו והורחקו משביליו המרנינים. אדם וחווה ששרו עתה בחטא, הורשו להביט אל עבר ביתם המלבב והתם, שהכניסה אליו נחסמה על ידי הכרובים. השכינה נגלתה במלוא תפארתה והדרה, בשערי גן העדן שבו ניצבו הכרובים. אדם הראשון ובניו באו למקום כדי להשתחוות לה׳. כאן הם שבו וחידשו את שבועת הציות לתורת ה׳, שחילולה הוא שהביא לגירושם מגן עדן. כאשר החטא הלך וגבר ופשה בעולם, ומעשי הרשע של בני האדם חרצו את גורלם לכליה בידי המבול, עקרה יד ההשגחה את גן העדן, ונטלה אותו מן העולם הזה. ואולם, בשעת הפיוס הסופית, כאשר יקומו ״שמים חדשים וארץ חדשה״ (התגלות כא: 1), גן העדן ישוקם באופן מפואר ומרשים בהרבה מכפי שהיה בראשית הבריאה.

בימים ההם יישבו כל יראי ה׳, אשר שמרו את מצוותיו, בצילו של עץ החיים, ויתענגו על משב הרוח המחייה והנצחי שלו. במהלך הנצח כולו יחזו תושבי העולמות שלא חטאו בגן מלבב זה, שהינו דוגמה ליצירה מושלמת במעשה הבריאה של אלוהים, שלא ניזוקה בשל קיללת החטא; דוגמה למה שהאדמה כולה הייתה הופכת להיות, אילו רק הגשים האדם את תוכניתו המהוללת של הבורא.

תוכנית הגאולה

חטאו של האדם הסב צער רב בשמיים. העולם הנפלא שברא ה׳ אלוהים הושחת על ידי קיללת החטא, ואוכלס בבני תמותה שנידונו לחיי סבל ומוות. על פניו נראה שאין שום דרך מילוט למי שחילל את מצוות התורה. המלאכים חדלו מזמרת ההלל שלהם, ואבל כבד השתרר בהיכלות השמיים על ההרס שנגרם בשל החטא.

רחמיו של בן האלוהים, מצביא צבאות השמיים הנשגב והנערץ, נכמרו על האנושות שחינה סר בעיני ה׳. חמלה ורחמים אינסופיים גדשו את ליבו, בשעה שצערם, כאבם וייסוריהם של דרי העולם האובד נישאו השמיימה והגיעו אליו. ואולם, אלוהים באהבתו הרבה הגה תוכנית לגאולת האדם. חילול תורת ה׳ היה כרוך במותו של החוטא. בכל היקום כולו הייתה רק הוויה קדושה אחת שיכלה למלא אחר דרישות התורה ולמות במקום החוטאים. מכיוון שתורת ה׳ תמימה וקדושה כאלוהים, רק מי ששווה אליו במעמדו יכול לכפר על חילולה. איש זולת המשיח לא יוכל להושיע את האדם החוטא מקללת התורה, ולהחזירו לשרות בהרמוניה עם השמיים. המשיח יישא באשמת החטא וקלונו - חטא כה נורא בעיני האל הקדוש, שהוא חייב לגרום לנתק בין האב לבן. המשיח יירד אל עמק הבכא, אל תהומות הכאב, הייסורים והצער כדי להציל ולגאול את האנושות האובדת.

הבן עתר לפני האב שבשמיים והתחנן בעבור החוטאים, בשעה שצבא השמיים כולו ציפה בכיליון עיניים למוצא פי ה׳. כינוסה של אותה מועצת שמיים מסתורית, שהייתה אמורה להכריע בעצה אחת, ״עצת שלום״ (זכריה ו: 13) את גורל האנושות החוטאת, נמשך זמן רב. תוכנית הגאולה תוכננה טרם בריאת העולם; המשיח הוא-הוא ״השה השחוט מהוסד תבל.״ (התגלות יג: 8). ואולם, כדי להגיע להכרעה נדרש עימות. מועצת השמיים הפצירה במלך מלכי המלכים שהכול נברא בידיו, להקריב את בנו כדי שימסור את נפשו בעבור האנושות, שאשמת החטא רובצת עליה. אז נפל דבר; ה׳ ניאות להעניק את בנו, ככתוב: ״כה אהב אלוהים את העולם עד כי נתן את בנו יחידו למען לא ייאבד כל המאמין בו, אלא ינחל חיי עולם.״ (יוחנן ג: 16). עמוקים מיני חקר הם מסתרי הגאולה! אלוהים אהב כל כך את העולם שלא אהב אותו! לאורך הנצח, יבקשו מלאכי ה׳ להבין את מסתרי האהבה הגדולה הזו שאין להבינה, ויימלאו פליאה והערצה. מי יתפוס את עומק אהבתו ״הנעלה על כל דעת״?

הקדוש ברוך הוא יתגלה במשיח כדי לרצות ״את העולם אל עצמו.״ (השנייה אל הקורינתיים ה: 19). החטא השחית כל כך את האדם, עד שנבצר ממנו להגיע בכוחות עצמו לידי הרמוניה עם ה׳ הטוב והצדיק. ואולם, המשיח, אשר יושיע את בני האדם מהרשעת התורה, יאציל עליהם מגבורתו ויתרום למאמציהם. וכך, באמצעות חזרה בתשובה ואמונה במשיח, יוכלו צאצאי האדם הראשון שירדו מגדולתם להפוך שוב ל״ילדי אלוהים.״ (איגרת יוחנן הראשונה ג: 2).

התוכנית היחידה שיועדה לגאולת האדם הייתה כרוכה בקורבן עצום שאין שיעור לו של השמיים כולם. המלאכים לא ששו ושמחו כאשר המשיח גילה בפניהם את תוכנית הגאולה. הם הבינו כי גאולת האדם תירכש במחיר של סבל וצער בל יתואר, שיישא מצביאם האהוב. בצער ובפליאה הקשיבו המלאכים לדבריו, כאשר גולל בפניהם כיצד ייאלץ לנטוש את השלווה והטוהר השוררים בשמיים, את התהילה והשמחה שבחיי הנצח, כדי לרדת אל עמק הבכא ולשאת בקלון, בסבל, באשמה ובמוות הכרוכים בחיים עלי אדמות. הוא עתיד להתייצב בין החוטא לבין העונש המגיע לו, ואולם, רק מעטים יאמינו בו בתור בן האלוהים. לאחר שיעזוב את רום מעמדו ותפארת מלכותו בשמיים, הוא יופיע עלי אדמות וישפיל את נפשו עד עפר כאשר ייטול דמות בשר ודם, וילמד על בשרו את הניסיונות, המכאובים והסבלים הבאים על בני האדם. יהיה עליו להתנסות בכל הדברים הללו, מכיוון שרק כך יוכל לסייע לאנשים הנתונים בניסיון (אל העברים ב: 18). כאשר יסיים ללמד את תורתו, יימסר בידי אנשים רשעים ויישא בכל העלבונות, הכאבים והייסורים, שימיטו עליו הרשעים הפועלים בשם השטן. אז יהיה עליו להתנסות במוות האכזר והנורא מכל, להיות תלוי בין שמיים לארץ כחוטא אשם בפשעו, ולהתייסר שעות ארוכות בסבל וייסורים נוראים כל כך, עד כי המלאכים, שלא יוכלו עוד לשאת זאת, יסתירו את פניהם. וכאשר האב יסתיר אף הוא את פניו ממנו, תתייסר נפשו בייסורים קשים מנשוא, ואשמת החטא - כובד חטאי העולם כולו - תעיק על ליבו.

המלאכים השתחוו לרגלי מצביאם, והציעו את חייהם תחת חיי האדם. ואולם, המלאכים לא יוכלו לשלם את מחיר החטא, שכן אין די בחיי מלאך כדי לכפר על חטא; רק בכוחו של הבורא, יוצר האדם, לגאול את האנושות. עם זאת, המלאכים ייטלו חלק בתוכנית הגאולה. בשעה שהמשיח ילבש בשר ודם, כוחו לא ישווה לכוחם של המלאכים, ככתוב: ״ הוא אשר חוסר מעט ממלאכים.״ (אל העברים ב: 9). לכן, המלאכים הם אלה שישרתו אותו, יחזקו אותו ויקלו על סבלותיו. בנוסף, כמלאכי שרת, הם ישרתו את האנשים ״העתידים לרשת ישועה.״ (אל העברים א: 14). הם יגנו על הנושעים מידם של המלאכים הרעים, ויחלצו אותם מן האפלה שהשטן יטיל סביבם.

כאשר יחזו המלאכים בהשפלתו ובצערו של אדונם, ליבם יימלא יגון וזעם, והם יחפצו להציל אותו מידי מרצחיו אך לא יורשו להתערב. היה זה חלק מתוכנית הגאולה: המשיח יסבול, יושם ללעג ולקלס בידי רשעים, וייאות לקבל על עצמו את כל הייסורים הללו, כאשר יישא בתפקיד המושיע, גואל האנושות.

המשיח הבטיח למלאכים כי מותו יכפר בעבור רבים. זאת ועוד, באמצעות מותו שלו יושמד מלאך המוות. הוא ישיב אל כנה את המלכות שאבדה לאדם בשל חטאו; אותה מלכות שגאולי ה׳ עתידים לרשת, ולשכון בה בחברתו לנצח נצחים. החטא והחוטאים יושמדו כליל, ולא יפרו עוד את שלוות השמיים והארץ. המשיח הפציר בצבא המלאכים להימצא בעצה אחת עם תוכניתו של האב, ולשמוח על כך שבזכות מותו יוכל האדם שסרח להתפייס עם אלוהיו.

אז נמלאו השמיים שמחה בל תתואר. הזוהר, ההדר והאושר העתידים לשרור בעולם שזכה לפדות, שקולים אפילו כנגד ייסוריו וקורבנו של שר החיים. בהיכלות השמיים הידהדו צליליו הראשונים של המזמור העתיד להדהד מעל גבעות בית לחם: ״כבוד לאלוהים במרומים, ובארץ שלום על בני אדם רצונו.״ (לוקס ב: 14). שמחתם של המלאכים הייתה עתה גדולה יותר מן השמחה שהציפה את ליבם בשעת מעשה הבריאה, ככתוב, ״ברן-יחד, כוכבי בקר; !יריעו•, כל-בני אלוהים.״ (איוב לח: 7).

האדם התוודע לראשונה לתוכנית הישועה כאשר שמע את גזר הדין שחרץ ה׳ על השטן בגן עדן. ה׳ הכריז: ״ואיבה אשית, בינך ובין האשה, ובין זרעך, ובין זרעה: הוא ישופך ראש ואתה תשופנו עקב.״ (בראשית ג: 15). משפט זה, שנאמר בנוכחותם של אבות האנושות, היה אמור לשמש הבטחה בעבורם. על אף שגזר הדין מנבא את המאבק שישרור בין האדם לשטן, נאמר בו מפורשות כי כוחו של השטן הצורר ייכרת לבסוף. אדם וחווה עמדו נכלמים באשמת חטאם לפני האלוהים, שופט הצדק, וציפו לגזר דינם, אך בטרם שמעו על חיי העמל והצער שיהיו מנת חלקם, או על כך שיאלצו לשוב לעפר, הם הקשיבו למילים הללו שהפיחו בהם תקווה רבה. על אף שנגזר עליהם לסבול תחת ידיו של אויבם החזק, הם יוכלו לצפות בכיליון עיניים ליום שבו ינחל המשיח ניצחון סופי.

כאשר שמע השטן כי איבה תשרור בינו לבין האישה, בין זרעו ובין זרעה, הוא הבין שכל מאמץ מצידו לעורר את יצר הרע באדם ולהשחית את טבעו ייתקל בהתנגדות, ושבאופן כלשהו יעלה בידו של האדם להתנגד לו. ואולם, כאשר תוכנית הגאולה נפרשה בפני צבא השמיים באופן מלא יותר, השטן ומלאכיו ששו על כך שהשטן לא רק הצליח להדיח את האדם לחטא אלא אף יצליח להדיח את בן האלוהים ממעמדו הרם. השטן הכריז כי עד כה תוכניותיו עלי אדמות עלו יפה, וכי כאשר ילבש המשיח בשר ודם ייתכן שבפעם נוספת תהיה ידו שלו על העליונה, וכך יצליח למנוע את גאולת האנושות השרויה בחטא.

מלאכי ה׳ גילו בפני אבותינו הראשונים רבדים רבים יותר מן התוכנית שנועדה לישועתם. אדם וחווה הובטחו, שעל אף חטאם הכבד לא יפקיר אותם ה׳ תחת ידי השטן. בן האלוהים מוכן ומזומן למסור את חייו כדי לכפר על חטאם. אלוהים יעניק להם תקופת מבחן, שבמהלכה, אם יחזרו בתשובה ויאמינו במשיח, ישובו להיות ילדי אלוהים.

כאשר נודע לאדם וחווה על הקורבן העצום והיקר שיידרש כדי לכפר על חטאם, התחוור להם טבעה הקדוש של תורת האלוהים; עתה הם ראו בבהירות, כפי שלא ראו מעולם, את אשמת החטא ואת תוצאותיו הרות האסון. בחרטה וביגון רב הם התחננו שהעונש על מעשיהם לא יוטל על בן האלוהים, שאהבתו אליהם היא משוש חייהם; אדרבה, שהעונש יוטל עליהם ועל צאצאיהם.

נאמר להם שמאחר ושלטונו של האל בארץ ובשמיים מושתת על תורת ה׳, אין די אפילו בחייו של מלאך כדי לכפר על החטא. זאת ועוד, לא ניתן לבטל או לשנות אפילו אחת ממצוות ה׳ כדי להביא תיקון למצבו הירוד של האדם; ואולם, בן האלוהים, אשר ברא את האדם, הוא זה שיוכל לכפר בעבורו. חטאו של אדם הראשון גרר אחריו רוע, אומללות ומוות, אך קורבנו של המשיח יביא תיקון לעולם ויעניק חיי נצח לנושעים. (67)

בעטיו של החטא, לא רק האדם ניתן תחת שלטון השטן אלא אף האדמה נמסרה תחת ידיו. ואולם, בזכות תוכנית הישועה, תוחזר האדמה לקדמותה. בשעת בריאתו זכה האדם לריבונות על האדמה, אך משום שלא עמד בניסיון הוכנע תחת ידי השטן. ככתוב, ״הרי למה שאדם נכנע, לזה הוא משתעבד.״ (פטרוס ב׳ ב: 19). כאשר האדם נשבה בידי השטן, הועברה ריבונותו לידי השטן. וכך הפך השטן ל״אל העולם הזה.״ (השנייה אל הקורינתיים ד: 4). השטן חמס מבראשית את הריבונות שניתנה לאדם הראשון על העולם. ואולם המשיח, אשר שילם בקורבן חייו את מחיר החטא, לא רק יפדה את האדם אלא אף ישיב לו את הריבונות שנגזלה מידיו. כל מה שאבד בשל חטאו של אדם הראשון יושב אל כנו על ידי אדם השני. כדברי הנביא: ״ואתה מגדל-עדר, עופל בת-ציון - עדיך תאתה; ובאה, הממשלה הראשונה, ממלכת לבת ירושלים.״ (מיכה ד: 8). שאול השליח כינה זאת: ״פדית הקנין.״ (אל האפסים א: 14). אלוהים ברא את האדמה כדי לאכלס אותה באנשים מאושרים וברי לבב. ה׳ ״הוא האלוהים, יוצר הארץ ועושה הוא כוננה - לא-תהו בראה, לשבת יצרה.״ (ישעיה מה: 18). תכלית זו תתגשם כאשר הארץ תשוקם ותחודש בגבורת אלוהים, והחטא והצער לא ישררו בה עוד. אז תשמש הארץ מעון נצחי לפדויי ה׳, ככתוב, ״צדיקים יירשו־ארץ; וישכנו לעד עליה.״ (תהילים לז: 29); ״שום קללה לא תהיה עוד. כיסא אלוהים והשה יהיה בה ועבדיו ישרתוהו.״ (התגלות כב: 3).

כל עוד שרה אדם הראשון בתום ובטוהר, הוא נהנה מקשר ישיר עם הבורא יתברך שמו. ואולם, החטא גרם לנתק בינו לבין ה׳. רק כפרת המשיח תגשר על פער זה, ותאפשר קשר ישיר בין השמיים לארץ. רק אז יוכל אלוהים להרעיף את שפע ברכותיו וישועתו על הארץ. האדם עדיין לא יוכל לדבר פנים אל פנים עם ה׳, אך אלוהים ידבר אליו באמצעות המשיח ומלאכיו.

כך נגלו בפני אדם הראשון ציוני דרך חשובים בהיסטוריה האנושית, למן העת בה חרץ ה׳ את דינו בגן עדן עד המבול, ומאז ועד ביאתו הראשונה של המשיח, בן האלוהים. ניתן לו לראות, שדי בקורבן המשיח כדי לגאול את העולם כולו, אך חרף זאת, אנשים רבים יבחרו בחיי חטא במקום בחיי חרטה, אמונה וציות לה׳. במהלך הדורות ילך הפשע ויגבר, וקיללת החטא תרבץ ביתר שאת על האנושות, על בעלי החיים ועל פני האדמה. תוחלת חייו של האדם תקוצר בשל חטאו, ומצבו הגופני ידרדר: קומתו תקטן, ואף כוחו, יכולתו השכלית והרוחנית וכוחות הנפש שלו יחלשו. כל הדברים הללו יתרחשו עד שהעולם ימלא סבל, אומללות וצרות שונות ומשונות. בני האדם, אשר יתמכרו לתשוקות הבשר ולתאוות החיך, לא יהיו מסוגלים להעריך ולהוקיר את האמיתות הנשגבות הצפונות בתוכנית הגאולה. ואולם, המשיח, אשר ייוותר נאמן לתכלית שלמענה ירד מן השמיים, ימשיך לדאוג לגורל בני האדם, לקרוא להם לבוא אליו עם חולשותיהם ומגרעותיהם, ולמצוא בו מחסה. הוא ימלא את כל צורכיהם של האנשים אשר יפנו אליו באמונה. בכל דור ודור תישאר פלטה: קומץ של אנשים יראי ה׳, אשר ינצרו את תורת ה׳, ישמרו על גחלת האמונה והידע על אלוהים, וייוותרו נקיים ללא רבב בקרב הרשע הפושה בכל.

הקדוש ברוך הוא ציווה על הקרבת הקורבנות כדי שהללו ישמשו תזכורת מתמדת בפני האדם, אשר תעורר אותו לתשובה: להתוודות על חטאו, להביע חרטה ולהודות באמונתו בגואל המובטח. הקורבנות נועדו להטביע בליבה של האנושות שסרחה את האמת המוחלטת: שהחטא הוא זה שגרם למוות. בעיניו של אדם הראשון, טקס הקורבן הראשון היה קשה מנשוא. הוא נדרש ליטול במו ידיו חיים שרק אלוהים יכול להעניק. זו הייתה הפעם הראשונה שבה חזה במוות, והבין שאילו רק ציית לאלוהים היה נמנע מותם של בני אדם ובעלי חיים. בשעה ששחט את הקורבן התמים, נחרד מן המחשבה על כך שחטאו שלו הוא שיגרום לשפיכת דמו של שה האלוהים הזך והחף מפשע. שחיטת הקורבן עוררה בו תחושה עמוקה ומוחשית ביותר בדבר כובד חטאו, אשר דבר זולת מותו של בן האלוהים היקר לא יוכל לכפר עליו. הוא השתומם על רוב טובו וחסדו של ה׳, שייאות להעניק כופר כזה כדי לפדות ולהושיע את החוטאים. זיק של תקווה ניצנץ באופק הקודר והאפל של האנושות; כוכב זרח והאיר את הקדרות הנוראה שאפפה את עתיד האנושות.

ואולם, בתוכנית הישועה צפונה תכלית רחבה ועמוקה לאין שיעור מאשר ישועת האדם. לא רק לתכלית זו בא המשיח לעולם; פועלו לא נועד רק כדי שתושבי כדור הלכת הקטן שלנו יכבדו את תורת אלוהים בכבוד הראוי לה, אלא אף כדי להצדיק את אופיו של האל בפני היקום כולו. לתוצאה זו של קורבנו העצום - השפעת מעשהו על ישויות תבוניות בעולמות אחרים, כמו גם על בני האדם, ציפה המשיח בכיליון עיניים, כאשר אמר זמן קצר לפני צליבתו: ״כעת המשפט של העולם הזה; כעת יושלך החוצה שר העולם הזה. ואני בהנשאי מן הארץ אמשך את הכל אלי.״ (יוחנן יב: 31, 32). מותו המכפר של המשיח בעבור ישועת האנושות לא רק מקרב את בני האדם לשמיים, אלא אף יביא לכך שכל היקום כולו יצדיק את הדרך שבה אלוהים ובנו ישוע טיפלו בהתקוממות השטן. הדבר יוכיח ויבסס את נצחיות תורת ה׳, ויגלה את טבעו. של החטא והשלכותיו.

מן ההתחלה נסב העימות הגדול בין האלוהים לשטן על תורת ה׳. השטן ביקש להוכיח כי אלוהים אינו אלוהי צדק, כי תורתו לוקה בחסר, וכי יש לשנות אותה לתועלת היקום. כאשר יצא השטן נגד תורת ה׳, הוא ביקש לשים קץ לשלטונו של המחוקק הגדול, ה׳ אלוהי צבאות. העימות בין השטן לאלוהים עתיד להוציא את האמת לאור, לאחר שייבחן האם מצוות ה׳ לוקות בחסר, או שהן תמימות ומושלמות.

כאשר השטן גורש מן השמיים הוא גמר אומר בליבו לכונן את מלכותו עלי אדמות. כאשר פיתה והדיח את אדם וחווה לחטא, האמין כי השיג שליטה על העולם הזה, משום שסבר כי ״הם בחרו בי כמלכם.״ הוא טען שלא ניתן להעניק מחילה לחוטאים, ולפיכך, בני האדם שסרחו הפכו לנתיניו. מעתה ואילך הוא יהיה בעליהם החוקי, והעולם כולו יהיה נתון תחת שליטתו. ואולם, אלוהים העניק לעולם את בנו היקר והשווה אליו במעמדו הנישא, כדי שיישא בעונש על החטא. באופן זה סלל ה׳ את הדרך, שבאמצעותה יזכו שוב בני האדם בחסדו וישובו למעונם בגן עדן. המשיח נטל על עצמו את המשימה לגאול את האדם ולהושיע את העולם מאחיזת השטן. העימות הגדול שהחל בשמיים יוכרע בעולם הזה, על אותה אדמה עצמה שעליה תבע השטן בעלות.

היקום כולו השתאה על כך שהמשיח ניאות להשפיל את עצמו כדי להושיע את האנושות. המשיח הוא זה שפקד כל כוכב וכוכב, שעבר בין העולמות כדי להשגיח על הכול, לזון, לפרנס ולמלא את צורכיהם של כל הישויות, הבריות, החי והצומח בבריאתו רחבת הידיים; עם זאת, הוא עתיד לוותר בחפץ לב על תהילתו וללבוש דמות בשר ודם. היה זה מסתורין שאותו ביקשו לפענח מלאכי השמיים הנבונים והטהורים. כאשר פסע המשיח עלי אדמות בדמות בשר ודם, ביקשו הכול לעקוב אחריו, צעד אחר צעד, החל מרגע הולדתו באבוס ועד לנתיב השותת דם של דרך הייסורים שהובילה לצלב בגולגולתא. הלעג והקלס שהיו מנת חלקו בעולם לא נמלטו מעיניהם של מלאכי ה׳, שידעו כי הללו הומטו עליו בעידודו של השטן. השמיים צפו במאבק התמידי השורר בין שני הכוחות הללו: השטן הממיט על האנושות אפילה, צער וסבל ללא הרף, והמשיח הפועל ללא לאות להפר אותם. הם צפו במלחמה שהתחוללה בין האור לחושך, אשר רק הלכה וגברה. וכאשר זעק המשיח על הצלב ברוב יגונו: ״נשלם!״ (יוחנן יט: 30), נשמעה קריאת ניצחון בכל העולמות ובשמיים עצמם. העימות הגדול שנמשך זמן רב כל כך בעולם הזה הוכרע עכשיו, וידו של המשיח הייתה על העליונה. מותו היה התשובה הנחרצת לכל מי שתהה, האם לאב ולבן שבשמיים יש די אהבה לבני האדם כדי שיקריבו את עצמם. מותו המכפר של ישוע אף חשף את אופיו האמיתי של השטן בתור שקרן ורוצח. הכול ראו כי אילו ניתן לו, הוא היה משתמש באותה הרוח עצמה שבאמצעותה משל בבני האדם שניתנו תחת ידו, כדי למשול במלאכי ה׳. היקום כולו התאחד פה אחד כדי להלל ולשבח את שלטונו של הקדוש ברוך הוא.

אילו תורת ה׳ הייתה ניתנת לשינוי, האדם לא היה נזקק לקורבן המשיח כדי להיוושע. אך העובדה שהמשיח נדרש למסור את חייו למען האנושות שסרחה, מוכיחה שמצוות התורה עדיין שרירות ותקפות לגבי האדם החוטא, וכי הוא לא יימלט מהרשעתה. עתה הוכח לעיני כל כי המוות הוא שכר החטא. כאשר המשיח מת, הובטח קיצו של השטן. ואולם, אילו בוטלה התורה על ידי מות המשיח, כפי שטוענים רבים, אזי ייסוריו ומותו של בנו היקר של אלוהים היו מעניקים לשטן את מבוקשו; מלאך החבלה היה מנצח וטענותיו נגד ממשלת האל היו מוצדקות. עצם העובדה שהמשיח נשא בעונש בעבור חטאי האדם היא טענה כבדת משקל, המוכיחה לכל יצירי ה׳ התבוניים, כי תורת ה׳ שרירה וקיימת, כי אלוהים הוא צדיק, רחמן ומוכן להקריב את עצמו, וכי הצדק והחסד האלוהיים מושלים יחדיו בממשלתו.

אלוהים מעמיד את קין והבל בניסיון

פרק זה מבוסס על בראשית ד׳:1-15

קין והבל, בניו של אדם הראשון, היו שונים בתכלית זה מזה. הבל היה נאמן ומסור לאלוהים; הוא האמין שה׳ נוהג בצדק ובחסד עם בני האדם שסרחו, והוא אימץ לליבו בהכרת תודה את תקוות הגאולה. קין לעומתו, טיפח רגשי מרי והתמרמרות, ורטן נגד אלוהים בשל הקללה שהוטלה על האנושות והאדמה עקב חטאו של אדם הראשון. הוא הניח לעצמו להיסחף להלך הרוח שהוביל לנפילת השטן, ולפיכך שקע בתשוקה לרומם את עצמו, ופיקפק בצדק ובשלטון של ה׳.

שני האחים הועמדו במבחן. ה׳ ביקש לבחון אם ידבקו בו ויצייתו למצוותיו, ממש כשם שדבקותו וציותו של אדם הראשון הועמדו במבחן. קין והבל למדו על אמצעי הגאולה שה׳ העניק לשם ישועת האדם, והיו בקיאים במצוות הקורבנות שציווה ה׳. הם ידעו שעליהם להביע את אמונתם במושיע באמצעות קורבנות אלו, המסמלים אותו, ובה בעת להודות כי הם תלויים לחלוטין בה׳ כדי לזכות במחילה; הם ידעו שאם ינהגו בהתאם לתוכנית האל לגאולתם, הם יוכיחו כי הם מצייתים לו ועושים את רצונו. ללא שפיכת דם לא תיתכן כפרת עוונות; היה עליהם להפגין את אמונתם בדם המשיח, קורבן הכפרה המובטח, על ידי הקרבת בכורות צאנם. בנוסף, היה עליהם להביא לה׳ מביכורי פרי אדמתם בתור זבח תודה.

שני האחים הקימו את מזבחותיהם באופן דומה, וכל אחד ואחד מהם הביא לה׳ את מנחתו. הבל הקריב קורבן מבכורות צאנו, בהתאם למצוות ה׳, ככתוב: ״וישע יהוה, אל-הבל ואל-מנחתו.״ אש ירדה מן השמיים וכילתה את הקורבנות. ואולם, קין, אשר התעלם במופגן ממצוותו המפורשת של ה׳, העלה זבח מנחה מפרי האדמה בלבד. שום אות לא נשלח מן השמיים כדי להראות שה׳ קיבל את מנחתו ברצון. הבל הפציר באחיו להעלות קורבן בהתאם למצוות ה׳, אך הפצרותיו רק הפכו את קין נחוש יותר לעשות את רצונו שלו. מכיוון שהיה הבן הבכור, הוא חש עצמו מעל לתוכחה מפי אחיו, ולכן בז לעצתו.

קין הביא את מנחתו לה׳ כשהוא ממורמר ומלא מחשבות כפירה על הצורך שבהקרבת הקורבנות ועל קורבן הכפרה המובטח. מנחתו לא העידה על חרטה מצידו. הוא חש, כשם שרבים חשים בימינו, כי אם יקבל על עצמו את תוכנית הגאולה של ה׳ ויבטח בכפרת המשיח לבדה כדי להיוושע, תהיה זו הודאה בחולשה. הוא בחר להסתמך על עצמו. הוא יעמוד לפני ה׳ מתוך הסתמכות על מעלותיו שלו. הוא לא יביא טלה ולא יזה את דם הקורבן על המנחה, אלא יביא מנחה מפרי האדמה - פרי עמלו שלו. הוא העלה את מנחתו לה׳ כמחווה וכחסד שהוא עושה עימו, וקיווה לזכות בברכותיו. קין אומנם ציית לה׳ כאשר בנה מזבח והעלה מנחה, אך היה זה ציות חלקי בלבד. הדבר העיקרי הנחוץ, ההכרה בהזדקקותו למושיע, נעלם מעיניו.

שני האחים זכו לאותו החינוך, ונחלו מהוריהם את אותה האמונה. לכן, מבחינה זו לא היה ביניהם כל שוני. שניהם היו חוטאים; ושניהם האמינו כי ה׳ ראוי ליראת הכבוד ולסגידה שהוא תובע לעצמו. למראית עין, דרכם הרוחנית הייתה דומה, אך עד לנקודה מסוימת; מעבר לה השוני ביניהם היה רב.

״מתוך אמונה הביא הבל לאלוהים קורבן טוב מזה שהביא קין.״(אל העברים יא: 4) הבל הבין את עקרונות הגאולה הנשגבים לאשורם. הוא ראה בעצמו חוטא, והבין כי החטא ועונשו - הוא המוות, מפרידים בינו לבין אלוהים. הוא העלה לה׳ את הקורבן השחוט, את החיים שהוקרבו, ובכך הודה בזכותו של ה׳ לדרוש עונש על חילול תורתו. באמצעות הדם שנשפך הוא חזה בקורבן העתידי, במשיח שימסור את נפשו על הצלב בגולגולתא; וכאשר בחר לשים מבטחו בכפרת המשיח, הוא ידע ללא כל צל של ספק כי מנחתו התקבלה בשמיים בעין יפה, ועתה הוא נחשב צדיק.

קין זכה לאותה הזדמנות שקיבל הבל כדי ללמוד על מצוות ה׳ ולדבוק בהן. הוא לא היה קורבן למזימה זדונית ושרירותית. אלוהים לא בחר באח אחד על פני אחיו, כדי שהאחד יהיה מקובל ורצוי בעיניו והשני יידחה. הבל בחר בחיי ציות ואמונה; קין העדיף לחיות במרי ובחוסר אמונה. זהו עצם הענין כולו.

קין והבל מייצגים שני טיפוסים שיתקיימו בעולם עד קץ העיתים. האחד מסתמך על הקורבן שה׳ הועיד לשם כפרה על החטא, והשני מסתמך על מעלותיו וזכויותיו שלו. אך קורבן זה נטול כל תוקף משום שאינו מסתמך על אמצעי הפיוס האלוהי, ולכן אין בכוחו להביא לריצוי בין אלוהים לאדם. רק מעלותיו וזכויותיו של המשיח עומדים לנו כדי לזכותנו ולמחול על חטאינו. אנשים החשים כי הם אינם זקוקים לקורבן המשיח, המאמינים כי ישיגו את אהדת ה׳ באמצעות מעשי צדקתם וללא חסדו, שוגים בדיוק כפי ששגה קין. אם לא ידבקו בקורבן שה האלוהים - דמו המזכך של המשיח, הם יורשעו, שכן אין שום אמצעי אחר שבכוחו לשחרר אותנו מן השעבוד לחטא.

מרבית המאמינים באל בעולם הולכים בעקבות קין. כמעט כל דתות השקר מבוססות על אותו עיקרון - דהיינו, שהאדם יכול להסתמך על מאמציו שלו כדי להיוושע. ישנם אנשים הטוענים כי האנושות אינה זקוקה לישועה, אלא להתפתחות - שהיא מסוגלת לתקן, לשפר, לחדש ולרומם את עצמה. קין סבר כי יצליח לרצות את ה׳ באמצעות מנחה שאין בה דם של קורבן. בדומה, אנשים אלה חפצים לרומם את האנושות למדרגה אלוהית שבה היא לא תזדקק לכפרה. קורותיו של קין מעידות על השלכותיה של גישה זו. הן מראות למה עלול האדם להגיע ללא המשיח. האנושות לא תצליח לעולם להשתקם ולהתחדש בכוחות עצמה. היא אינה חותרת מעלה, אל השמיים, אלא מטה, אל השטניות. לפיכך, המשיח הוא תקוותנו היחידה. ״ואין ישועה באחר, כי אין שם ארור נתון לבני אדם ונחת השמים, ובו עלינו להושע.״ (מעשי השליחים ד: 12).

אמונה אמיתית, אמונה המעוגנת במשיח, מתבטאת בציות מושלם למצוות ה׳. מימי אדם הראשון ועד ימינו נסב העימות הגדול סביב הציות לתורת ה׳. לאורך כל הדורות קמו אנשים שתבעו לזכותם את חסדי ה׳, גם בשעה שהפרו חלק ממצוותיו. ואולם, כתבי הקודש מכריזים מפורשות: ״מתוך המעשים הושלמה האמונה.״ כלומר, האמונה נשלמת באמצעות מעשי צדקותינו, וכן:״האמונה, אם אזין בה מעשים, מתה היא כשלעצמה.״ (איגרת יעקב ב: 22, 17). אדם המתיימר לדעת את אלוהים ו״האומר: ״אני מכיר אותי,״, ואינו שומר זאת מצוותיו, דובר שקר הוא והאמת איננה בו.״ (איגרת יוחנן הראשונה ב: 4).

כאשר נוכח קין שמנחתו נדחתה בידי ה׳, חרה אפו על אלוהים ועל הבל; הוא כעס על כך שאלוהים סירב לקבל קורבן חליפי, מעשי ידי אדם, תחת הקורבן שהוא ציווה, והוא זעם על אחיו שבחר לציית לאלוהים במקום להצטרף למריו. על אף חוסר הכבוד שהפגין קין כלפי מצוות ה׳, אלוהים לא זנח אותו לנפשו; הוא הואיל לדבר על ליבו, למרות שנהג בחוסר הגיון כה רב. אלוהים שאל את קין: ״למה חרה לך, ולמה נפלו פניך?״ ואז העניק לו אזהרה באמצעות מלאך ה׳: ״הלוא אם-תיטיב, שאת , ואם לא תיטיב, לפתח חטאת רבץ; ואליך, תשוקתו, ואתה, תמשול-בו.״ הבחירה הייתה בידיו של קין. אם ישים מבטחו במעלותיו וזכויותיו של המשיח המובטח, ויציית למצוות ה׳, ייהנה מחסדי ה׳. אך אם יתמיד בחטאיו ובחוסר אמונתו, לא תהיה לו שום עילה להתלונן שה׳ דחה אותו.

ואולם, במקום להודות בחטאו, המשיך קין במריו: הוא קבל על אי הצדק של ה׳ והמשיך לטפח רגשי קנאה ושנאה כלפי הבל. בזעמו הרב, הוא דיבר קשות אל אחיו, וניסה לגרור אותו לוויכוח על יחסו של אלוהים כלפיהם. בענווה, ועם זאת בעוז וללא חת, דיבר הבל בשבחי הצדק והחסד האלוהי. הוא הצביע בפני קין על טעותו, וניסה לשכנע אותו ששורש הרע טמון בו עצמו. הוא הצביע על רחמי ה׳, אשר חס על חיי הוריהם במקום לגזור עליהם מוות מיידי, וטען כי אלוהים אוהב אותם אהבה עזה, אחרת הוא לא היה מעניק את בנו הזך, הקדוש והחף מפשע כדי שיישא בעונש שהגיע להם. ואולם, כל הטיעונים הללו העלו עוד יותר את חמתו של קין. המצפון והשכל הישר הורו לו כי הצדק עם הבל. אך חרה לו שאחיו הצעיר, האמור לשמוע לעצתו, מעז לחלוק על דעתו ואינו מצדד כלל במריו. בחמת זעמו הוא התנפל על אחיו והרגו.

קין שנא והרג את אחיו לא בשל עוול שהבל עשה לו, אלא ״מפני שמעשיו היו רעים, אך מעשי אחיו מעשי צדק.״ (איגרת יוחנן הראשונה ג: 12). וכך, לאורך כל הדורות, שונאים הרשעים את הטובים מהם. חיי הציות והאמונה המסורים של הבל היו בעיני קין כתוכחה מתמדת. ככתוב, ״כל עושה עולה שונא את האור ואינו בא אל האור פן יוכחו מעשיו.״ (יוחנן ג: 20). ככל שהאור האלוהי הקורן מחייהם של יראי ה׳ בהיר יותר, כך נגלים חטאי הרשעים בבהירות רבה יותר, ומאמציהם להרוס ולהשמיד את הצדיקים שהפרו את שלוותם הופכים נחושים יותר ויותר.

רצח הבל היה הדוגמה הראשונה לאיבה שעליה דיבר הקדוש ברוך הוא. על פי הכרזת ה׳, איבה תשרור בין הנחש לזרעה של האישה - בין השטן ונתיניו לבין המשיח ותלמידיו. השטן השיג שליטה על האנושות באמצעות חטאו של האדם, אך המשיח יעניק לבני האדם הזדמנות להשתחרר מעולו. בכל פעם שבה בן אנוש אינו נכנע לחטא באמצעות אמונה בשה האלוהים, ניצתת חמתו של השטן. חיי הקדושה שניהל הבל היו עדות ניצחת נגד טענת השטן, כי נבצר מן האדם לקיים את מצוות התורה. כאשר קין, שרוח השטן פעלה בקרבו, נוכח כי אינו יכול לשלוט בהבל, הוא נמלא חמה כה עזה עד שקם והרג את אחיו. אותה הרוח שפעלה בקרבו תתגלה בכל עת בה יצדדו חסידי ה׳ בצדקת תורתו, ותצא נגדם. זוהי הרוח שהציתה לאורך כל הדורות את אש השנאה נגד תלמידי המשיח, והכינה בעבורם את המוקד. מעשי האכזריות נגד תלמידי המשיח נעשים בהסתת השטן וצבא מלאכיו, משום שהם אינם מצליחים להכניע את תלמידי המשיח. כך נגלה זעמו של האויב המובס. כל קדוש מעונה שמת על קידוש שמו של המשיח מת כמנצח. ככתוב בנבואה: ״אז הושלך התנין הגדול, הנחש הקדמוני הנקרא מלשין ושטן, המתעה את תבל כולה; הוא הושלך ארצה ומלאכיו הושלכו איתו... והם נצחוהו בדם השה ובדבר עדותם, ולא אהבו את נפשם עד מות.״ (התגלות יב: 9, 11).

זמן-מה אחרי הרצח נדרש קין למסור דין וחשבון על פשעו. ״ויאמר יהוה אל-קין:

אי הבל אחיך; ויאמר לא ידעתי, השמר אחי אנוכי .״ קין שקע עמוק כל כך בחטא, עד שחדל להבחין בנוכחות השכינה השורה עימו, ואיבד את ההכרה בגדולת האל, השוכן בכל ויודע כל. לכן, כדי לכסות על אשמתו, הוא החליט לשקר.

שוב פנה הקדוש ברוך הוא לקין ואמר: ״מה עשית; קול דמי אחיך, צועקים אלי מן־האדמה.״ אלוהים העניק לקין הזדמנות להתוודות על חטאו. היה לו זמן להרהר במעשיו. קין הבין את חומרת מעשהו, והיה מודע לכך ששיקר כדי להסתיר את אשמתו. אך הוא עדיין היה שרוי במרי, ולכן גזר דינו לא סבל עוד דיחוי. מפי אלוהים, שהביע דברי הפצרה ותוכחה באוזניו, נבעו עתה המילים הנוראות מכול: ״ועתה, ארור אתה, מן-האדמה אשר פצתה את-פיה, לקחת את-דמי אחיך מידך. כי תעבוד את-האדמה, לא-תוסף תת-כוחה לך; נע ונד, תהיה בארץ.״

על אף שפשעיו של קין הצדיקו עונש מוות, ה׳ הרחמן ורב החסד החליט לחוס על חייו והעניק לו הזדמנות לחזור בתשובה. ואולם, כל ימי חייו המשיך קין להקשות את ליבו ולעורר מרי נגד שלטון האל. הוא הפך להיות אבי שושלת של חוטאים מושחתים ומופקרים. בוגד זה, שעשה את מעשיו בחסות השטן, הפך לגורם מסית ומדיח בקרב בני האדם; ״המופת״ שלו הפך לכוח משחית רב ביותר; העולם כולו הפך מושחת ונמלא חמס רב כל כך, עד שקם הצורך להביא לחורבנו.

כאשר ה׳ אלוהים חס על חיי הרוצח הראשון, הוא רצה ללמד את היקום כולו לקח מאלף הקשור לעימות הגדול. ההיסטוריה האפלה של קין וצאצאיו ממחישה היטב מה היה קורה אילו התיר ה׳ לחוטאים לחיות לנצח ולהמשיך למרוד בו. אורך רוחו של ה׳ רק העצים את מריים, והפך אותם נועזים יותר בעוולותיהם. מקץ חמש-עשרה מאות אחרי שנחרץ דינו של קין, נוכח העולם בפרי הבאושים של השפעתו הרעה: פשע והשחתה פשו בעולם כולו. לעיני כל נגלה כי דין המוות שנגזר על האנושות בשל חילול מצוות ה׳, היה צודק ורחום כאחד. ככל שבני האדם התמידו בחטאיהם לאורך זמן רב יותר, הם נעשו מופקרים יותר. לכן, גזר הדין של ה׳, שגדע באיבם את הרשע וההפקרות ושיחרר את העולם מהשפעת הרשעים שהתמידו במריים והפכו קשי לב, היה ברכה ולא קללה.

השטן פועל ללא הרף ובמרץ עז, ומסווה את עצמו באלפי תחפושות במטרה לסלף את טבעו וממשלתו של הקדוש ברוך הוא. כשלרשותו תוכניות שתיכנן בקפידה וכוח השפעה עצום, הוא פועל ללא ליאות כדי להוליך שולל את תושבי העולם הזה, ולגרום להם להמשיך להאמין בשקריו. ה׳ אלוהים, האל הנצחי, היודע- כל, חוזה את האחרית מבראשית, ותוכניותיו למיגור הרשע מקיפות וחובקות כל. תכליתו הייתה לא רק לשים קץ למרי, אלא להפגין בפני העולם כולו את מהותו של המרי. תוכנית האלוהים נפרשה והעידה על צדקו וחסדו, והצדיקה את חוכמתו וצדקתו במיגור הרוע.

מלאכי ה׳ צפו בעניין רב באירועים שהתרחשו עלי אדמות. מצבו של העולם טרם המבול המחיש בפניהם את תוצאות השלטון שניסה השטן לכונן בשמיים, אחרי שדחה את מרות המשיח והשליך מאחורי גבו את תורת ה׳. הם ראו בחוטאים, שחיו בעולם לפני המבול והתנהגו בשרירות לב, את נתיניו של השטן שנכנעו למרותו. יצרי ליבם של בני האדם היו רעים. ככתוב, ״ וכל-יצר מחשבות לבו, רק רע כל-היום.״ (בראשית ו:5). כל רגש, כל דחף, כל מחשבה שהציתה את דמיונם, עמדו בניגוד גמור לעקרונות הטוהר, האהבה והשלום של ה׳. הייתה זו דוגמה לשחיתות ולהידרדרות המוסרית הנוראית, הנובעת כתוצאה מפועל ידיו של השטן, המסיר מברואיו של האל את רסן מצוות תורתו הקדושה.

באמצעות ההוכחות שיתגלו במהלך התקדמותו של העימות הגדול, יפגין אלוהים את העקרונות שעליהם מושתתים חוקי מלכותו, אשר סולפו בידי השטן וכל מי שהלך שולל אחריו. העולם כולו יכיר לבסוף בצדק האלוהי, למרות שאז כבר יהיה מאוחר מדי מבחינת המורדים בה׳; משום שגם כאשר יכירו בכך, הדבר לא יועיל להם כדי להיוושע. אלוהים מתקדם צעד אחר צעד בתוכניתו הנשגבת עד להגשמתה המלאה, ובתוך כך הוא מרעיף מחסדו ואהבתו על היקום כולו. הוא ימשיך להרעיף את חסדו ואהבתו עד למיגור הסופי של המרי. אז יתגלה כי כל האנשים שזנחו את מצוות ה׳, עשו יד אחת עם השטן במלחמתו נגד המשיח. כאשר שר העולם הזה יישפט וכל מי שהתאחד איתו יחלוק עימו את גורלו, יכריז היקום כולו, שיהיה עד לחריצת הדין: ״גדולים ונפלאים מעשיך, יהוה אלוהי צבאות; צדק ואמת דרכיך, מלך הגויים!״ (התגלות טו: 3).

שת וחנוך

פרק זה מבוסס על בראשית ד׳:25 - ו׳:2

אלוהים ברך את אדם הראשון בבן נוסף, כדי להקים לו יורש לזכות הבכורה הרוחנית ולהבטחות האלוהיות. השם שת שהוענק לו בא לרמז על פיצוי, שכן אימו אמרה: ״כי שת-לי אלוהים, זרע אחר תחת הבל, כי הרגו קין. ״ שת היה אדם בעל שיעור קומה רב יותר מקין או מהבל, ודמה לאביו יותר מיתר בניו של אדם. הוא היה הגון וישר כפיים והלך בעקבותיו של הבל. ואולם, הוא לא ירש תכונות טובות יותר מאלו שירש קין. על בריאתו של אדם הראשון נאמר: ״בצלם אלוהים ברא אתו.״ ואולם, לאחר החטא הקדמון נאמר על אדם שהוא הוליד בנים בדמותו ובצלמו. ככתוב: ״ויולד בדמותו, כצלמו; ויקרא את-שמו, שת. ״ אדם הראשון נברא זך וטהור בדמותו של אלוהים, אך שת וקין ירשו את טבעם החוטא של הוריהם. ואולם, שת חונך לחיי צדקה ולמד על אודות הגואל. הוא כיבד ושירת את ה׳ באמצעות חסדו, ופעל ללא ליאות, כשם שהיה עושה הבל אילו נותר בחיים, כדי להביא את החוטאים לידי תשובה וללמדם יראת שמיים - לכבד את בוראם ולציית לו.

״ולשת גם-הוא ילד-בן, ויקרא את-שמו אנוש; אז הוחל לקרוא בשם יהוה.״ יראי ה׳ עבדו את אלוהים טרם הולדת אנוש, ואולם, ככל שמספרם של בני האדם הלך וגדל, כך הפך ההבדל בין יראי ה׳ לבין הכופרים בה׳ בולט יותר. יראי ה׳ הצהירו בגלוי על דבקותם בה׳, בשעה שהכופרים ביזו את ה׳ ולא צייתו למצוותיו.

אבותינו הראשונים שמרו על קדושת השבת לפני החטא הקדמון. שמירת השבת החלה בגן עדן; לאחר הגרוש מגן עדן המשיכו אדם וחווה לשמור את השבת. כאשר הם טעמו מפרי הבאושים של חוסר ציותם לה׳, למדו אדם וחווה על בשרם, כי כל אדם המחלל את מצוות ה׳ ייווכח במוקדם או במאוחר כי מצוותיו קדושות ואינן משתנות, וכי לא ניתן להימלט מן העונש על חילולן. כל בניו של אדם הראשון שדבקו בה׳, שמרו על קדושת השבת. ואולם, קין וצאצאיו לא כיבדו את היום הקדוש שבו שבת אדון-עולם ממלאכתו. הם בחרו על פי ראות עיניהם במועד אחר למנוחה, תוך התעלמות ממצוותו המפורשת של ה׳.

לאחר שקולל על ידי אלוהים, קם קין ועזב את בית אביו. עד אז הוא היה עובד אדמה. לאחר עזיבתו, הוא הקים עיר חדשה וקרא לה על שם בנו הבכור. הוא בחר לעזוב את נוכחות ה׳ ולהשליך מאחורי גבו את ההבטחה בדבר שיקומו של גן העדן, לטובת צבירת רכוש והתענגות על הנאות העולם הזה, השרוי תחת קיללת החטא. בדרך זו הפך קין לאבי שושלת בני אדם רבים, שעבדו את שר העולם הזה. צאצאיו הצטיינו במלאכות הקשורות להתפתחות ולקדמה בעולם הזה. ואולם, הם זילזלו באלוהים ופעלו נגד מטרותיו בעבור האנושות. קין היה הרוצח הראשון. למך, החמישי בשושלת קין, הוסיף חטא על פשע כאשר חטא בפוליגמיה. בנוסף, ברוב חוצפתו הוא התרברב על שהרג אדם וילד, ולמרות שהודה בקיומו של האל [כאשר ציטט את דברי ה׳ לקין] עשה זאת רק כדי להצדיק את מעשיו [בתור גואל-דם], ולהציל את עורו, והפגין בכך זלזול ומרי גלוי בה׳. הבל היה רועה צאן ויושב אוהלים. צאצאי שת שהלכו בעקבותיו, הודו ״כי זרים וגולים הם בארץ״, ונכספו לארץ ״טובה ממנה.״ (אל העברים יא: 13, 16).

במשך זמן-מה חיו יראי ה׳ בנפרד מן הכופרים בה׳. צאצאי קין, שעזבו את מקום מושבם ונפוצו לכל עבר, התיישבו במישורים ובעמקים שאוכלסו על ידי צאצאי שת; אלה האחרונים ביקשו להימלט מהשפעתם הרעה, ולכן נסוגו אל ההרים וקבעו שם את ביתם. כל עוד נמשכה הפרדה זו, שמרו צאצאיו של שת על טוהר עבודת ה׳. ואולם, עם חלוף הזמן, הם העזו אט-אט להתחבר עם יושבי העמקים. חיבור זה הניב תוצאות מרות ביותר. צאצאי שת, שהלכו שבי אחר יופיין של הנשים משושלת קין, נישאו להן למורת רוחו של ה׳. ככתוב: ״ויראו בני-האלוהים את-בנות האדם, כי טובות הנה.״ רבים מיראי ה׳ הודחו לחטא בשל הפיתויים שעמדו עתה תמיד נגד עיניהם. כך קרה שהם איבדו את תומתם וטוהר מידותיהם. החיים בקרב אנשים מושחתים אלו ויחסי הקרבה שנוצרו עימם, הפכו אותם דומים להם, הן ברוח והן במעש; הם חדלו לציית לדיבר השביעי, ״ויקחו להם נשים, מכל אשר בחרו.״ בני שת הלכו עתה בדרכו של קין, ככתוב: ״אוי להם, כי בדרך קין הלכו.״ (איגרת יהודה פס׳ 11). הם התמקדו בעושר ובהנאות העולם הזה והתעלמו ממצוותיו של ה׳. בני האדם לא כיבדו את אלוהים ״כראוי לאלוהים.״ ולכן, הם ״נתפסו למחשבת הבל ונטמטם לבם האוילי.״ (אל הרומיים א: 21). לפיכך, ״הסגירם אלוהים להלך-רוח מגונה, לעשות את הדברים שאינם הגונים.״ (פס׳ 28). החטא פשה בכל רחבי תבל כמו צרעת.

אדם הראשון חי במשך אלף שנה בקירוב בקרב האנושות, ושימש עדות חיה לתוצאותיו המרות של החטא. הוא ניסה להדוף בכל כוחו ומאודו את גל הרוע שפשה בכול. הקדוש ברוך הוא ציווה עליו לחנך את צאצאיו ללכת בדרכי ה׳, ולפיכך שינן אדם הראשון באוזני שושלתו את האמיתות שגילה לו אלוהים, אותם הוקיר ונצר. הוא תיאר באוזני בניו ובני בניו עד לדור התשיעי, את הטוהר והאושר בו שרה בגן עדן, ושב וגולל בפניהם את סיפור חטאו ואת הלקח המר שבאמצעותו לימד אותו ה׳ כי עליו לדבוק בתורתו ולא לסור ממנה לעולם. הוא אף ביאר להם מהו אמצעי החסד שה׳ העניק למען גאולתם. ואולם, רק מעטים שמו לב לדבריו. היו אנשים שהשמיעו באוזניו לעיתים קרובות דברי תוכחה, או גערו בו קשות בשל חטאו, שהמיט צער וסבל רב כל כך על צאצאיו.

אדם הראשון חי חיים למודי סבל, צער, כניעות וחרטה. כאשר עזב את גן עדן, המחשבה כי יהיה עליו למות זיעזעה אותו ועוררה בו חלחלה. הוא התוודע אל מלאך המוות שפקד לראשונה את משפחת האדם, כאשר קין בכורו הפך לרוצח אחיו. וכך, מלא חרטה כנה על חטאו שלו, ליבו כבד עליו בשל אובדן הבל ודחייתו של קין בידי ה׳, השתחווה אדם הראשון לפני ה׳ בלב שבור. במהלך חייו הוא חזה בהתפשטות ההשחתה המוסרית, שהביאה להחרבת העולם על ידי המבול. ולמרות שדין המוות שגזר עליו בוראו נראה לו בתחילה איום ונורא, בכל זאת, אחרי שחזה במשך אלף שנה בקירוב בפרי הבאושים של החטא, הוא חש שה׳ עושה עימו חסד בכך שהוא שם קץ לחיי הסבל והצער שלו.

על אף שהרשע אפיין את העולם לפני המבול, לא היה דור זה בור וברברי, כפי שסבורים לעיתים. בני התקופה זכו להזדמנות להתעלות לרמה מוסרית גבוהה, ולהגיע להישגים אינטלקטואליים מרשימים ביותר. הם ניחנו ביכולת גופנית ושכלית גבוהה ביותר. המעלות והיתרונות שעמדו להם כדי לרכוש ידע מדעי ורוחני כאחד היו יוצאי דופן. טעות להניח שמשום שהגיעו לגיל מופלג, הגיע שכלם לשיא התפתחותו רק מאוחר בחיים; יכולותיהם השכליות והנפשיות התפתחו כבר בגיל צעיר, ואותם אנשים יראי ה׳ שחיו על פי רצונו, המשיכו לגדול בחוכמה ובדעת כל ימי חייהם. אילו היינו מעמידים אלה כנגד אלה את המלומדים המזהירים ביותר של ימינו מול אנשים בני אותו גיל שחיו לפני המבול, היינו מגלים שהמלומדים בני זמננו נחותים מהם בהרבה בכוחם הגופני וביכולת השכלית שלהם. כאשר משך חייו של האדם התקצר, נחלש כוחו הפיזי ויכולותיו השכליות פחתו. בימנו ישנם אנשים המקדישים את חייהם ללימוד; הם לומדים במשך עשרים עד חמישים שנה, והעולם עומד נפעם ומשתאה לנוכח הישגיהם. אך כמה מוגבלים הישגיהם בהשוואה להישגיהם של בני האדם שחיו מאות שנים, ופיתחו את יכולותיהם הפיזיות והשכליות במשך דורות!

אין ספק שכולנו נהנים מן ההישגים שהשיגו הדורות הקודמים. אנשים מיומנים ביותר, אשר למדו, חקרו, תיכננו וכתבו, הותירו את פרי עבודתם לבאים אחריהם. ואולם, בכל הנוגע לידע האנושי, היתרונות שעמדו לרשותם של בני העת העתיקה היו גדולים בהרבה משלנו. זאת, מפני שבמשך מאות בשנים חי בקרבם אדם שנוצר בדמות האלוהים - אדם הראשון, שעליו הכריז אלוהים לאחר בריאתו: ״טוב מאוד״; אדם אשר זכה להדרכה אלוהית, ולמד מפי ה׳ את כל רזי החוכמה הקשורים לעולם הזה. אדם למד מפי הבורא את תולדות הבריאה; הוא עצמו היה עד לאירועים שהתרחשו במהלך תשע דורות, והוא הקנה את הידע הרב שצבר לצאצאיו. בקרב בני האדם שחיו לפני המבול לא נמצאו ספרים, ולפיכך לא היה אז שום תיעוד בכתב; אך בזכות כוחם הפיזי הרב ויכולתם השכלית הם ניחנו בזיכרון חד והיו מסוגלים לתפוס ולשמור בזיכרונם כל דבר שנמסר להם ולהעבירו לצאצאיהם באופן מושלם. במשך מאות שנים חיו עלי אדמות שבעה דורות בו זמנית, וכולם זכו בהזדמנות להיוועץ יחדיו, ולתרום זה לזה מן הידע והניסיון שלהם, שהפך לנחלת הכול.

היתרונות שעמדו לבני אותו דור, שבעזרתם הם למדו על אלוהים תוך התבוננות במעשי ידיו, היו ייחודיים לאותה תקופה. דור זה לא שרה כלל בחשכה רוחנית. להפך, למעשה היה זה עידן של אור גדול. כל העולם כולו זכה ללמוד מפיו של אדם הראשון, ויראי ה׳ זכו אף ללמוד מפי המשיח והמלאכים. בנוסף, הם זכו לעדות שעברה מפה לפה, על אודות האמיתות הקשורות לגן עדן, גנו של ה׳, אשר נותר בקרבם במשך דורות רבים. ה׳ יושב הכרובים, נגלה בזוהר כבודו ותפארתו בשכינה ששרתה בשערי גן העדן, שעל שמירתו הופקדו הכרובים. מחזה נשגב זה משך למקום את עובדי ה׳ הראשונים. כאן הם הקימו את מזבחותיהם והעלו את מנחותיהם. לכאן הביאו הבל וקין את מנחותיהם, וה׳ הואיל בחסדו לדבר עימם.

כל עוד עמד גן העדן על תילו, כל עוד נגלו שעריו, שנחסמו בידי הכרובים לעיני כול, לא היה מקום לספקות, משום שאיש לא יכול היה להתכחש לקיומו. סדר מעשה הבריאה, תכליתו של גן העדן, קורותיהם של שני העצים במרכז הגן, הקשורים קשר הדוק כל כך לגורלו של האדם - כל אלו היו עובדות שלא היה עליהן עוררין. כל עוד חי אדם הראשון בקרב בני הדורות הללו, איש לא מיהר לפקפק בקיומו של הבורא, בעובדת היותו אדון העולם ובחובה לציית למצוותיו.

על אף שהחטא פשה בכל, הייתה שושלת של אנשים יראי ה׳, שהגיעו באמצעות הקשר איתו למדרגה רוחנית עילאית, שזיכתה אותם בהתחברות ובקרבה יתרה עם השמיים. אנשים אלו היו בעלי יכולת שכלית כבירה והישגים נפלאים. הייתה להם שליחות גדולה וקדושה - לחיות חיי צדיקות ולשמש מופת של קדושה וחסידות, לא רק בעבור בני דורם, אלא למען הדורות הבאים. רק קומץ מבין האנשים היותר בולטים ביניהם אוזכרו בתנ״ך; אך לאורך כל הדורות חיו עדים נאמנים לה׳, אותם משתחווים אמיתיים, אשר עבדו את ה׳ בכל ליבם, נפשם ומאודם.

בהיותו בן שישים וחמש שנה, הוליד חנוך בן. על פי הכתוב, לאחר הולדת בנו, ״ויתהלך חנוך את-האלוהים״ במשך שלוש מאות שנה. בשישים וחמש השנים הראשונות לחייו אהב חנוך את אלוהים, ירא ממנו, כיבד אותו ושמר את מצוותיו. הוא היה בן לשושלת קדושה של יראי ה׳, שנצרו את האמת והיו אבותיו של הזרע המובטח. חנוך שמע מפיו של אדם הראשון את הסיפור העגום על החטא הקדמון ואת הסיפור המעודד על חסד ה׳ הנגלה בהבטחתו, ובחר לשים את מבטחו בגואל העתיד לבוא. לאחר הולדת בנו הבכור התנסה חנוך בחוויה רוחנית נעלה יותר, והגיע לקרבה יתרה עם ה׳. עתה הוא הבין לאשורו את גודל האחריות והחובה המוטלים עליו בתור בן האלוהים. בשעה שחש באהבת בנו הפעוט ובאמון המוחלט שתלה בו, ובשעה שליבו ערג אל בנו בכורו ורגשות אהבה ורוך עלו בו, הוא למד לקח שלא יסולא בפז על אהבתו הנפלאה של אלוהים לבני האדם, אשר נתן את בנו בעבורם. בנוסף, הוא למד שילדי אלוהים יכולים לשים מבטחם באביהם שבשמיים. עתה הוא הגה יומם וליל באהבתו הנצחית והעמוקה מיני חקר של הקדוש ברוך הוא, שהתגלתה באמצעות המשיח, וביקש בלהט נשמתו להשפיע מן האהבה הזו על בני האדם שבקרבם חי.

חנוך התהלך עם אלוהים, והדבר בא לידי ביטוי במילוי כל חובותיו היומיומיות, ולא באמצעות טראנס או חזון. הוא לא הפך לנזיר מתבודד, וזאת משום שהיה עליו לפעול בעולם למען ה׳. בכל מגעיו עם בני האדם )כאשר שימש כבעל ואב, חבר ואזרח), הוא היה משרת מסור ושקדן של ה׳.

חנוך עשה תמיד את רצון האלוהים; כל פעולותיו תאמו את רצון האלוהים וליבו שרה עימו בהרמוניה, שנאמר: ״הילכו שנים יחדו, בלתי אם-נועדו?״ (עמוס ג: 3). הוא התמיד בהליכתו בדרכי ה׳ במשך שלוש מאות שנה. רק קומץ מאמינים משיחיים לא היו מפגינים דבקות רבה וכנה יותר בה׳, לו ידעו שנותר להם פרק זמן קצר לחיות, או שביאת המשיח ממשמשת ובאה. ואולם, עם חלוף הדורות הפכה אמונתו של חנוך איתנה מאוד, ואהבתו עזה יותר.

חנוך היה אדם בעל יכולת שכלית גבוהה ביותר וידע נרחב, והוא זכה להתגלויות מיוחדות מאת האלוהים. עם זאת, על אף שהיה שרוי בהתחברות מתמדת עם השמיים, והיה מודע תמיד לעליונותו ולשלמותו של הבורא, הוא היה אחד האנשים הענווים ביותר. ככל שגדלה קרבתו לה׳, כך הפכה תחושת ההכרה שלו בחולשותיו ומגרעותיו עמוקה יותר.

ליבו של חנוך דאב בשל הרשע שהלך וגבר בקרב הכופרים בה׳, והוא נמלא חשש שמא דברי הכפירה שלהם יחלישו את יראת הכבוד שרחש לה׳. לכן הוא מיעט לבלות בחברתם, בילה זמן רב בבדידות והקדיש את עצמו להגות ותפילה. הוא ייחל למוצא פיו של ה׳, וביקש לדעת את רצונו בברור כדי לפעול על פיו. התפילה הייתה בעיניו בבחינת אוויר לנשימה: הוא חי בנוכחות השכינה עצמה.

באמצעות מלאכיו הקדושים גילה הקדוש ברוך הוא לחנוך את תוכניתו להחריב את העולם על ידי מבול, ואף פרש בפניו רבדים רבים יותר מתוכנית הגאולה. ה׳ אלוהים הראה לו ברוח הנבואה את השתלשלות האירועים במהלך הדורות שיקומו אחרי המבול, ואת האירועים החשובים ביותר הקשורים לביאת המשיח השנייה ולקץ העולם.

סוגיית המתים הטרידה את חנוך. הוא סבר כי הצדיקים והרשעים ישובו יחדיו לעפר, וכי בכך יבוא קיצם. נבצר ממנו לראות את החיים המזומנים לצדיקים בעולם הבא. ואולם, הוא למד בחזון על מותו של המשיח, ואף חזה בביאתו בכבוד ובהדר רב, בלוויית כל מלאכי ה׳, כדי לשחרר את עמו מציפורני מלאך המוות תמורת כופר חייו. בנוסף, הוא חזה במצב המוסרי הירוד שישרור בעולם בשעת ביאת המשיח השנייה, כאשר המשיח יבוא אל דור מלא גאווה, עז מצח וקשה עורף, אשר יתכחש לאלוהים, האל האחד והיחיד, ולאדון ישוע המשיח, יחלל את תורתו ויבוז לכפרה שהוענקה לאנושות בחסדו. הוא חזה בצדיקים העטורים כבוד ותהילה, וברשעים המסולקים מנוכחות ה׳ וכלים באש.

חנוך הפך למטיף הצדק וגילה לבני האדם את הדברים שה׳ אלוהים גילה לו. יראי ה׳ חיפשו את קרבתו של איש קדוש זה, כדי ללמוד מפיו ולהשתתף בתפילותיו. גם הוא מצידו לא שקט על שמריו, אלא מסר את דברי ה׳ לכל מי שניאות להקשיב לאזהרותיו. הוא לא הגביל את מאמציו לבני שת בלבד. בארץ שממנה ביקש קין להימלט מנוכחות ה׳, גולל חנוך, נביא ה׳, את התמונות הנפלאות שחלפו לנגד עיניו בחזון.״שורו, הביטו״,הכריז, ואז הוסיף:״ ״הנה יהוה בא ברבבות קדושיו, לעשות משפט בכל ולהוכיח את כל הרשעים על כל מעשי רשעתם...״ (איגרת יהודה פס׳ 14, 15).

חנוך הוכיח ללא חת את בני האדם על חטאיהם. בשעה שבישר לבני דורו על אהבת ה׳ הנגלית במשיח והפציר בהם לחדול מדרכיהם הרעות, הוא גינה את הרשע שפשה בקרבם והזהיר אותם כי כל חוטא יבוא על עונשו. רוח המשיח היא שדיברה באמצעות חנוך; רוח המשיח נגלתה לא רק בדברי הנועם, האהבה, הרחמים והתחינה שהרעיף מפיו; נושאי דברו של ה׳ אינם מפיקים מפיהם דברי נועם בלבד. אלוהים חורט על ליבם ושפתותיהם את האמיתות שברצונו למסור לבני האדם - אמיתות נוקבות, חדות כתער וכחרב פיפיות.

כל מי שהקשיב לדבריו של חנוך חש בגבורת ה׳ שנחה עליו. היו כמה אנשים ששמו לב לאזהרותיו וויתרו על חטאיהם. ואולם, רבים לעגו לדבריו הנוקבים, והמשיכו בדרכיהם הנלוזות ביתר שאת ובעזות מצח רבה יותר. באחרית הימים יישאו משרתי ה׳ מסר דומה באוזני העולם, ואף הוא יתקבל בלעג ובחוסר אמונה. בני האדם שחיו לפני המבול דחו את דברי האזהרה ששמעו מפיו של אדם שהתהלך עם אלוהים. בדומה, הדור האחרון יזלזל באזהרות שיישאו שליחי האלוהים.

חנוך היה איש רב פעלים שחי חיים מלאים, שבמהלכם שקד ללא הרף על התחברותו עם אלוהים. ככל שפועליו התרבו והפכו דוחקים יותר, כך שקד יותר ויותר על תפילותיו והתפלל בדבקות ובכוונה רבה יותר. מדי פעם היה פורש מן הציבור לפרקי זמן מסוימים. לאחר ששהה זמן מה בקרב בני האדם ופעל למענם, היינו, לימד אותם ושימש מופת, הוא היה פורש מהחברה כדי להתבודד ולחפש אחר הידע האלוהי, שרק אלוהים יכול להעניק, שאליו כמה וערג כל כך. ככל שהתמיד בהתחברותו עם ה׳, כך שיקף חנוך יותר ויותר את דמותו של הקדוש ברוך הוא. פניו קרנו בזיו השכינה, אותו האור שזרח מפניו של ישוע. בשובו מן ההתייחדות עם ה׳, אפילו הרשעים חזו ביראת כבוד ברושם שהטביעו השמיים על פניו.

רשעותם של בני האדם הלכה וגברה וגדשה את הסאה, עד שנחרץ דינם לכליה. עם חלוף השנים, ככל שהאשמה שרבצה על האנושות הפכה כבדה יותר, כך הלכו והתקדרו ענני המשפט של ה׳. ואולם חנוך, ששימש מופת לאמונה, דבק בדרכו והמשיך להתרות, להפציר ולהתחנן בפני בני האדם. הוא עשה כל מאמץ כדי להדוף את גלי האשמה ולעצור את חיצי הנקמה. על אף שאותם חוטאים אוהבי תענוגות לא שעו לאזהרותיו, ידע חנוך ללא כל צל של ספק שפועלו טוב בעיני ה׳, ולכן המשיך לעמוד בפרץ ולהיאבק ברשע שפשה בכל, וייחל לרגע שבו אלוהים ייטול אותו מן העולם הזה השרוי בחטא, אל ההנאות הצרופות השמורות לחסידיו בעולם הבא.

בני דורו של חנוך לעגו לו. הוא לא ביקש לצבור זהב, כסף ונכסים בעולם הזה, ובעיניהם זו הייתה איוולת לשמה. ואולם, ליבו של חנוך ערג אל אוצרות הנצח. הוא זכה לחזות בעיר השמיימית. הוא ראה את מלך המלכים יושב על כס מלכותו בשיא תהילתו בציון, עיר קודשו. ליבו של חנוך, נפשו, הגיגיו וכל מוצא פיו היו נתונים לשמיים. ככל שהחטא הלך וגבר בימיו, כך הפכה תשוקתו לשכון עם ה׳ בשמיים עזה יותר. כל עוד הוא חי עלי אדמות, הוא שכן בממלכת האור באמצעות אמונה.

״אשרי ברי לבב, כי הם יראו את אלוהים.״ (מתי ה: 8). במשך שלוש מאות שנה ביקש חנוך לזכך את נפשו ולחיות בהרמוניה עם השמיים. במשך שלוש מאות שנה התהלך חנוך עם אלוהים. יום אחר יום הוא השתוקק לקרבה רבה יותר עימו; וכאשר שרה בקרבה יתרה לשמיים, אז נטל אותו הקדוש ברוך הוא השמיימה. כאשר עמד חנוך על מפתנו של העולם הבא, היה רק כפסע בינו לבין משכנות ה׳ המבורכים, השמורים לאוהביו. עתה, כאשר נפתחו בפניו שערי השמיים לרווחה, וחנוך צעד נכחו, הוא המשיך להתהלך עם אלוהים כפי שעשה עלי אדמות במשך זמן רב כל כך. עתה הוא פסע קדימה ונכנס דרך השערים אל עיר הקודש, והיה האדם הראשון שזכה להיכנס אליה.

בני האדם חשו בחסרונו של חנוך עלי אדמות. הקול שהתריע באוזניהם מדי יום והרביץ בהם תורה - נדם, והם חשו בחסרונו. היו ביניהם אנשים, צדיקים ורשעים כאחד, שהיו עדים להסתלקותו מן העולם. אוהביו, אשר קיוו כי הוא נלקח בדרך נס אל אחד ממקומות ההתבודדות שהיו חביבים עליו, לא חסכו מאמצים וחיפשו אחריו, כשם שעשו בני הנביאים בתקופה מאוחרת יותר, כאשר חיפשו אחר אליהו הנביא שעלה השמיימה. ואולם, כל מאמציהם עלו בתוהו. לבסוף הם דיווחו כי חנוך ״איננו, כי-לקח אותו אלוהים.״

הקדוש ברוך-הוא ביקש ללמד את בני האדם לקח חשוב באמצעות עלייתו של חנוך השמיימה. תוצאותיו הנוראות של חטאו של אדם הראשון היו עלולות לרפות את ידי בני האדם. רבים מבני דורו עמדו להכריז: ״מה בצע כי נירא מפני ה׳ וכי נשמור את מצוותיו, באשר קללה כבדה הוטלה על האנושות, והמוות הוא נחלת כולנו?״ ואולם, מצוות ה׳, אשר נמסרו מפי ה׳ לאדם הראשון, ומפיו לבנו שת, ואף בוארו והודגמו על ידי חנוך באמצעות חייו שהיו למופת, הבריחו את הקדרות והאפלה שאחזה בבני האדם והפיחו בהם תקווה: אף על פי שהמוות בא לעולם באמצעות אדם הראשון, חיי הנצח יוענקו לבני האדם באמצעות המשיח, הגואל המובטח. השטן ניסה להחדיר בבני האדם את האמונה שלפיה לא ניתן לקיים את מצוות ה׳, וכי הרשעים לא יבואו על עונשם והצדיקים לא יזכו בגמול. ואולם, אלוהים הכריז בהקשר לחנוך: ״ובלי אמונה אי אפשר להיות רצוי לאלוהים, כי כל הקרב אל אלוהים צריך להאמין שהוא קיים והוא נותן גמול לדורשיו.״ (אל העברים יא: 6). הקדוש ברוך הוא גילה מה הוא עתיד לעשות למען יראי שמו, שומרי מצוותיו. הלקח שאותו למדו בני האדם היה שניתן לציית לתורת ה׳; שבחסד ה׳ יעלה בידם לעמוד בניסיון ולהפוך זכים וקדושים אפילו בקרב עולם חוטא ומושחת. הם ראו במופת של חנוך עדות לברכת השמיים, השורה על חיים טהורים כאלה; עלייתו השמיימה העידה על אמיתות הנבואות שהוא ניבא על אודות העולם הבא ותגמוליו: השמחה, התהילה וחיי הנצח הצפונים ליראי ה׳, ומנגד, ההרשעה, הצער והמוות הצפויים לחוטאים.

״בזכות אמונה לוקח חנוך בלי לראות מות... והועד עליו לפני הלקחו כי ׳את האלוהים התהלך.׳״(אל העברים יא: 5). חנוך חי בעולם אשר כובד עוונותיו גזר עליו כליה, אך הוא עצמו חי בקרבה יתרה לשמיים. לכן, ה׳ לא התיר למלאך המוות ליטול אותו. טוהר מידותיו סימל את מדרגת הקדושה שאליה צריכים להגיע - בשעת ביאתו השנייה של המשיח, כל בני האדם ״הפדויים מן הארץ״ (התגלות יד: 3). אז יגבר החטא וישרור בכל, כפי שהיה לפני המבול. האנשים שייכנעו לנטיות ליבם המושחת וילכו בעקבות תורות שקר, ימרדו נגד שלטונו של אדון העולם. ואולם, בני האלוהים יחתרו, כמו חנוך, לעשות את רצון ה׳ ולזכך את ליבם, עד אשר ישקפו את דמותו של המשיח. הם יבשרו לעולם על ביאתו השנייה של המשיח, וכמו חנוך, הם יזהירו את בני האדם מפני הדין שייגזר על חטאי העולם, ויגנו את עוונותיהם של הרשעים באמצעות מופת חייהם ונועם דיבורם. כשם שחנוך עלה השמיימה טרם חרב העולם על ידי המבול, כך יינטלו הצדיקים מן העולם הזה ויינשאו השמיימה לפני שהעולם כולו יכלה באש. ככתוב בדברי השליח: ״לא כולנו נמות, אבל כולנו נשתנה בן רגע וכהרף עין בשופר האחרון...״ ״שכן האדון עצמו ירד מן השמים בקריאה של פקודה, בקול שר המלאכים ובשופר אלוהים, והמתים השיכים למשיח יקומו ראשונה. אחרי כן אנחנו הנשארים בחיים נלקח יחד איתם בעננים לפגוש את האדון באויר, וכך נהיה תמיד עם האדון. על כן עודדו זה את זה בדברים האלה.״ (הראשונה אל הקורינתיים טו: 51, 52; הראשונה אל התסלוניקים ד: 16-18.)

המבול

פרק זה מבוסס על בראשית ו׳ ו-ז׳

בימי נוח רבצה על האדמה קללה כפולה בשל חטאו של אדם הראשון והרצח שביצע קין. ואולם, הדבר לא חולל שינוי גדול בטבע. אף שניכרו בו סימני ריקבון והתנוונות, האדמה הייתה עדיין פורייה, רבת יופי ועשירה בשפע מתנותיו של הקדוש ברוך הוא. ההרים היו עטורים עצים רבי הוד, ועל ענפיהם טיפסו גפנים עתירי אשכולות. הערבות רחבות הידיים, שדמו לגן ענק, עטו ירקות רעננה וליבלבו באלפי פרחים שריחם המתקתק מילא את האוויר. האדמה הניבה שפע של פרי במגוון עצום, כמעט ללא הגבלה. העצים עלו בגודלם, יופיים וממדיהם המושלמים על כל העצים המצויים בימינו. גזעיהם המשובחים היו עשויים סיבים צפופים, קשים כמעט כאבן, נצחיים כמעט כסלע. מרבצי זהב, כסף ואבנים יקרות היו בכל מקום בשפע.

בני האדם היו חזקים למדי; הם לא איבדו עדיין את החוסן שבו ניחנו בעבר. דורות מעטים בלבד חלפו מאז נהנה אדם הראשון מגישה חופשית לעץ החיים, ובאותה עת משך חייו של האדם עדיין נמשך מאות בשנים. לו אנשים אלה, שחיו עד גיל מופלג וניחנו ביכולות תכנון וביצוע נדירות כל כך הקדישו עצמם לשירות האל, הם היו מביאים תהילה רבה לבוראם, מאדירים את שמו ברחבי תבל ומגשימים את התכלית שלמענה העניק להם חיים. ואולם, הם נכשלו בכל התחומים הללו. חיו בקרבם נפילים רבים - אותם ענקים גיבורים בעלי שיעור קומה וכוח פיזי רב, שנודעו בשל החוכמה, הכשרון והמיומנות שלהם, שניכרו בהמצאותיהם היצירתיות, המתוחכמות והנפלאות בתחומי מלאכה חדשים. ואולם, כגודל יכולתם השכלית ומיומנותם הרבה, כך היה גודל אשמתם בהתרת כל רסן ובהתמכרותם לחטא.

אלוהים הרעיף על בני האדם שחיו בעולם לפני המבול שפע של מתנות נפלאות; ואולם, הם השתמשו בברכותיו כדי להאדיר את עצמם, והפכו כל ברכה לקללה בכך שהעריכו והוקירו את המתנות הללו במקום לאהוב ולהוקיר את יד ההשגחה שהעניקה אותן. הם השתמשו בזהב, בכסף, באבנים היקרות ובעץ המשובח בבניית בתיהם, ועשו כל מאמץ ליפות ולקשט את מעונם בחפצי אומנות שעשו במו ידיהם המיומנות, כדי שמעונם יעלה ביופיו על בתי רעיהם. הם ביקשו לספק אך ורק את תשוקות לבבם הגא, והתענגו על תענוגות גשמיים ומעשי רשע. הם העדיפו לשכוח את אלוהים ועד מהרה כפרו בקיומו. הם סגדו לטבע במקום לאלוהי הטבע. הם האדירו את סגולות האדם, סגדו למעשי ידיהם ולימדו את ילדיהם להשתחוות לצלמים.

הם הקימו מזבחות לאליליהם בשדות המוריקים ובצילם של העצים הכבירים. חורשות רחבות ידיים אלו שעציהן שמרו על עלוותם כל ימות השנה, הוקודשו לעבודת אלילים. בצמוד להן שכנו גנים יפהפיים ובהם שדרות ארוכות ומפותלות, עמוסות עצי פרי בשל מכל סוג שהוא, כולן מקושטות ומצוידות בכל דבר העשוי לענג את החושים או לספק את תשוקותיהם של בני האדם, ובכך לפתות ולהדיח אותם ליטול חלק בעבודת האלילים.

בני האדם הרחיקו את אלוהים ממחשבתם, ותחת זאת סגדו לפרי דמיונם. כתוצאה מכך, הם הפכו יותר ויותר מסואבים. מחבר מזמורי התהילים תיאר את השפעת עבודת האלילים על הסוגדים להם, והכריז: ״כמוהם יהיו עושיהם - כל אשר בטח בהם״ (תהילים קטו:8).

כיצורים חברתיים, צפייה באחרים משנה אותנו - אנחנו לומדים מאחרים ומחקים אותם; זהו חוק טבע שאנו כפופים לו. האדם אינו יכול להתעלות מעל למושגיו האנושיים המוגבלים על האמת, הטוהרה והקדושה. אך אם האדם לא יתעלה לעולם בשכלו מעל לרמה בה שורה האנושות, אם הוא לא ירומם באמצעות האמונה כדי להגות בחוכמה ובאהבה הנצחיים של ה׳ - הוא ילך מדחי לדחי.

עובדי האלילים האנישו את אליליהם וייחסו להם תכונות ותשוקות אנושיות, וכך עוצב אופיים בדמות האנושות החוטאת. כתוצאה מכך, טומאתם רק המשיכה לזהם אותם. ״וירא יהוה, כי רבה דעת האדם בארץ, וכל יצר מחשבת לבו, רק רע כל היום״. ״ותשחת הארץ לפני האלוהים; ותמלא הארץ חמס״. הקדוש ברוך הוא העניק לבני האדם את מצוותיו בתור חוקת חיים, אך תורתו חוללה וכתוצאה מכך בוצע כל חטא שניתן להעלות על הדעת. רשעותם של בני האדם לא ידעה גבולות: הם ביצעו את מעשי הרשע שלהם בפומבי ובעזות מצח. הצדק נרמס לעפר וזעקות העשוקים עלו השמיימה.

חטא הפוליגמיה חדר בשלב מוקדם יותר לעולם, למורת רוחו של ה׳ ובניגוד לסדר האלוהי שנקבע מבראשית. הקדוש ברוך הוא העניק לאדם הראשון אישה אחת, ובכך הבהיר מהו הסדר האלוהי בנוגע לנישואים. ואולם, לאחר החטא הקדמון, בני האדם בחרו ללכת בשרירות ליבם ונטו אחרי תשוקותיהם השפלות; כתוצאה מכך, הרשע והפשע הלכו וגברו במהירות. חוק הנישואים חולל וזכויות הרכוש לא כובדו. כל אדם שחשק באשת רעהו או חמד לעצמו את רכוש שכנו, נטל אותם בכוח. בני האדם ששו במעשי רשעתם, ואף הפיקו הנאה רבה מנטילת חייהם של בעלי החיים. רצח בעלי החיים וצריכת בשרם הפכו את בני האדם אכזריים וצמאי דם יותר ויותר, עד אשר הם הפכו אדישים להפליא לחיי האדם.

העולם היה עודנו בחיתוליו אך החטא פשה בכל והשתרש עמוק כל כך, עד כי הקדוש ברוך הוא שלא יכול היה לשאת זאת עוד, הכריז: ״אמחה את האדם אשר בראתי מעל פני האדמה״ והוסיף, כי לא יניח לרוחו להישאר לעד בקרב בני האדם השרויים בחטא. אם הם לא יחדלו להשחית את העולם ולזהם את אוצרותיו יקרי הערך בחטאיהם, הוא יאלץ למחות אותם מעל פני האדמה ולהשמיד את יתר מעשי ידיו, היינו את הדברים שבהם ברך אותם - הוא ימחה מעל פני האדמה את חיות השדה ואת הצמחייה העשירה שסיפקה שפע של מזון, ויהפוך את האדמה הנאה למדבר ציה.

מתושלח, נוח ורבים אחרים חיו בקרב הרשע וההשחתה שפשו בעולם, ופעלו רבות כדי לשמר את גחלת הידע על אודות אלוהי האמת ולהדוף את גלי הרשע וחוסר המוסריות. מאה ועשרים שנה לפני המבול, הכריז ה׳ באוזני נוח באמצעות מלאך קדוש על אודות תוכניתו וכוונתו והורה לו לבנות תיבה. נוח היה אמור לבשר לבני האדם בשעת בניית התיבה, כי אלוהים עומד להביא מבול על האדמה כדי להשמיד את הרשעים. בני האדם שיאמינו לדבריו ויתכוננו לקראת מועד זה באמצעות חזרה בתשובה ותיקון דרכיהם, יזכו למחילה ויינצלו. חנוך חלק עם בניו את הדברים שה׳ אלוהים הראה לו בחזון בנוגע למבול. מתושלח ובניו, שחיו בימי נוח ושמעו את אזהרותיו, סייעו בידו בבניית התיבה.

הקדוש ברוך הוא העניק לנוח הנחיות ברורות ומידות מדויקות לגבי כל פרט ופרט בבניית התיבה. החוכמה האנושית לא יכלה להמציא מבנה חזק ויציב כל כך. אלוהים הוא זה שהיה אדריכל, ונוח - הבנאי הראשי. התיבה נבנתה באותו האופן שבו בונים גוף אונייה, וזאת כדי שתצוף על פני המים. ואולם, מבחינות אחרות דמתה תיבת נוח לבית. היא הייתה בת שלוש קומות, ודלת הכניסה היחידה שלה נקבעה בצידה. האור חדר פנימה דרך הגג, ומגוון הדירות השונות עוצבו באופן כזה שהאור האיר את כולן. התיבה נבנתה מעצי הגופר, אחד ממיני הארזים העמיד בפני ריקבון במשך מאות שנים. תהליך בנייתו של מבנה עצום זה היה איטי ומייגע. בשל גודלם הרב של העצים וסוג העץ, נדרשו הבונים להשקיע עבודה רבה יותר מזו הנדרשת כיום בהכנת עצי בנייה, וזאת למרות שבני האדם באותם ימים ניחנו בכוח פיזי רב יותר מהאנשים בימינו. נעשה כל מאמץ אנושי כדי להביא את התיבה לכליל שלמות, ואולם, התיבה כשלעצמה לא הייתה יכולה לעמוד בפני המבול העז שעמד ה׳ להמטיר על הארץ. רק הקדוש ברוך הוא יכול היה לשמור על משרתיו הצפונים בתיבה בקרב מי המבול הגועשים.

״מתוך אמונה בנה נח תיבה להצלת ביתו, בהיותו ירא אחרי שהוזהר על דברים אשר עוד לא נראו, ובאמונתו הרשיע את העולם והיה ליורש הצדקה המיוסדת על אמונה״ (האיגרת אל העברים יא: 7). נוח השמיע את אזהרותיו באוזני כל בני האדם, ומעשיו העידו על כנות דבריו. בדרך זו אמונתו הושלמה, כלומר, היא באה לידי ביטוי מלא ונגלתה לעיני כל. נוח העניק לעולם מופת של אמונה תמימה בכל מוצא פי ה׳. הוא השקיע בבניית התיבה את כל מרצו ומשאביו. בשעה שנוח החל בבנייתה של אוניית ענק זו על היבשה, המוני בני אדם נהרו למקום מכל עבר כדי לחזות במראה המוזר ולשמוע את דבריו הנלהבים והכנים של אותו מטיף בודד. כל מכת פטיש שהונחתה על התיבה במהלך הבנייה, העידה בפני בני האדם על כנות דבריו.

בתחילה, נראה כי אנשים רבים שמו לב לאזהרה. ואולם, אחרי הכול, הם לא פנו לאלוהים בחרטה כנה ובתשובה מלאה, והם לא היו מוכנים לוותר על חטאיהם. במהלך הזמן שחלף עד לבואו של המבול נבחנה אמונתם, אך הם לא עמדו בניסיון. כאשר חוסר האמונה שרווח סביבם גבר והשתלט עליהם, הם חברו לבסוף למרעיהם הוותיקים ודחו אף הם את מסר האזהרה החמור. אחדים חשו נקיפות מצפון וייתכן שהיו שמים לב לאזהרה, אך הם ידעו היטב שאם יעשו זאת ילעגו להם חבריהם ויתבדחו על חשבונם, ולכן המשיכו לדבוק באותו הלך רוח וסירבו לקבל את ההזמנה שהוענקה להם בחסד ה׳. במהרה, דווקא הם הפכו ללגלגנים החצופים ביותר, משום שאין איש המרחיק לכת בחטאיו כמי שכבר שרה באור אך התנגד לרוח האלוהים - הרוח שעוררה את מצפונו והביאה אותו לידי הכרה בחטא.

לא כל בני הדור הזה היו עובדי אלילים, במלוא משמעותה המקובלת של המילה. רבים מהם התיימרו להיות עובדי אלוהים. הם הכריזו כי אליליהם מייצגים את האלוהות, ומסייעים לבני האדם לתפוס באופן מוחשי וברור יותר את הישות האלוהית. קבוצה זו הייתה הקבוצה הראשית שדחתה את הטפתו של נוח. בזמן ששקעו עוד ועוד בתוך עבודת האלילים הם התעוורו להוד ולגבורה האלוהית, וחדלו להכיר בקדושת האל ובמצוותיו הקבועות והקדושות. החטא שפשה בקרבם נתפס בעיניהם פחות ופחות כלא מוסרי, עד שלבסוף הם יצאו בהכרזה כי תורת אלוהים אינה תקפה עוד, וכי מתן עונש על חטא מנוגד לאופיו של האל. הם כפרו ברעיון שה׳ עתיד לשפוט ולהעניש את הארץ בשל עוונה. אילו צייתו בני הדור הזה למצוות האל, הם היו מזהים את קולו של ה׳ בדברי האזהרה שהשמיע עבדו נוח באוזניהם; אך נפשם הפכה עיוורת ואטומה כל כך בשל דחיית האור, עד כי האמינו בכל ליבם כי דברי האזהרה של נוח אינם אלא תעתוע שווא.

מעטים עמדו לצידם של ישרי הלבב. העולם כולו התייצב נגד הצדק האלוהי ומצוות ה׳, וראה בנוח קנאי דתי. כאשר השטן הדיח את חווה להמרות את פי ה׳, הוא אמר לה: ״לא מות ותמותון״. אנשי השם, אנשי המעלה, האנשים הדגולים וחכמי הדור הזה - כל אלה שבו וחזרו על אותו רעיון. ״איומיו של אלוהים,״ כך אמרו, ״נועדו להפחיד את בני האדם, אך הם לא יתממשו לעולם. אין לכם ממה לחשוש. אירוע בסדר גודל כזה, שיביא לחורבנו של העולם בידי הבורא וימיט עונש על כל ברואיו, לא יתרחש לעולם. תירגעו! אין מה לפחד! נוח הוא פשוט קנאי דתי מטורף״. העולם כולו השתעשע מכסילותו של אותו זקן שוגה באשליות. במקום להכניע את ליבם לה׳, המשיכו בני האדם ברשעותם ובמרים, כאילו אלוהים לא דיבר אליהם כלל באמצעות עבדו.

ואולם, נוח נותר איתן כסלע בתוך הסערה. מוקף בוז ולעג מכל עבר, הוא נותר נאמן לשלמותו המוסרית ולדבקותו המוחלטת בה׳. גבורה שרתה על דבריו, משום שקולו של הקדוש ברוך הוא דיבר אל בני האדם באמצעות עבדו. הקשר עם ה׳ חיזק אותו. כוחה של הגבורה הנצחית zהעצים את כוחו כאשר נשא את דבריו הנוקבים באוזני בני דורו במהלך מאה ועשרים שנה, והתריע בפניהם על אירועים שנבצרו מבינתם ונראו להם בלתי אפשריים.

האנשים שחיו בעולם לפני המבול סברו במשך מאות שנים כי חוקי הטבע קבועים. עונות השנה באו תמיד במועדן. עד כה לא ירד גשם מעולם; האדמה הושקתה על ידי אד שעלה ממנה, או על ידי טל. הנהרות, שלא עלו מעולם על גדותיהם, נשאו את מימיהם בבטחה אל הים. חוקי הטבע קיבעו את המים במקומם, ושמרו פן יגדשו את הנהרות ויעלו על גדותיהם. ואולם, בני האדם שסברו כך לא הכירו ביד ההשגחה שייצבה את המים בשעה שציוותה על הים: ״עד פה תבוא ולא תוסיף; ופא ישית בגאון גליך״ (איוב לח: 11).

עם חלוף הזמן, בטרם חל שינוי בטבע, בני האדם שלבבותיהם התחלחלו לעיתים באימה, חשו עתה מחוזקים ואיתנים יותר בעמדתם. כשם שרבים סבורים בימינו, גם הם סברו כי אלוהים אינו שולט בטבע, וכי חוקי הטבע מבוססים ואיתנים כל כך, עד שאפילו אלוהים בכבודו ובעצמו אינו מסוגל לשנותם. הם נימקו זאת בטענה שאם המסר של נוח נכון הוא, הטבע ייאלץ לחרוג ממסלולו - דבר שאינו מתקבל על הדעת. כך הם גרמו לדברי נוח להיראות בעיני העולם כתעתוע שווא - רמאות אחת גדולה. הבוז שהם רחשו לאזהרת ה׳ התבטא בכך שהם המשיכו לעשות את אותם הדברים שעשו טרם ניתנה האזהרה. הם המשיכו לחגוג, לעלוז ולהתהולל בחגיגותיהם ובמשתאותיהם; הם אכלו ושתו, נטעו ובנו, ותיכננו את צעדיהם ותוכניותיהם בהתאם לתועלת האישית שקיוו להפיק מהם בעתיד; הם הגבירו את מעשי הרשע שלהם, ובאמצעות אותו מרי גלוי נגד מצוות ה׳, הפגינו כי אינם יראים כלל מאלוהי הנצח. הם גרסו כי אם יש שמץ של אמת בדברי נוח, חכמי הדור ואנשי המעלה כבר יירדו לשורש העניין.

אם בני דור המבול היו לוקחים את אזהרתו של נוח ברצינות, שבים בתשובה וחדלים ממעשיהם הרעים, זעמו של ה׳ היה שוכך, כפי שאירע אחרי שאנשי נינווה שבו בתשובה. ואולם, בשל התנגדותם העיקשת להקשיב לאזהרות ששמעו מפי נביא ה׳ - כמו גם לנקיפות המצפון שלהם, מילאו בני דור המבול את סאת עוונם, ועתה הגיעה שעתם להימחות מעל פני האדמה.

תקופת המבחן של דור המבול עמדה להסתיים. נוח מילא בדקדקנות אחר ההוראות שה׳ העניק לו. מלאכת בניית התיבה הסתיימה במלואה בהתאם להנחיות ה׳, והתיבה צוידה במלאי של מזון בעבור בני האדם ובעלי החיים. עתה הפנה עבדו של ה׳ בפעם האחרונה את אזהרתו החמורה אל בני האדם. בתשוקתו העזה להצילם, שנמהלה ביגון בל יתואר, הפציר בבני דורו לחפש מקום מקלט כל עוד ניתן למצוא מקום כזה. ואולם, הם שבו ודחו את דבריו, ליגלגו עליו וצחקו בקולי קולות. לפתע נפלה דממה על ההמון המלגלג. בעלי חיים מכל סוג, החל בחיות הטרף האכזריות ביותר וכלה בחיות העדינות ביותר, עשו את דרכם מן ההרים והיערות אל עבר התיבה. הרעש שהקימו דמה לקולה של רוח סופה. והנה, ציפורים שהתקבצו מכל קצוות השמיים החשיכו את הרקיע במספרן העצום, ואז נכנסו אל התיבה בסדר מופתי. בעלי החיים צייתו למצוות ה׳, בשעה שבני האדם המרו את פיו. מודרכים על ידי מלאכי ה׳ נכנסו בעלי החיים ״שמם שנים... אל התבה״, ואילו בעלי החיים הטהורים נכנסו אל התיבה בקבוצות של שבעה זוגות מכל מין. העולם הביט במחזה בהשתאות, אך היו אנשים שהתבוננו בו בפחד. חכמי הדור זומנו למקום כדי להסביר את פשר האירוע החד פעמי הזה, אך לשווא. נבצר מהם לפענח את התעלומה. ואולם, בני האדם הפכו קשים ואטומים כל כך בשל דחייתם המתמדת את אורו של ה׳, עד שאפילו מחזה מרשים כל כך הטביע בהם רושם רגעי בלבד. בשעה שבני הדור הזה, שגורלם נחרץ לכליה, חזו בשמש הזורחת במלוא הדרה בשמיים ובאדמה העוטה שלל צמחים, שיופיה לא נפל בהרבה מיופיו של גן עדן, הם נמלאו שמחה ועליזות, וכך הצליחו לסלק מליבם כל חשש. ואולם, למעשה הם הביאו על עצמם את העונש על מעשי החמס שלהם; עונש שחרון אפו של ה׳ גזר עליהם עוד קודם.

הקדוש ברוך הוא ציווה על נוח: ״בוא אתה וכל ביתך אל התיבה: כי אותך ראיתי צדיק לפני בדור הזה״. אזהרותיו של נוח נדחו על הסף בידי העולם. ואולם, המופת של נוח והשפעתו על בני משפחתו הביאו עליהם ברכה גדולה. כגמול על מוסריותו ודבקותו בה׳, הציל הקדוש ברוך הוא את נוח עם כל בני משפחתו. איזו עדות מלאת השראה על נאמנותו של אב לבני משפחתו!

חסד ה׳ חדל ללמד זכות על האנושות החוטאת. חיות השדה ועופות השמיים נכנסו אל המחסה - אל תיבת נוח, והתמקמו בה. נוח ובני ביתו נכנסו אף הם לתיבה ושהו בה. אז סגר הקדוש ברוך הוא את דלת התיבה, ככתוב: ״ויסגור יהוה בעדו״. ברק אור מסנוור הבהיק בשמיים וענן הכבוד, בוהק יותר מברק, ירד מן השמיים וריחף בסמוך לדלת התיבה. דלת התיבה הגדולה והכבדה, שנבצר מן היושבים בתיבה לסוגרה, החלה לנוע בידי יד נעלמה עד לסגירתה. נוח נותר צפון בתוך התיבה. בני האדם שדחו את חסד ה׳ נותרו בחוץ, כשדלת התיבה נעולה בפניהם. מלך מלכי המלכים הוא שסגר את הדלת ואטם אותה בחותם השמיים. רק הוא לבדו יוכל לפתוח אותה. וכך, כאשר המשיח יחדל מלהפגיע בעבור החוטאים לפני שישוב לארץ בענני השמיים, שערי החסד יינעלו. חסד ה׳ לא ירסן עוד את הרשעים, והשטן יזכה בשליטה מלאה על כל בני האדם שדחו את חסד האל. הללו ינסו להשמיד את אנשי האלוהים; ואולם, כשם שנוח נסגר בתוך התיבה, כך הצדיקים יזכו לחסות תחת כנפי השכינה.

במשך שבעה ימים מיום כניסתו של נוח ובני ביתו לתיבה, לא נראה כל סימן לסופה הממשמשת ובאה. במהלך הימים הללו נבחנה אמונתם של נוח ומשפחתו. בעיני העולם שנותר בחוץ היו אלה ימי ניצחון. המבול שטרם הגיע חיזק את אמונתם של בני האדם בכך שדבריו של נוח היו דמיון שווא, ושהמבול לא יבוא לעולם. על אף שהם חזו במחזות מעוררי כבוד (שהרי נגד עיניהם המשתאות נכנסו בעלי החיים ועופות השמיים אל תיבת נוח, ומלאך ה׳ סגר את דלתה) הם המשיכו להשתעשע ולצחוק, ואפילו התלוצצו על גבורת ה׳ שנגלתה בקרבם. הם אספו את הקהל הרב שהתגודד סביב התיבה, ולעגו ליושביה בחמת זעם ובנועזות רבה יותר מאי פעם.

ואולם, ביום השמיני קדרו השמיים בעננים כבדים. אז נשמע קול רעם ולאחריו הבזיקו ברקים בשמיים. טיפות מים גדולות החלו לרדת על פני האדמה. העולם טרם חזה במראה כזה, ולבבות בני האדם נמלאו פחד. הכול תהו: ״האם ייתכן שנוח צדק והעולם באמת עומד להיחרב?״ השמים הלכו וקדרו וממטרי הגשם נעשו עזים ומהירים יותר. בעלי החיים התרוצצו על פני האדמה אחוזי אימה נוראה; יללותיהם ואנקותיהם הצורמות כמו קוננו על מר גורלם ועל גורל האדם. אז ״נבקעו כל מעיינות תהום רבה, וארובות השמים נפתחו״. פתחי השמיים נפתחו והמים זרמו מן העננים באשדים עזים. מעיינות מי התהום פרצו מעלה ומימיהם מילאו את העמקים. סילוני מים עזים פרצו מבטן האדמה בעוצמה בל תתואר, מעיפים באוויר סלעים כבירים עד לגובה של מאות קילומטרים. כאשר צנחו הסלעים מטה הם שקעו עמוק בתוך האדמה.

בני האדם חזו תחילה בהרס של מעשי ידיהם. הבניינים המפוארים, הגנים המטופחים והחורשות היפות שבהן הציבו את אליליהם, נשרפו על ידי ברק השמיים ושרידיהם פוזרו לכל עבר. המזבחות שעליהם הוקרבו קורבנות בני אדם נהרסו כליל, ועובדי האלילים שהתחלחלו מגבורת אלוהים חיים הבינו עתה כי חוסר המוסריות ועבודת האלילים הם שהמיטו עליהם את חורבנם.

ככל שכוחה של הסופה הלך וגבר, הלך והתעצם, העצים, הבניינים, הסלעים והאדמה התעופפו בעוצמה אדירה בכל הכיוונים. לא ניתן לתאר את האימה שאחזה בבני האדם ובבעלי החיים. מעל לשאון הסופה עלו זעקות השבר של האנשים שבזו לשלטון ה׳, אדון העולם. השטן, שנאלץ להישאר בקרב איתני הטבע הנאבקים ביניהם, חשש לקיומו שלו. משום שהפיק הנאה רבה משלטונו על האנושות רבת העוצמה, חפץ שבני האדם יחיו וימשיכו במעשי התועבה שלהם ובמרים נגד אדון השמיים. עתה פתח השטן את פיו בקללות ובמארות נגד ה׳, והאשים אותו באכזריות ובחוסר צדק. אנשים רבים חיקו אותו וניאצו אף הם את שמו של ה׳, ולו רק יכלו היו מדיחים אותו מכס מלכותו. אחרים, מטורפים מאימה, הושיטו ידיהם בתחינה אל עבר התיבה, מפצירים שיניחו להם להיכנס. ואולם, כל תחינותיהם היו לשווא. מצפונם של אותם אנשים שהתעורר סוף-סוף, גרם להם להיווכח כי יש אלוהים בשמיים. הם זעקו אל אלוהים בתחינה כנה, אך אזנו נותרה ערלה לתחינותיהם. בשעה נוראה זו הם הבינו שחילול מצוות ה׳ הוא שהמיט עליהם את חורבנם. ואולם, על אף שהם התוודו על חטאם מתוך פחד פן ייענשו, הם לא נמלאו חרטה אמיתית ולא חשו תיעוב כלפי הרוע. אילו בוטל גזר דינם היו שבים להתמרד נגד השמיים. וכך, כאשר יגזור אלוהים את דינו על בני האדם בטרם תיאכל האדמה באש חרון ה׳, ייווכחו הרשעים לדעת כי חטאו בתיעוב תורת ה׳ הקדושה ובחילול מצוותיה. ואולם, אפילו אז הם לא יביעו חרטה כנה יותר מן החרטה שהביעו חוטאי העולם שחרב.

מספר אנשים ניסו ברוב ייאושם לפרוץ אל תוך התיבה, אך המבנה האיתן עמד בפני ניסיונותיהם הנואשים. אחרים נצמדו בכוח לתיבה עד שנחשולי המים הגואים הדפו אותם אחורה, או עד שהסלעים והעצים שנסחפו בזרם המים נתקלו בהם ורופפו את אחיזתם. התיבה הגדולה והחזקה התנודדה על פני המים כאילו חישבה להישבר בידי הרוח האכזרית, והיא הוטחה מצד לצד על ידי נחשולי הגלים. קולות המצוקה של בעלי החיים הסגורים בפנים העידו על כאבם ופחדיהם. ואולם, כל עוד הומטר המבול המשיכה התיבה לנוע בבטחה בקרב איתני הטבע הגועשים. מלאכים רבי כוח הצטוו להשגיח עליה ולהבטיח את שלומה.

בעלי החיים שנותרו על פני האדמה ונחשפו לסערה חשו אל בני האדם, בתקווה לקבל מהם סיוע. היו אנשים שקשרו את עצמם ואת ילדיהם לגופם של בעלי חיים גדולים וחסונים, בידיעה שהללו לא בקלות יוותרו על חייהם, ויטפסו אל ראשי ההרים הגבוהים ביותר כדי להימלט מהמים הגואים. אחרים קשרו את עצמם לצמרות העצים הרמים ביותר שעל ראשי ההרים, אך העצים נעקרו מהאדמה והוטחו בעוצמה ביחד עם בני האדם הכבולים אליהם, אל עבר נחשולי הגלים הגועשים. אחד אחרי השני ננטשו המקומות שהבטיחו מחסה כלשהו. כאשר עלו המים יותר ויותר מעל פני האדמה, נסו בני האדם אל מרומי ההרים הנישאים ביותר. לעיתים נאבקו אדם וחיה זה בזה על מאחז או דריסת רגל, עד ששניהם נסחפו במים.

מראשי ההרים הנישאים ביותר צפו עתה בני האדם על פני אוקיינוס רחב ידיים ונטול חופים. האזהרות החמורות שנשא באוזניהם נוח, עבדו של ה׳, לא היו עוד מושא ללעג ולבוז. חוטאים אומללים אלו שדינם נחרץ ערגו עתה בכל ליבם לאותן הזדמנויות שהוחמצו משום שזילזלו בהן. הם התחננו לקבל שעת מבחן נוספת, לזכות בחסד נוסף, לשמוע אזהרה נוספת מפיו של נוח, ואולם קולו המתוק של החסד לא נשמע עוד באוזניהם. אהבתו וצדקתו של ה׳ דרשו את בלימת החטא על ידי עונש שיוטל מן השמיים. מי הנקמה סחפו את אחרון מקומות המחסה, ומנאצי ה׳ שקעו בעומק תהומות הנשייה האפלים ואבדו לעד.

״...השמים היו מקדם והארץ נתהותה מן המים ועל ידי המים בדבר אלוהים; ועל ידי אלה הרס העולם שהיה אז, בהשפטו במים. ואולם, השמים והארץ הנוכחיים אצורים על ידי אותו הדבר לאש, שמורים ליום הדין, לאובדן אנשי הרשע״ (השנייה לפטרוס ג: 5-7). סופה נוספת ממשמשת ובאה. האדמה תיסחף ותושמד בידי חרון אף ה׳ המכלה כל, והחטא יושמד יחד עם החוטאים. אותם חטאים שבוצעו בעולם שקדם למבול, אשר חייבו ״נקם ושילם״ מאת ה׳, מתבצעים גם בימינו. יראת ה׳ נעדרת מלבבות בני האדם ותורתו זוכה לבוז ולאדישות. גשמיותו העזה של דור המבול זהה לגשמיות המאפיינת את דורנו. המשיח אמר: ״כימי נח כן

יהיה בואו של בן האדם. כמו שבימים קודם למבול היו אוכלים ושותים ומתחתנים עד היום שנכנס נח לתיבה, ולא ידעו עד שבא המבול וסחף את הכל, כך יהיה גם בואו של בן האדם״ (מתי כד: 38, 39). ה׳ לא הרשיע את בני דור המבול משום שאכלו ושתו; שהרי הקדוש ברוך הוא שהעניק להם את פרי האדמה בשפע רב כל כך שהספיק למילוי כל צורכיהם. הם חטאו בכך שהשתמשו במתנות הללו מבלי להביע הכרת תודה בפני יד ההשגחה שהעניקה אותן, ובכך שהלכו והסתאבו על ידי התמכרות בלתי מרוסנת לתאוות החיך. ה׳ התיר להם להינשא; הוא ראה בעין יפה את הנישואים; מוסד הנישואים היה אחד המוסדות הראשונים שה׳ כונן; הקדוש ברוך הוא העניק מצוות מיוחדות בנוגע לנישואים, וייעד אותם להיות יפים ומקודשים; ואולם, מצוות אלו נשכחו מלב כל, קדושת הנישואים חוללה ומוסד הנישואים סולף כדי שבני האדם יוכלו לספק באמצעותו את תאוות בשרם.

מצב דומה שורר בימינו. בני האדם משתמשים באופן מופרז בדברים המותרים כדין. הם מתמכרים ללא כל רסן לתאוות החיך. בימינו ישנם אנשים המתיימרים להיות תלמידי המשיח, אך הם אוכלים ושותים בחברת שיכורים, בשעה ששמותיהם מתנוססים אחר כבוד ברישומי ספרי הכנסיות. הפרזה בשתיית משקאות חריפים מקהה את כוחותיו הנפשיים והרוחניים של האדם, ומובילה לחוסר יכולת לכבוש את היצר ולהתמכרות לתאוות הבשר. אנשים רבים חשים שהם אינם מחויבים מוסרית לרסן את תשוקותיהם, ולפיכך הם הולכים ומשתעבדים לתאוות הבשר. בני האדם חיים למען תענוגות החושים; הם חיים למען העולם הזה - למען תענוגות הרגע. בזבזנות ומותרות רווחים בכל חוגי החברה. בני האדם מוותרים על מוסריותם לטובת חיי מותרות וכדי להציג לראווה את כבוד עושרם. הם רצים אחרי העושר ובדרך דורסים ברגל רמה וגסה את הצדק, עושקים את העניים וממשיכים לרכוש ולמכור ״עבדים ונפש אדם״. מעשי הונאה, גניבות ומתן שוחד מתבצעים באין מפריע בצמרת השלטון, בקרב אנשי השררה ובקרב השכבות הנמוכות. העיתונות גדושה בסיפורים על מעשי רצח - פשעים המתבצעים בדם קר וללא כל סיבה. נראה שכל שריד של אנושיות נמחק. מעשי הזוועה הללו הופכים שכיחים כל כך, עד שהם כמעט אינם מעוררים בנו תגובה או מפתיעים אותנו. רוח ההפקרות שורה בקרב כל העמים, והתפרצויותיה המתרחשות מעת לעת, המזעזעות את העולם ומהלכות עליו אימה, הן רק סימנים המרמזים על האש הכבושה של התאווה וההפקרות. ברגע בו העולם יתיר כל רסן היא תצית את העולם ותמלא אותו בהרס, יגון וייאוש. תמונת העולם שקדם למבול, אשר הוענקה לנו בהשראת ה׳, היא תמונה נאמנה למצב העתיד לשרור בעולם, מצב שהחברה המודרנית מחישה את בואו במהירות רבה. אפילו עתה, במאה הנוכחית, במדינות המתיימרות להיות נוצריות, מתבצעים פשעים אפלים ונוראים כמו אלו שבוצעו בידי חוטאי העולם הקדום והביאו לחורבנו.

הקדוש ברוך הוא שלח את נוח לפני המבול כדי להזהיר את העולם, לעורר את לבבות בני האדם לתשובה ולאפשר להם להימלט מן האבדון הממשמש ובא. עתה, כשביאת המשיח השנייה ממשמשת ובאה, הקדוש ברוך הוא שולח את משרתיו כדי להזהיר את העולם להתכונן לקראת האירוע הגדול. רבבות בני אדם חיים בחטא, בחילול תורת ה׳. עתה, ה׳ אלוהים קורא להם בחסדו לציית למצוות התורה הקדושות. מחילת ה׳ מוצעת לכל האנשים שיחדלו מחטאיהם, ישובו בתשובה כנה לאלוהים ויאמינו במשיח. ואולם, רבים חשים כי הוויתור על החטא כרוך בקורבן גדול מדי. משום שהם אינם חיים על פי מצוותיו הטהורות והתמימות של אדון העולם המולך בצדק, הם דוחים את אזהרותיו ומתכחשים לסמכות תורתו.

בקרב האוכלוסייה הרבה שאיכלסה את העולם לפני המבול, רק שמונה נפשות האמינו בדברי אלוהים ששמעו מפי נוח וצייתו להם. במשך מאה ועשרים שנה הזהיר מטיף הצדקה הזה את העולם מפני המבול הממשמש ובא, אך בני האדם בזו לדבריו ודחו אותם. כך יהיה גם בימינו. בטרם יבוא ה׳, המחוקק העליון, כדי להעניש את החוטאים הממרים את פיו, הם יוזהרו וייקראו להתחרט על מעשיהם, לשוב בתשובה ולדבוק באלוהים. ואולם, מרבית האזהרות הללו יפלו על אוזניים ערלות. שמעון פטרוס השליח אומר: ״באחרית הימים יבואו לצים המתהלכים לפי מאוויהם האישיים ויתלוצצו לאמור: ׳איפה בואו המובטח? הרי מאז שמתו האבות הכל ממשיך כמו שהיה מראשית הבריאה!״׳ (האיגרת השנייה לפטרוס ג: 3, 4). האם איננו שומעים את אותן המילים בדיוק, לא רק מפיהם של הכופרים בה׳ בריש גלי אלא מפיהם של מטיפים רבים הדורשים מעל בימת המטיף בכל רחבי ארצנו? ״אין שום סיבה לחשוש,״ הם זועקים. ״לפני שהמשיח יבוא, כל העולם כולו אמור להיוושע, ומלכות הצדק אמורה למשול בו במשך אלף שנים. הסירו חשש מליבכם! הכול ממשיך כפי שהיה מבראשית. אל תדאגו כלל בנוגע לדברים הנלהבים ששמעתם מפיהם של אותם זורעי בהלה״. אולם, דוקטרינת אלף השנים הזו אינה עולה בקנה אחד עם תורת המשיח ושליחיו. ישוע העלה שאלה חשובה: ״כאשר יבוא בן האדם, הימצא את האמונה עלי אדמות?״ (לוקס יח:8). כאמור, המשיח הכריז כי בשעת ביאתו השנייה ישרור בעולם מצב שידמה לזה ששרר בימי נוח. שאול השליח מזהיר כי הרשע ילך ויגבר ככל שקץ העיתים יתקרב אלינו. ככתוב: ״הרוח אומרת בפרוש, שברבות הימים יסטו אנשים מן האמונה ויפנו לרוחות מטעות ולתורות של שדים״ (הראשונה אל טימותיאוס ד:1). עוד הוא טוען: ״וזאת דע לך: באחרית הימים יבואו זמנים קשים״ (השנייה אל טימותיאוס ג:1). לאחר מכן הוא מעניק רשימת חטאים מחרידים, שיתבצעו בידי אנשים הנראים לכאורה כיראי שמיים.

כאשר שעת המבחן עמדה להסתיים התמכרו בני דור המבול לחגיגות, לשעשועים, לריגושים ולהנאות. בעלי השררה היו נחושים בדעתם לגרום לבני העם להמשיך לעלוז, להתהולל ולהתמכר להנאותיהם, פן יבחינו באזהרה החמורה האחרונה. האם איננו רואים את אותו הדבר מתרחש ברגעים אלה לנגד עיננו? בשעה שמשרתי ה׳ מזהירים את העולם בפני הקץ הממשמש ובא, העולם שקוע בהנאותיו ועוסק ברדיפה אחר תענוגות נוספים. בני האדם חיים על סף ריגוש גבוה, הגורם להם להיות אדישים לאלוהים, ומונע מהם להתרשם מן האמת האלוהית, שרק היא תציל אותם מן החורבן הממשמש ובא.

הוגי הדעות וחכמי דור המבול הכריזו כי לא ייתכן שהעולם ייחרב על ידי מים. אנשי המדע בימינו עושים כל מאמץ כדי להוכיח שהעולם לא יוכל להישמד באש, משום שהדבר מנוגד לחוקי הטבע. ואולם, הבורא, אלוהי הטבע, אשר כונן את חוקיו ומושל בהם, יכול להשתמש במעשי ידיו כרצונו לשירות מטרותיו.

כאשר אנשי המעלה וחכמי דור המבול הוכיחו לשביעות רצונם המלאה של בני דורם, כי לא ייתכן שהעולם יושמד על ידי מים, וכאשר חששותיהם התפוגגו והכול ראו בנבואת נוח תעתוע שווא ובו עצמו פנאט דתי - אז הגיעה עת ״הנקם ושילם״ של ה׳. אז ״נבקעו כל מעיינות תהום רבה, וארובות השמים, נפתחו״ ואותם לגלגנים הוצפו במי המבול. למרות חוכמתם הרציונלית שבה דגלו והתגאו כל כך, גילו בני האדם מאוחר מדי כי תבונתם לא הייתה אלא סכלות, וכי ה׳, המחוקק העליון, כביר יותר מכל חוקי הטבע, וכי בהיותו כל יכול הוא מוצא תמיד דרך לביצוע מטרותיו. ״וכמו שהיה בימי נח כן יהיה גם בימי בן האדם... כך יהיה ביום שיתגלה בן האדם״ (לוקס יז: 26-30). ״יום יהוה כגנב יבוא. אז השמים בשאון יחלפו והיסודות יבערו ויתפרקו, והארץ והמעשים אשר עליה״ (השנייה לפטרוס ג:10). כאשר מסקנותיהם ההגיוניות והמחוכמות של בני האדם יגרשו מליבם כל חשש מפני דין ה׳; כאשר הפילוסופים ואנשי הדת יצביעו על תקופות ארוכות של שלום ושגשוג והעולם ימשיך לשקוע בענייניו ובתענוגותיו, ימשיך לנטוע, לבנות, לבלות, לחגוג, לדחות את אזהרותיו של ה׳ וללעוג לשליחיו - אז תבוא על בני האדם שואה פתאומית שממנה לא יצליחו להימלט (האיגרת הראשונה אל התסלוניקים ה:3).

לאחר המבול

פרק זה מבוסס על בראשית ז׳:20 עד ט׳:17

המים התרוממו לגובה של עשרה מטרים מעל לראשי ההרים הנישאים ביותר. לעיתים נדמה היה לבני משפחת נח הצפונים בתיבה, כי גם הם ייספו במבול, משום שספינתם הטלטלה במים הסוערים והתהפכה מצד לצד, נתונה לחסדי הרוחות והגלים, במשך חמישה חודשים ארוכים. היה זה ניסיון קשה, ואולם, אמונתו של נח לא התערערה; הוא היה סמוך ובטוח שיד ההשגחה שולטת בהגה הספינה ומנווטת אותה.

כאשר שככו המים, גרם הקדוש ברוך הוא לתיבה להיסחף לעבר מקום מוגן, מוקף בהרים שלא ניזוקו במבול, משום שגבורת ה׳ סוככה והגנה עליהם. ההרים היו מרוחקים קמעה זה מזה, והספינה שטה לאיטה במפרץ השקט, וחדלה להיטלטל על פני האוקיינוס העצום. נוסעיה, שנלאו מטלטוליה הממושכים, חשו עתה הקלה רבה.

נח ובני משפחתו ציפו מדי יום בדאגה לרגע שבו יפחתו המים, משום שהם השתוקקו לפסוע שוב על פני האדמה. ארבעים ימים לאחר שנגלו לעיניהם ראשי ההרים, שילח נח עורב - ציפור בעלת חוש ריח חד, כדי לגלות אם יבשה האדמה. העורב, שלא מצא דבר זולת מים, המשיך לצאת ולשוב אל התיבה. מקץ שבוע שולחה גם יונה, אשר שבה לתיבה לאחר ש״לא מצאה מנוח לכף רגלה.״ נח חיכה שבעה ימים נוספים, ואז שילח שוב את היונה. כאשר שבה היונה לעת ערב ובפיה עלה זית, שמחו יושבי התיבה שמחה גדולה. מאוחר יותר, ״ויסר נוח, את-מכסה התיבה, וירא, ״הנה חרבו פני האדמה. ״ בשלב זה, נח חיכה עדיין בסבלנות בתוך התיבה. כשם שנכנס לתיבה במצוות ה׳, כך גם חיכה להוראה לעזבה.

לבסוף ירד מלאך מן השמיים, פתח את הדלת הכבירה של התיבה, והורה לראש המשפחה ולבני ביתו לצאת מן התיבה יחד עם כל בעלי החיים ששהו בה. בשמחתו הרבה על יציאתם מן התיבה, לא שכח נח את ה׳ אלוהים, ששמר והגן עליהם בחסדו. המעשה הראשון שעשה לאחר עזיבת התיבה היה הקמת מזבח והקרבת זבח תודה לה׳ מכל מיני הבהמות הטהורות והעופות הטהורים. בדרך זו הביע נח את הכרת תודתו על ההצלה שה׳ זימן להם, ואף את אמונתו במשיח - שה האלוהים, הקורבן הנשגב. הקדוש ברוך הוא קיבל את הזבח ברצון, ואז בירך, לא רק את נח ומשפחתו אלא את כל משפחת האדם. ככתוב: ״וירא יהוה, את-ריח הנחוח, ויאמר יהוה אל-לבו לא-אוסיף לקלל עוד את-האדמה בעבור האדם... עד, כל-ימי הארץ: זרע וקציר וקור וחום וקיץ וחורף, ויום ולילה - לא ישבתו.״

במעשיהו של נח טמון לקח לכל הדורות הבאים. נח יצא מן התיבה אל ארץ חרבה ושוממה, אך בטרם הכין לעצמו בית בנה מזבח לאלוהים. משק החי שלו היה קטן ונשמר במחיר כבד. עם זאת, הוא שש להעניק חלק ממנו כמנחה לאלוהים כאות להכרתו בכך שהכול שייך לה׳. בדומה, עלינו בראש ובראשונה להעניק את מנחותינו לאלוהים מתוך רצון חופשי. על כל גילוי של חסד ואהבה אלוהית כלפינו עלינו להפגין את הכרת תודתנו באמצעות סגידה לה׳ והעלאת תרומות בעבור מטרותיו הנעלות.

הקדוש ברוך-הוא ביקש לעודד ולחזק את רוחם של בני משפחת נח, וזאת כדי שבעתיד בני האדם לא יימלאו תחושת אימה בכל עת בה יתקבצו עננים בשמיים וגשם יתחיל לרדת, ולא יחששו מפני מבול נוסף. לפיכך, הוא העניק להם את ההבטחה הבאה: ״ואני, הנני מקים את-בריתי אתכם, ואת-זרעכם, אחריכם... ולא יהיה עוד מבול, לשחת הארץ. את-קשתי נתתי בענן; והיתה לאות ברית, ביני ובין הארץ. והיה, 1בענני ענן על-הארץ, ונראתה הקשת, בענן... וראיתיה, לזכור ברית עולם, בין אלוהים, ובין כל-נפש וחיה בכל-בשר אשר על-הארץ.״

כמה גדולים ועצומים היו חסדיו ורחמיו של הקדוש ברוך-הוא על יצירי כפיו, שיצר הרע טבוע בהם, בשעה שקבע בין העננים את הקשת המרהיבה ביופייה כאות לברית שכרת עימם! ה׳ אלוהים הכריז, כי בכל עת בה הוא יראה את הקשת בענן, הוא יזכור את בריתו. מובן שאין משתמע מכך שהוא ישכח אי פעם את הברית שכרת עימנו, אך הוא משתמש באמצעי סמלי כמו הקשת בענן כדי שניטיב להבינו. תכליתו של ה׳ הייתה שכאשר צאצאי הדורות הבאים ישאלו לפשרה של הקשת הנהדרת הנמתחת מעל הרקיע, ישננו הוריהם באוזניהם את סיפור המבול, ויספרו להם כי הקדוש ברוך הוא כופף את הקשת והניח אותה בין העננים, כדי להבטיח לבני האדם שהמבול לא יפקוד שוב את האדמה. באופן זה, בכל דור ודור תעיד הקשת בענן על אהבת ה׳ לאדם, ותחזק את בטחונו באלוהים.

קשת שמראיה כעין הקשת בענן הקיפה את כס המלכות בשמיים, וכיתרה את ראשו של המשיח. הנביא יחזקאל אומר: ״כמראה הקשת אשר יהיה בענן ביום הגשם, כן מראה הנוגה סביב [כס הכבוד] - הוא, מראה דמות כבוד-יהוה.״ (יחזקאל א: 28). בעל ההתגלות מכריז: ״והנה כסא מוצב בשמים... וקשת סביב לכסא דומה במראה לברקת.״ (התגלות ד: 2, 3). כאשר גוזר ה׳ את דינו של אדם בשל מעשיו הרעים, עותר המשיח בפני האב ומפגיע בעבור אדם זה ומצביע על הקשת בענן - הקשת המקיפה את כס מלכותו, מכתרת את ראשו ומשמשת כאות לחסד האל כלפי החוטא ששב בתשובה.

הקדוש ברוך-הוא קישר את אות הברית שהעניק לנח, בהקשר למבול, לאחת ההבטחות הנפלאות ביותר של חסדו: ״ כי-מי נוח, זאת לי, אשר נשבעתי מעבר מי-נח עוד, על-הארץ - כן נשבעתי מקצוף עליך, ומגער-בך. כי ההרים ימושו, והגבעות תמוטינה - וחסדי מאיתך לא-ימוש, וברית שלומי לא תמוט, אמר מרחמך, יהוה.״ (ישעיהו נד: 9-10).

כאשר הביט נח בחיות הטרף העזות שיצאו מן התיבה, הוא חשש כי בני משפחתו, שמנתה שמונה חברים בלבד, ייטרפו על ידן. ואולם, אלוהים שלח אל עבדו נוח מלאך מן השמיים עם דברי עידוד: ״ומוראכם וחתכם, יהיה, על כיל-חית הארץ, ועל כל-עוף השמים; בלל אשר תרמש האדמה ובכל-תי הים, בידכם ^ותנו. כל-רמש אשר הוא-רחי, לכם יהיה לאכלה: כירק עשב, נתתי לכם את-כל. אך־בשר, בנפשו דמו לא ת׳אכ;לו. ״ ה׳ ייעד את האנושות להתקיים אך ורק מפרי האדמה; ואולם עתה, כשכל צמחיית האדמה הושמדה, התיר ה׳ לנח ולבני משפחתו לאכול מבשרם של בעלי החיים הטהורים שהוצפנו עימם בתיבה.

המבול חולל שינוי עצום על פני האדמה כולה. קללה נוראה, שלישית במספר, הוטלה על האדמה בעטיו של החטא. כאשר שככו המים, הקיף ים עכור ורחב ידיים את הגבעות וההרים. אינספור גופות של בני אדם ובעלי חיים כיסו את האדמה. כדי שהללו לא יירקבו ויזהמו את האוויר, הפך ה׳ את האדמה לקבר ענקי. הרוח העזה שהחלה לנשוב כדי לייבש את המים, סחפה את הגופות בעוצמה רבה. לעיתים היא עקרה את ראשי ההרים ממקומם וערמה אותם על גופות המתים ביחד עם עצים, סלעים ועפר. גם הזהב, הכסף והאבנים היקרות שעיטרו את העולם לפני המבול - כל אותם אוצרות שבני דור המבול סגדו להם, הוסתרו עתה מעין, והמים הגועשים ערמו עליהם סלעים ואדמה, ולעיתים אפילו ערמו עליהם הרים כבירים. ה׳ אלוהים נוכח שככל שהוא מביא על בני האדם החוטאים עושר ושגשוג, כך הם משחיתים יותר את דרכיהם. אוצרות יקרי ערך אלו, שהיו אמורים לגרום להם להללו ולהודות לו על שפע חסדו, הפכו למושא לסגידתם, בשעה שאלוהים בוראם זכה לחוסר כבוד ולתיעוב מצידם.

לא ניתן לתאר את ההרס, השממה והמהומה ששררו על פני האדמה לאחר המבול. ההרים שהיו בעבר מושלמים וכלילי יופי, התפוררו ואיבדו את צורתם. אבנים, סלעים ושברי סלעים היו פזורים עתה על פני האדמה. במקומות רבים נמחו ההרים והגבעות מעל האדמה, ולא הותירו שום סימן שהעיד על המקום בו ניצבו בעבר. על הערבות צמחו עתה רכסי הרים. שינויים אלו בלטו במקומות אחדים יותר מאשר באחרים. במקום בו נמצאו אוצרותיה היקרים של האדמה, אותם מרבצי זהב, כסף ואבנים יקרות, ניכרו עתה עקבותיה הבולטים ביותר של הקללה. ואולם, את הארצות הבלתי מיושבות ואת המקומות בהם חטאי האדם לא טימאו כל פינה, פקדה הקללה בצורה קלה יותר.

יערות-עד כבירים נקברו עתה מתחת לאדמה והפכו לפחם. הם יצרו את מרבצי הפחם הקיימים בימינו, והפיקו כמויות נפט גדולות. לעיתים, כאשר הנפט והפחם מתלקחים ובוערים מתחת לפני הקרקע, הסלעים מתחממים, אבן הסיד נשרפת ומחצבי הברזל מותכים. מגע המים באבן הסיד מחולל בעירה עזה יותר, וכתוצאה מכך מתחוללות רעידות אדמה, התפרצויות של הרי געש וחומרים מתלקחים אחרים. כאשר המים והאש באים במגע עם הסלעים והמחצבים מתחוללים פיצוצים עזים מתחת לאדמה, הנשמעים כקולו של רעם עמום. האוויר נעשה חם ומחניק. לאחר מכן מתחוללות התפרצויות של הרי געש; לעיתים קרובות, כאשר התפרצויות אלו אינן מצליחות לתת פורקן מספק ליסודות הטבע הרותחים, האדמה עצמה מיטלטלת, פני הקרקע מתרוממים ושוקעים קצובות בדומה לגלי הים ובקיעים גדולים נפערים באדמה. לעיתים אף בולעות התפרצויות הגעש כפרים, ערים שלמות והרים עשנים. מחזות רבי עוצמה אלו יהפכו שכיחים ונוראים יותר ויותר בסמוך לשיבתו השנייה של המשיח וקץ העולם, וישמשו סימנים שיבשרו על חורבנו הממשמש ובא של העולם.

עמוק בבטן האדמה נמצא מחסן הנשק של ה׳ צבאות; מקרבם של תהומות האדמה נטל ה׳ את כלי הנשק ששימשו בהחרבת העולם העתיק. המים שפרצו מן האדמה התמזגו עם המים שהומטרו מן השמיים, כדי להשלים את פעולת ההרס. מאז המבול, משמשים האש והמים כאמצעי בידי ה׳ להחריב ערים חטאות מאוד. ה׳ שולח עונשים חמורים אלו כדי שבני האדם, אשר מזלזלים בתורתו ומבזים את סמכותו, יתחלחלו בפני גבורתו ויכירו בשלטון צדקו. כאשר בני האדם חוזים בהרים עשנים המקיאים מקרבם זרמי אש ולהבות מן המחצבים שהותכו, המייבשים נהרות, מכסים ערים שוקקות וזורעים הרס וחורבן בכל מקום, אפילו האדם בעל הלב העיקש ביותר יימלא אימה לנוכח האסונות הללו, וכל הכופרים בה׳ ומנאצי שמו יאלצו להכיר בגבורתו הנצחית.

נביאי ישראל אמרו בנוגע למחזות כאלה: ״כקדוח אש המסים, ומים תבעה- אש, להודיע שמך, לצריך; מפניך, גוים ירגזו. בעשותך וראות, לא נקוה; ירדת , מפניך הרים נזלו. ומעולם לא־שמעו, לא האזינו; עין לא-ראתה, אלוהים זולתך - יעשה, למחכה-לו.״ (ישעיהו סד: 1-3). ״...יהוה, בסופה ובשערה דרכו, וענן, אבק רגליו. גוער בים ויבשהו, וכל-הנהרות החריב...״ (נחום א: 3, 4).

בשעת שיבתו השנייה של המשיח עתיד העולם לחזות בגילויים נוראים יותר מכל מה שנגלה אי פעם. ״הרים רעשו ממנו, והגבעות התמגגו; ותשא הארץ מפניו, ותבל וכל-יושבי בה. לפני זעמו מי יעמוד, ומי יקום בחרון אפו; חמתו נתכה כאש, והצרים נתצו ממנו.״ (נחום א: 5, 6). ״יהוה, הט-שמיך ותרד; גע בהרים ויעשנו. ברוק ברק, ותפיצם; שלח חציך, ותהומם.״ (תהילים קמד: 5, 6).

״ונתתי מופתים בשמים ממעל לאותות בארץ מתחת, דם ואש ותמרות עשן.״ (מעשי השליחים ב: 19). ״ברקים וקולות ורעמים התחוללו, רעידת-אדמה גדולה אשר לא היתה כמוה מאז היות אדם על הארץ; רעידת-אדמה גדולה כל כך! ... כל אי נסוג והרים לא נמצאו. אבני ברד גדולות שמשקלן כמאה ושלושים ליטראות ירדו מן השמים על בני אדם...״ (התגלות טז: 18, 20, 21).

בשעה שברקי השמיים יתמזגו עם האש הבוערת בבטן האדמה, ההרים יעשנו ככבשן וישפכו מקרבם זרמי לבה אדירים, שיכסו כליל את הגנים והשדות, הכפרים והעצים. כמויות אדירות של לבה רותחת ישפכו לתוך הנהרות, ירתיחו את המים ויגרמו להם לירוק החוצה בעוצמה בל תתואר סלעי ענק, שיישברו ברגע שינחתו על האדמה ושבריהם יתפזרו לכל עבר. הנהרות יתייבשו. האדמה תפרכס ותרעד, ובכל מקום יתחוללו רעשי אדמה והתפרצויות געש איומות ונוראות.

בדרך זו ימחה ה׳ אלוהים את הרשעים מעל פני האדמה. ואולם, הצדיקים לא ייפגעו כלל במהלך האסונות הללו, כשם שנח נשמר בתיבה. הקדוש ברוך הוא ישמש להם מחסה; הם ישימו בו את מבטחם וימצאו מקלט תחת כנפיו. כדברי מחבר תהילים: ״כי-אתה יהוה מחסי; עליון, שמת מעונך. לא-תאונה אליך רעה; ונגע, לא-יקרב באהלך.״ (תהילים צא:9, 10). ״ כי יצפנני, בסוכה ביום רעה: יסתרני בסתר אהלו.״ (תהילים כז:5). הקדוש ברוך הוא מבטיח לצדיקים: ״כי בי חשק, ואפלטהו; אשגבהו, כי-ידע שמי.״ (תהילים צא:14).

שבוע בן שבעה ימים בדיוק

בדומה לשבת, כוננו ימות השבוע בעת מעשה הבריאה, והידע על כך הועבר מדור לדור באמצעות ההיסטוריה המקראית. הקדוש ברוך- הוא בכבודו ובעצמו קצב את השבוע הראשון בתור דוגמה לשבועות שיבואו אחריו עד קץ העיתים. השבוע הראשון, כמו השבועות שבאו אחריו, מנה שבעה ימים בדיוק. מעשה הבריאה ארך שישה ימים, וביום השביעי שבת ה׳ ממלאכתו, ברך וקידש את יום השבת וייעד אותו לשמש יום מנוחה לאדם.

בתורה שקיבלנו בהר סיני, איזכר ה׳ את השבוע ואת העובדות שעליהן כונן. לאחר הענקת הדיבר: ״זכור את-יום השבת לקודשו״, פירט ה׳ מה עלינו לעשות ביתר ימי השבוע ומה עלינו לא לעשות ביום השביעי, והבהיר את הסיבה לשמירת מניין ימי השבוע, כאשר הצביע על מעשיו שלו: ״ כי ששת- ימים עשה יהוה את-השמים ואת-הארץ, את-הים ואת-כל-אשר-בם, וינח, ביום השביעי; על-כן, ברך יהוה את-יום השבת ויקדשהו.״ (שמות כ: 8-11). כאשר נבין כי ימי הבריאה היו ימים של ממש, תיראה סיבה זו טובה ומוצדקת בעיננו. ששת הימים הראשונים בכל שבוע יועדו לעבודת האדם, משום שהקדוש ברוך הוא בכבודו ובעצמו עסק במלאכת הבריאה במשך שבוע ימים. ביום השביעי אמור האדם לשבות ממלאכתו ולנוח, כזכר למנוחת הבורא.

ואולם, ההנחה כי אירועי השבוע הראשון ארכו אלפי-אלפים של שנים, מנוגדת ליסוד שעליו מעוגן הדיבר הרביעי. על פי הנחה זו מורה הבורא לבני האדם לשמור על מניין של שבוע ימים בדיוק, לזכר פרקי זמן ממושכים ולא מוגדרים. ואולם, אין הדבר אופייני לדרך שבה נוהג אלוהים עם בני האדם. הנחה זו הופכת את מה שעשה ה׳ באופן כה ברור לדבר מעורפל וסתום. זוהי הכפירה במיטבה; כפירה מתעה הפועלת מתחת לפני השטח בצורה המסוכנת ביותר שלה; אופייה האמיתי מוסווה טוב כל כך, עד כי רבים מן המחזיקים בה ומלמדים אותה מתיימרים להיות מאמינים הדבקים בכתבי הקודש.

״בדבר יהוה, שמים נעשו; וברוח פיו, כל-צבאם... כי הוא אמר ויהי; הוא- צוה, ויעמוד.״ (תהילים לג: 6, 9). בתנ״ך אין שמץ של אזכור לכך שהארץ התפתחה מתוך התוהו באיטיות ולאורך תקופות ממושכות. על פי המקרא, כל אחד ואחד מימי הבריאה, החל מן היום הראשון וכלה ביתר הימים שבאו אחריו, ארך יממה שכללה יום ולילה. הכתוב מסכם את מלאכת הבורא במעשה הבריאה בסיומו של כל יום ויום מימי הבריאה. בתום השבוע הראשון נאמר: ״אלה תולדות השמים והארץ, בהבראם...״ (בראשית ב: 4). ואולם, אין משתמע מפסוק זה כי ימי הבריאה לא היו ימים של ממש. המילה ״תולדות״ מציינת את פרטי הבריאה - את הדברים החדשים שנוצרו ונתהוו בידי הבורא מדי יום ביומו במעשה הבריאה.

הגיאולוגים טוענים כי מצאו בכדור הארץ הוכחות להיותו עתיק בהרבה ממה שמלמדת תורת משה. הגיאולוגים הסיקו מעצמות בני האדם ובעלי החיים, כמו גם מכלי נשק עתיקים, ממאובני עצים ומיתר הממצאים שנתגלו, (שממדיהם גדולים בהרבה מכל הקיים בימינו, או שניכר בהם כי היו קיימים במשך אלפי שנים), כי האדמה אוכלסה במועד קדום יותר, הרבה לפני המועד שנקבע בתיעוד הבריאה המקראי, בידי יצורים גדולי ממדים שעלו בגודלם על כל אדם וחי בימינו. הלך חשיבה זה הוביל רבים מן הדבקים בכתבי הקודש לאמץ את ההנחה כי ימי הבריאה נמשכו לאורך תקופות ממושכות ובלתי מוגדרות.

לבד מן ההיסטוריה המקראית, הגיאולוגיה אינה יכולה להוכיח דבר. לאנשים המסתמכים בביטחון רב כל כך על תגליות הגיאולוגיה אין תפיסה הולמת בכל הנוגע למצב בו שרו בני האדם, בעלי החיים והעצים לפני המבול, או בנוגע לשינויים הכבירים שהתחוללו אז. שרידים שנמצאו באדמה מעניקים לנו ראיות על התנאים ששררו אז, השונים מבחינות רבות מהתנאים השוררים כיום. אך על התקופה בה הם שררו ניתן ללמוד אך ורק מן התיעוד המקראי שנכתב בהשראה אלוהית. לגבי קורות המבול, השראה זו מעניקה לנו תובנות שהגיאולוגיה לבדה לא תגיע אליהן לעולם.

בני האדם, בעלי החיות והעצים שהיו קיימים בימי נח והיו גדולים בהרבה מן האדם, החי והצומח של ימינו, נקברו מתחת לאדמה, ולפיכך שומרו כדי לשמש ראיות בפני הדורות הבאים על בני האדם ובעלי החיים שנשמדו במבול. אלוהים ייעד את התגליות הללו לשם חיזוק אמונתם של בני האדם בהיסטוריה המקראית, שתועדה ברוח קודשו. ואולם, בני האדם, הלוקים בהלך חשיבה נבוב ושחצני, שגו באותה הטעות שעשו בני דור המבול - הם הפכו את הברכות שה׳ העניק לתועלתם לקללה, כאשר עשו בהם שימוש לרעה.

זוהי אחת מתחבולותיו של השטן, שנועדה להוליך את בני האדם שולל ולגרום להם להאמין בסיפורי הבדיות של תורת הכפירה; באופן זה יכול השטן להפוך את תורת ה׳, שהיא כשלעצמה ברורה מאוד, לתורה מעורפלת וסתומה, ולעודד את בני האדם למרוד בשלטונו של ה׳. מאמציו של השטן מכוונים במיוחד נגד הדיבר הרביעי, משום שהוא מצביע בברור רב כל כך על האלוהים החיים, בורא השמיים והארץ.

האנושות אינה חדלה להשקיע מאמצים כבירים כדי להסביר את מעשה הבריאה בתור תוצאה של גורמים טבעיים. אפילו אנשים המתיימרים להיות תלמידי המשיח מאמצים את הלך החשיבה הזה, המנוגד לחלוטין לעובדות המקרא הברורות. אנשים רבים המתנגדים לחקר הנבואות, במיוחד לנבואות דניאל וספר ההתגלות, מכריזים כי הללו סתומות כל כך עד שלא ניתן להבינן. ואולם, אותם אנשים מקבלים בהתלהבות את הנחותיהם של הגיאולוגים, המנוגדות לתורת משה. אבל אם כל כך קשה לנו לקבל את דברי האלוהים, איך זה שאנו מקבלים בכזו קלות הנחות אנושיות הסותרות את דבריו?

״הנסתרת ליהוה אלוהינו; והנגלית לנו ולבנינו, עד-עולם.״ (דברים כט: 28). הקדוש ברוך-הוא לא גילה מעולם לאדם באיזה אופן הוא חולל את מעשה הבריאה. המדע האנושי אינו מסוגל לחקור את צפונותיו של מלך המלכים. כוח היוצר של ה׳ נבצר מבינתנו, ממש כשם שקיומו של הבורא אינו נהיר לנו.

הקדוש ברוך-הוא התיר לזרם של אור להישפך על העולם בתחומי המדע והאומנות. ואולם, כאשר אנשים המתיימרים להיות אנשי מדע מטפלים בנושאים אלו מתוך נקודת מבט אנושית בלבד, אין ספק שהם יגיעו למסקנות מוטעות. ייתכן כי אין כל רע בהעלאת השערות בנוגע לדברים שה׳ לא גילה לנו בדברו, וזאת במידה והתיאוריות שלנו אינן סותרות את העובדות המקראיות. ואולם, אנשים הזונחים את דבר ה׳ ומבקשים להסביר את מעשה הבריאה, מתוך הסתמכות על עקרונות מדעיים, נסחפים ללא מפה ומצפן על פני אוקיינוס לא נודע. כאשר המוחות הגדולים ביותר אינם מבססים את עבודת המחקר שלהם על דבר האלוהים, הם הופכים אובדי עצות בניסיונם להתחקות אחר הקשר שבין המדע להתגלות האלוהית. מכיוון שהבורא ומעשי בריאתו נבצרים כל כך מהבנתם, עד כי אינם מסוגלים להסבירם על ידי חוקי הטבע, הם קובעים כי ההיסטוריה המתועדת בכתבי הקודש איננה מהימנה. אנשים המפקפקים במהימנות התנ״ך והברית החדשה יודרכו לעשות צעד נוסף, היינו, לפקפק בקיומו של אלוהים; ואז, לאחר שיתנתקו מן העוגן שלהם, הם ימשיכו לחפש ללא הרף אחר מבוקשם ולחבוט בקדחתנות על סלעי הכפירה.

אנשים אלה איבדו את פשטות אמונתם. מן הראוי שנחזיק באמונה איתנה בסמכות האלוהית של כתבי הקודש. אין לבחון את התנ״ך והברית החדשה על פי מחשבת המדע. הידע האנושי הינו מדריך בלתי מהימן. ספקנים הקוראים בכתבי הקודש במטרה למצוא בהם פגמים, עלולים לטעון, בשל חוסר הבנתם את המדע או את ההתגלות האלוהית, כי הם מוצאים סתירות ביניהם. ואולם, כאשר מבינים את כתבי הקודש כהלכה, מגלים כי שוררת ביניהם התאמה מושלמת. משה רבנו כתב את התורה בהשראת רוח הקודש; תיאוריה בדוקה ומדויקת של הגיאולוגיה לא תצהיר לעולם על גילויים שאינם עולים בקנה אחד עם תורת משה. האמת כולה - בין אם היא נגלית בטבע או בהתגלות אלוהית, הינה עקבית בכל התגלויותיה.

דבר האלוהים מעלה תהיות רבות, שעליהן אפילו המלומדים המעמיקים ביותר לא יוכלו לענות לעולם. עלינו לשים לב לנושאים הללו כדי להיווכח מה רב העומק והנסתר הטמון בהם, אפילו בדברים השכיחים או הפעוטים ביותר בחיי היומיום, שהחכמים הדגולים ביותר, עם כל חוכמתם וגאוותם, לא יוכלו לעולם להבין לאשורם בשכלם המוגבל.

ואולם, אנשי המדע סבורים כי ביכולתם להבין את חוכמת האלוהים הטמונה במעשיו או בדברים שביכולתו לחולל. הרעיון כי אלוהים מוגבל על ידי חוקים שהוא עצמו כונן, רווח למדי. בני האדם מתכחשים לקיומו של אלוהים, או מתעלמים מקיומו, או מדמים לעצמם כי ביכולתם להסביר כל דבר, אפילו את פועלה של רוח הקודש בלבבות בני האדם; ואין הם יראים עוד מכוחו של אלוהים או חשים יראת כבוד לשמו. הם אינם מאמינים בעל-טבעי, ואינם מבינים לאשורם את חוקי האלוהים, או את כוחו הבלתי מוגבל, המאפשר לו לעשות את רצונו באמצעותם. המונח הרווח ״חוקי הטבע״, מתייחס לאותם חוקים השולטים בעולם הגשמי, שבני האדם הצליחו לגלות. ואולם, כמה מוגבל ידע האנושות, ולעומת זאת כמה נרחב כר הפעולה של הבורא, בו הוא פועל בתיאום מלא עם חוקיו שלו, ויחד עם זאת הרבה מעבר להבנתו של בן התמותה!

רבים מלמדים כי החומר אוצר בקרבו כוח חיות - היינו, שתכונות מסוימות מועברות לחומר, ומכאן ואילך הוא פועל באמצעות אנרגיה הטבועה בו; הם גורסים שהטבע פועל בתיאום מלא עם חוקים קבועים, שאותם אפילו אלוהים אינו יכול להפר. מדע כוזב זה אינו מבוסס על דבר האלוהים. הטבע פועל בשירות הבורא שיצר אותו. הקדוש ברוך הוא אינו מבטל את החוקים שהוא עצמו כונן, ואינו פועל בניגוד אליהם, כי הללו משמשים תמיד כלי שרת בידו. הטבע עצמו מעיד על התבונה, השכינה והגבורה האלוהית, שיצרו יחדיו את חוקיו ופועלים באמצעותם. פועלם המתמיד של הקדוש ברוך הוא ובנו ניכרים היטב בטבע. המשיח אומר: ״אבי פועל עד עתה וגם אני פועל.״ (יוחנן ה: 17).

הלוויים נהגו לשיר את המזמור הבא, שצוטט על ידי נחמיה: ״אתה-הוא יהוה, לבדך - את (אתה) עשית את-השמים שמי השמים וכל-צבאם הארץ וכל-אשר עליה ... ואתה מחיה את-כולם.״ (נחמיה ט: 6). מעשה הבריאה בעולם נשלם בידי הבורא. ככתוב: ׳׳מהוסד תבל הושלמו המעשים.״ (אל העברים ד: 3). ואולם, גבורתו עדיין פועלת כדי לקיים ולכלכל את מעשי ידיו ויצירי בריאתו. הלב פועם בקרב כל חי ונשמת חיים באפו, לא מפני שהמנגנון שהופעל בעבר ממשיך לפעול באמצעות האנרגיה הטבועה בו, אלא משום שכל פעימת לב וכל נשימה ונשימה היא ראייה ליד ההשגחה העליונה השורה בכל, אשר בה ״אנחנו חיים ומתנועעים וקיימים.״ (מעשי השליחים יז: 28). מדי שנה בשנה, האדמה מניבה את שפע יבולה, וכדור הארץ ממשיך לנוע סביב השמש, אך הדבר אינו מתרחש בשל הכוח הטבוע בהם. יד ההשגחה העליונה מכוונת את הכוכבים ושומרת שהם ינועו במסלולם הקבוע בשמיים. ה׳ אלוהים הוא ״המוציא במספר צבאם; לכולם, בשם יקרא, מרב אונים ואמיץ כוח, איש לא נעדר.״ (ישעיהו מ: 26). באמצעות גבורת ה׳ מלבלבת הצמחייה, עלים חדשים צומחים ופרחים פורחים. אלוהים הוא ״המצמיח הרים חציר״ (תהילים קמז: 8), ובאמצעות גבורתו הופכים העמקים פוריים. כל בעלי החיים, החל מן הרמש הזעיר ביותר ועד לאדם - כולם תלויים מדי יום ביומו בהשגחתו לשם פרנסתם. בדברי הפיוט של מחבר מזמור התהילים נאמר: ״כל-חיתו-יער...מבקשים מאל אכלם... כולם אליך ישברון - לתת אכלם בעתו. תיתן להם, ילקטון; תפתח ידך, ישבעון טוב.״ (תהילים קד: 20, 21, 27, 28). הקדוש ברוך הוא מושל באמצעות מוצא פיו באיתני הטבע; הוא מכסה את השמיים בעננים ומכין את גשמי האדמה. הוא ״הניתן שלג כצמר; כפור, כאפר יפזר.״ (תהילים קמז: 16). ״לקול תתו המון מים, בשמים, ויעלה נשאים, מקצה ארץ (הארץ); בדקים למטר עשה, ויוצא רוח מאוצרותיו.״ (ירמיהו י: 13).

אלוהים הוא התשתית והבסיס לכל הדברים. מדע אמיתי עולה בקנה אחד עם פועלו של הקדוש ברוך-הוא; חינוך אמיתי מוביל לציות לחוקיו של ה׳. המדע מגלה בפנינו אופקים ופלאים חדשים; הוא נוסק מעלה וחוקר מעמקים נשגבים חדשים, אך אין הוא מעלה ממחקרו אף מסקנה הסותרת את ההתגלות האלוהית. הבורות מבקשת לאשש את השקפותיה המוטעות על אודות האלוהים על ידי הסתמכות על המדע; ואולם, דפי הטבע וכתבי הקודש שופכים אור זה על זה, ומדריכים אותנו לסגוד לבורא ולשים בתבונה את מבטחנו בדברו.

קיומו, כוחו, חוכמתו ופועלו של הבורא נבצרים מבינתו של האדם. ככתוב בדברי איוב הצדיק: ״החקר אלוה תמצא; אם עד-תכלית שדי תמצא. גבהי שמים, מה-תפעל; עמוקה משאול, מה-תדע. ארוכה מארץ מידה; ורחבה, מיני- ים.״ (איוב יא: 7-9). בעלי התבונה הרבה ביותר בעולם אינם מסוגלים להבין את אלוהים. בני האדם עשויים להתמיד בחיפושיהם, לגלות וללמוד דברים חדשים, אך האינסוף תמיד יהיה קיים מעבר להם.

ואולם, מעשי הבריאה מעידים על גבורתו וגדולתו של הקדוש ברוך-הוא. ככתוב: ״השמים, מספרים כבוד-אל; ומעשה ידיו, מגיד הרקיע.״ (תהילים יט: 2). מי שרואה בכתבי הקודש מדריך לחיים, ימצא במדע כלי עזר להבנת האלוהים. ״הלא עצמותו הנעלמת, היא כחוו הנצחי ואלוהותו, נראית בברור מאז בריאת העולם בהיותה נתפסת בשכל באמצעות הדברים שנבראו.״ (אל הרומיים א: 20).

מגדל בבל

פרק זה מבוסס על בראשית ט׳:25-27; יא׳:1-9

כדי לאכלס מחדש את הארץ השוממה, שהמבול טיהר לאחרונה משחיתותה המוסרית, אלוהים שימר משפחה אחת, את בני משפחת נח, שבאוזניו הכריז: ״ כי-אותך ראיתי צדיק לפני, בדור הזה.״ (בראשית ז:1). ואולם, שלושת בניו של נח פיתחו במהרה את אותם הבדלי אופי ניכרים שנגלו בקרב בני דור המבול. אופיים של צאצאי שם, חם ויפת, אשר אמורים להיות אבות האנושות, נגלה מראש באבותיהם.

נח, שדיבר אל בניו בהשראה אלוהית, חזה את ההיסטוריה של שלושת העמים הגדולים שייצאו משלושת אבות האנושות הללו. בדברו על צאצאי חם, תוך אזכור שמו של הבן ולאו דווקא של האב, הוא הכריז: ״ארור כנען: עבד עבדים, יהיה לאחיו.״ החטא המגונה שחם ביצע נגד אביו, הראה כי הוא חדל מזמן לכבד בליבו את אביו, והדבר העיד על אופיו השפל ועל חוסר יראת שמיים. אופי מושחת זה הונצח בכנען ובצאצאיו, שמעשי רשעותם הממושכים הביאו עליהם את חרון אפו של ה׳.

מצד שני, יראת הכבוד שהפגינו שם ויפת כלפי אביהם, ולפיכך כלפי מצוות ה׳, נשאה בחובה הבטחה לעתיד טוב יותר בעבור צאצאיהם. בנוגע לשני בניו אלה, נח הכריז: ״ברוך יהוה אלוהי שם; ויהי כנען, עבד למו. יפת אלוהים ליפת, וישכן באהלי- שם; ויהי כנען, עבד למו.״ משושלת שם יצמח העם הנבחר: עם הברית, וממנו ייצא הגואל המובטח. ה׳ היה אלוהיו של שם. מצאצאי שם יקומו אברהם ועם ישראל, שממנו יבוא המשיח. ״אשרי העם, שככה לו: אשרי העם, שיהוה אלוהיו.״ (תהילים קמד:15). על יפת נאמר: ״וישכן באהלי-שם״. צאצאיו של יפת יזכו ליטול חלק מיוחד בברכות הטמונות בבשורת המשיח.

צאצאי כנען הידרדרו לטקסים המבישים והמושחתים ביותר של עבודת האלילים. למרות שהקללה שהוטלה עליהם בנבואת נח דנה את גורלם לעבדות, עוכב גורל מר זה במשך מאות שנים. אלוהים נשא באורך רוח את שחיתותם וכפירתם, עד שהם חצו את גבולות סבלנותו. או-אז הם ירדו מנכסיהם, השתעבדו לצאצאי שם ויפת והפכו עבדים נרצעים.

נבואת נח לא הייתה נבואת זעם שגינתה את בניו באופן שרירותי ואף לא הכרזה על הענקת חסד או יחס מיוחד. היא לא חרצה את אופיים של בניו ולא חרצה את גורלם. ואולם, היא חזתה את ההשלכות שיהיו לאורח החיים שכל אחד ואחד מהם בחר בו ולאופי שהם גיבשו. היא ביטאה את תכליתו של אלוהים בעבורם ובעבור צאצאיהם לאור אופיים והתנהגותם. לכן, מעשי בנים סימן לאבות, דהיינו, הבנים ממשיכים את חטאי אבותיהם, וחטאים אלו עוברים מדור לדור. וכך, התנהגותו השפלה של חם וחוסר יראת הכבוד שהפגין הועתקו לאצאצאיו, והמיטו עליהם קללת דורות. וחוטא אחד יאבד טובה הרבה: (קהלת ט׳:18)

מצד שני, מה רב היה הגמול ששם זכה לקבל בשל הכבוד שרחש לאביו; איזו שושלת מזהירה של אנשים יראי אלוהים תקום מצאצאיו! ״יודע יהוה ימי תמימם... וזרעו, לברכה.״ (תהילים לז:18, 26). ״וידעת, כי-יהוה אלוהיך הוא האלוהים: האל, הנאמן - שומר הברית והחסד לאוהביו ולשומרי מצותו, לאלף דור.״ (דברים ז:9).

במשך זמן-מה המשיכו צאצאי נוח להתגורר בין ההרים שעליהם נחה התיבה. כאשר הלך מספרם וגדל, הביאה כפירתם לידי פילוג. אלה מהם שחפצו לשכוח את בוראם ולנתק את מוסרות מצוותיו, הוטרדו מן התורה ומן המופת של מיודעיהם יראי האלוהים, ומקץ זמן קצר גמרו אומר בנפשם להיפרד מעובדי ה׳. לפיכך, הם נסעו והגיעו לשנער, ששכנה על גדות נהר פרת. הקרקע הפורייה ויופיו של המקום משכו את ליבם, ולכן הם החליטו לקבוע את ביתם על מישור זה.

כאן הם החליטו להקים עיר, ובתוכה מגדל שיתנשא לגובה כביר כל כך, שיהפוך אותו לפלא בכל העולם. יוזמה זו נועדה למנוע מבני האדם להתפזר על פני תבל ולהקים מושבות בחוץ לארץ. אלוהים ציווה על בני האדם לפוץ לכל קצווי התבל, למלא את הארץ ולמשול בה. ואולם, האנשים שהקימו את מגדל בבל החליטו לשמור על אחדות קהילתם, שתפעל מעתה ואילך כגוף אחד, ולהקים ממלכה שתחבוק בסופו של דבר את העולם כולו. וכך, העיר שהם ייסדו תהפוך לבירת האימפריה העולמית, פארה ותהילתה יהפכו לשם דבר, היא תזכה לכבוד ולהערצת העולם ותביא פרסום ותהילה למייסדיה. המגדל המפואר שראשו הגיע השמיימה, יועד לשמש אנדרטה לכוחם ולחוכמתם של מקימיו, שתנציח את תהילתם לדורי דורות.

תושבי הבקעה בארץ שנער הטילו ספק בברית שכרת אלוהים עם כל חי, וסרבו להאמין להבטחתו שלא להביא שוב מבול על פני האדמה. רבים מהם התכחשו לקיומו של אלוהים, וייחסו את התרחשות המבול לפעולתם של כוחות הטבע. אחרים האמינו בישות עילאית, אשר השמידה את העולם שהיה קיים טרם המבול; ליבותיהם התקוממו במרי נגד האל, ממש כמו ליבו של קין. אחת המטרות שעמדה נגד עיניהם בבניית המגדל הייתה להבטיח את ביטחונם ושלומם במקרה של מבול נוסף. ככל שהמגדל יינשא לגובה רב יותר מגובה המפלס שאליו הגיעו מי המבול, כך תרחק מהם הסכנה. ככל שראשו של המגדל יהיה גבוה יותר בשמיים, הם יגיעו לעננים ויוכלו לברר את הגורם למבול. המבצע כולו נועד לרומם עוד יותר את גאוותם של מתכנניו, לפרסם את שמם בכל העולם ובכל הדורות, ולגרום לדורות הבאים להפנות עורף לאלוהים ולנהות אחר אלילים.

לאחר שבניית המגדל הושלמה חלקית, נכנסו הבונים לגור בחלק ממנו; דירות אחרות במגדל, שרוהטו וקושטו בפאר רב, הוקודשו לאליליהם. הם ששו בהצלחתם, היללו את אלוהי הזהב והכסף שלהם, והתקוממו נגד אדון העולם והשמיים. לפתע, עבודת הבנייה שעד כה התקדמה יפה הופסקה באחת. מלאכי ה׳ נשלחו לשים לאל את תוכניתם של הבונים. המגדל כבר התנשא לגובה רב, ומן הבונים שעבדו בקצה המגדל נבצר לתקשר ישירות עם הבונים שעבדו בבסיסו; לפיכך, הוצבו אנשים בנקודות שונות במגדל כדי לקבל ולהעביר מסרים בין הפועלים שנמצאים מתחתם ומעליהם, עם בקשות לחומרים הדרושים לצורכי הבנייה או הוראות בנוגע לעבודה. בשעה שמסרים אלו הועברו מפה לפה, לפתע נתבלבלה לשונם, וכל אחד מהם דיבר בשפה אחרת. בדרך זו, הגיעה דרישה לחומר שאיש לא ביקש, וחולקו הוראות שהיו לעיתים קרובות ההפך הגמור מן ההוראות שניתנו. כתוצאה מכך שררו בלבול ואימה בקרבם. כל העבודה הופסקה. מעתה ואילך נבצר מהם לעבוד יחדיו בתיאום ובשיתוף פעולה. הבונים לא הצליחו כלל להסביר את פשרן של אי ההבנות המוזרות שנתגלעו ביניהם, וברוב זעמם ואכזבתם החלו לנזוף זה בזה. הברית שהייתה ביניהם הופרה והסתיימה בריב ובשפיכות דמים. ברקים מן השמיים, שהעידו על חוסר שביעות רצונו של ה׳, פגעו בחלקו העליון של המגדל והטיחו אותו אל הקרקע. עתה, בני האדם יכלו לראות שיש אלוהים בשמיים.

עד לאותה עת דיברו כל בני האדם בלשון אחת. עתה, אנשים שהצליחו להבין את שפת רעיהם חברו לקבוצות; חלקן פנו לדרך אחת, וחלקן לאחרת. ככתוב: ״ומשם הפיצם יהוה, על-פני כל-הארץ.״ פיזורם של בני האדם היה דרכו של ה׳ לאכלס את הארץ, וכך התגשמה תכליתו של ה׳ על ידי אותם האמצעים שבני האדם נקטו כדי למנוע את התגשמותה.

איזה אובדן רב נחלו אותם אנשים שהתקוממו נגד אלוהים! תכליתו של ה׳ הייתה שבני האדם יפוצו בכל קצווי התבל, ויקימו אומות שונות שתישאנה עימן את הידע על רצון האל, כדי שאורה של האמת יזהר תמיד בקרב הדורות הבאים. נח, מטיף הצדקה המסור, הוסיף לחיות במשך שלוש מאות וחמישים שנים לאחר המבול, שם חי במשך חמש מאות שנים נוספות. וכך, לצאצאיהם ניתנה הזדמנות להתוודע למצוות האל, ולשמוע את תולדות מעורבותו של ה׳ בחיי אבותיהם. אך הם לא היו מוכנים להקשיב לאמיתות הללו, שקשה לקבלן; לא הייתה בהם שום תשוקה להחזיק בידע על ה׳; ומשום ששפתם נתבלבלה, הם נותרו במידה רבה מחוץ להשפעתם של אותם אנשים שיכלו להעניק להם את האור.

מקימיו של מגדל בבל התמכרו עתה לרוח של התמרמרות נגד ה׳. במקום לזכור בהכרת תודה את חסדו של ה׳ לאדם הראשון, ואת הברית רבת החסד שכרת עם נוח, הם הלינו על ידו הקשה של ה׳, שגירש את אדם וחווה מגן עדן והחריב את העולם במבול. ואולם, בשעה שרטנו נגד ה׳ וראו בו שליט הפועל ביד חזקה ושרירותית, הם קיבלו עליהם את עולו של השליט העריץ ביותר. השטן ביקש לבזות את המנחות והקורבנות שהיוו אותות מבשרים למותו של המשיח; כאשר עבודת האלילים האפילה על שכלם של בני האדם, השטן הדריך אותם להקריב קורבנות מזויפים, היינו, להעלות את ילדיהם קורבן על מזבח אליליהם. כשבני האדם הפנו עורף לאלוהים, הם החליפו את מידותיו של הקדוש ברוך הוא - צדק, צדקה ואהבה, בדיכוי, חמס ורשע.

אנשי בבל היו נחושים בדעתם להקים שלטון שלא יהיה תלוי באלוהים. אנשים אחדים שחיו בקרבם היו יראי אלוהים, אך גם הם הלכו שולל אחרי טענותיהם של הכופרים ונמשכו לתוכניותיהם. הקדוש ברוך-הוא עיכב את משפטיו למען אותם יראי ה׳, וחנן אותם בזמן נוסף כדי שיחשפו את אופיים האמיתי של הכופרים. בשעה שכל זה התרחש, עשו בני האלוהים כל מאמץ להניאם מתוכניתם. ואולם, הם היו תמימי דעים ונחושים לצאת נגד השמיים. לו המשיכו במעשיהם ללא רסן, היו מערערים את היסודות המוסריים של העולם - שהיה אז בחיתוליו. הברית ששררה ביניהם הושתתה על מרי - הייתה זו ממלכה שיוסדה כדי לרומם את עצמה; ממלכה שלא חלקה כבוד לאלוהים ולא חפצה בשלטונו. לו הורשתה ברית זו להתקיים, היה עולה כוח רב עוצמה לשלטון, במטרה להצמית לעד את הצדק, השלום, האושר והביטחון מעל פני האדמה. משום שמצוות ה׳ הן קדושות וישרות, ככתוב: ״התורה קדושה, והדבר הוא קדוש וישר וטוב״ (אל הרומיים ז:12), ביקשו בני האדם להחליפן בחוקים שיהלמו את מטרותיהם, אשר נבעו מלב אנוכי ואכזר.

יראי ה׳ זעקו אל אלוהים והתחננו להתערבותו. ״וירד יהוה לראות את-העיר ואת- המגדל, אשר בנו בני האדם.״ הקדוש ברוך-הוא הפר ברחמיו את תוכניתם של בוני המגדל, מוטט אותו ושם קץ למפעל שהעיד על התרסתם. בחסדו, בלל ה׳ את שפתם, ובכך בלם את תוכניות המרי שלהם. אלוהים נושא באורך רוח את עיקשותם של בני האדם, ומעניק להם שפע של הזדמנויות לחזור בתשובה. ואולם, הוא הבחין בתוכניותיהם ובתחבולותיהם, שתכליתן להתקומם נגד מרותה של תורתו הישרה והקדושה. מעת לעת, היד הנעלמה, האוחזת בשרביט השלטון, מושיטה את ידה כדי לרסן את הרשע. אז ניתנת לעולם ראיה שאין לטעות בה, כי בורא היקום, האל האחד, האינסופי בחכמתו, אהבתו וצדיקותו, הוא השליט העליון המושל בשמיים ובארץ, וכי איש אינו יכול לקרוא תגר על סמכותו ולהפר את מצוותיו מבלי להסתכן בעונש.

תוכניותיהם של בוני מגדל בבל הופרו והסתיימו בתבוסה וקלון. מצבת הזיכרון לגאוותם הפכה אנדרטה לסכלותם. ואף על פי כן, בני האדם מתמידים ללכת באותה הדרך, וממשיכים להסתמך על עצמם ולדחות את תורת ה׳. זוהי אותה השיטה שהשטן ניסה ליישם בשמיים; זהו העיקרון שהנחה את קין כאשר העלה את מנחתו לה׳.

גם בימינו ישנם בוני מגדלים. הכופרים בונים את התיאוריות שלהם על יסוד מסקנותיו המשוערות של המדע, ודוחים את דבר ה׳ שנגלה לאנושות. הם מרהיבים עוז לחרוץ דין על שלטון הצדק של אלוהים; הם בזים לתורתו ומתפארים בכוחה של התבונה האנושית. שכן, ״על־כן מלא לב בני-האדם, בהם לעשות רע.״ (קהלת ח:11).

בקרב המאמינים המצהירים על עצמם כמשיחיים, רבים מתרחקים מן התורה המפורשת של כתבי הקודש, וממציאים אמונה המעוגנת בהשערות אנושיות ובסיפורי בדים משעשעים; הם מצביעים על המגדל המילולי והשכלי שהקימו, בתור הדרך שדרכה ניתן לטפס השמיימה.

הם מתפארים בתיאוריות צחות לשון, על פיהן ניתן להיוושע ללא ציות לה׳, ולכן החוטאים לא ימותו. אך רק אם אלו המתיימרים להיות תלמידי המשיח יקבלו את אמות המידה של האלוהים - אז תשרור ביניהם אחדות. אך כל עוד מרוממת חוכמת האדם מעל לדבר אלוהים הקדוש, ישררו מחלוקות וריבים בקרבם. הבלבול השורר כיום בשל הכתות השונות ועיקרי האמונה הסותרים מוצג, ובצדק, במונח ״בבל״, המוזכר בנבואת ספר ההתגלות (יד:8, יח:2), ומתייחס לקהילות אחרית הימים שיאהבו וייתלו בעולם הזה.

רבים מבקשים ליצור לעצמם גן עדן באמצעות צבירת רכוש ועוצמה. על אנשים כאלה נאמר, ״ימיקו וידברו ברע עושק; ממרום ידברו.״ (תהילים עג:8). הם רומסים ברגל גסה את זכויות האדם ומתעלמים משלטון ה׳. בעלי הגאווה עשויים להחזיק בשררה במשך זמן־מה ולהצליח בכל מעשיהם; ואולם, בסוף הם ינחלו אך ורק אכזבה ואומללות.

עת החקירה והדרישה של ה׳ ממשמשת ובאה. האל העליון יירד מן השמיים כדי לראות את הדברים שבני האדם הקימו. ריבונותו וגבורתו ייגלו לעיני כול, בעוד שמעשי הגאווה האנושית יימוטו. ״משמים, הביט יהוה; ראה, את־כל־בני האדם. ממכון־שבתו השגיח - אל כל־יושבי הארץ. יהוה, הפיר עצת-גוים; הניא, מחשבות עמים. עצת יהוה, לעולם תעמוד; מחשבות לבו, לדור ודור.״ (תהילים לג:14,13, 10, 11)

ה׳ קורא לאברהם

פרק זה מבוסס על בראשית ט׳:7 5-2 2; יא׳:1-9

לאחר שה׳ הפיץ את אנשי בבל בכל קצווי תבל ועבודת האלילים הפכה כמעט כלל עולמית, הוא הניח לבסוף לאותם חוטאים קשי לב ללכת בדרכיהם הרעות, בשעה שבחר באברהם, שהיה משושלת בני שם, והפקיד בידיו את תורתו למען ינצור אותה לדורות הבאים. אברהם גדל בקרב עובדי אלילים חדורי אמונות תפלות. אפילו בני משפחתו של אביו, שהכירו את ה׳ ונצרו את הידע על אודותיו, נכנעו להשפעות הרעות ולפיתויים שסבבו אותם, ובחרו לעבוד ״אלוהים אחרים״ על פני ה׳. ואולם, האמונה האמיתית לא עמדה להיכחד מן הארץ. אלוהים שומר תמיד על ״שארית״ - קומץ של מאמינים העובדים אותו. אדם, שת, חנוך, מתושלח, נוח, שם, כל השושלת הזו לא חדלה לנצור ולהעביר מדור לדור את הדברים היקרים מפז, שה׳ גילה בנוגע לרצונו ולתכליתו. בנו של תרח הפך ליורש האמונה והתוחלת הללו. עבודת האלילים קרצה לו מכל עבר אך ללא הועיל. חדור אמונה בקרב חסרי אמונה, בלתי מושחת בידי הכפירה שפשה בכול, הוא דבק במסירות בעבודת ה׳ - אלוהי האמת האחד. ״קרוב יהוה, לכל-קוראיו - לכל אשר יקראהו באמת.״ (תהילים 145:18). הקדוש ברוך-הוא הודיע לאברהם את רצונו, והעניק לו ידע ברור על מצוות התורה ועל הגאולה שתושג באמצעות המשיח.

אברהם זכה להבטחה שהייתה יקרה במיוחד לליבם של בני דורו, הבטחה בדבר צאצאים רבים מספור וגדולה לאומית, ככתוב: ״ואעשך לגוי גדול, ואברכך, ואגדלה שמך; והיה, ברכה.״ נלוותה אליה הבטחה נוספת, יקרה יותר מכל הבטחה אחרת שהוענקה ליורש האמונה הזה, אשר הבטיחה כי משושלתו ייצא גואל העולם, ככתוב: ״ונברכו בך כל משפחת האדמה.״ ואולם, כתנאי ראשון להגשמת ההבטחות הללו הוא נדרש למבחן של אמונה - להקרבת קורבן.

כה אמר ה׳ אל אברהם: ״לך-לך מאךצך וממולדתך ומבית אביך, אל-הארץ, אשר אראך.״ כדי שאלוהים יכשיר אותו למלאכה הכבירה שהוטלה עליו בתור נוצר דבר ה׳ הקדוש, אברהם חייב להינתק מכל דבר המקשר אותו לחייו הקודמים. השפעתם של בני משפחה וקרובים תפריע להכשרה שה׳ ייעד לעבדו. עתה, כשאברהם שרוי בקרבה יתרה לשמיים, הוא חייב לשכון בקרב זרים. אופיו חייב להצטיין בסגולות מיוחדות, ועליו להיות שונה מכל העולם כולו, עד כדי כך שיתקשה להסביר את מהלכיו בפני מיודעיו. דברים רוחניים ניתנים לתפיסה באופן רוחני; לפיכך, מניעיו ומעשיו של אברהם נבצרו מהבנתם של קרובי משפחתו עובדי האלילים.

״מתוך אמונה ציית אברהם בהקראו לצאת אל מקום שהיה עתיד לקבל לנחלה, והוא יצא מבלי לדעת לאן ילך.״ (אל העברים יא:8). ציותו המוחלט של אברהם לה׳ הוא אחד הראיות המרשימות ביותר לאמונה בכתבי הקודש. לגבי דידו, ״האמונה היא בטחון בממשות הדברים המקווים, הוכחת דברים שאינם נראים.״ (פס׳ 1). בהסתמכו על ההבטחה האלוהית, בלי שהיה בידיו שמץ של ביטחון חיצוני לגבי הגשמתה, נטש אברהם את ביתו, את משפחת אביו ואת ארץ מולדתו, ויצא לדרכו, בלי לדעת לאן מועדות פניו, כדי ללכת בדרך שה׳ יתווה לפניו. ״מתוך אמונה התגורר בארץ ההבטחה כגר בארץ זרה, בשבתו באוהלים עם יצחק ויעקב אשר ירשו עמו את אותה ההבטחה.״ (אל העברים יא:9).

המבחן שאברהם נדרש לעמוד בו לא היה קל, והקורבן שנדרש ממנו לא היה קטן. קשרים עבותים קשרו אותו אל ארצו, משפחתו וביתו. ואולם, הוא לא היסס לציית לקריאת ה׳. לא התעוררו בו שום היסוסים בנוגע לארץ המובטחת - הוא לא תהה לרגע האם אדמתה פורייה, האם אקלימה יפה לבריאות, האם תעניק לו שפע של הזדמנויות להתעשר, האם קל יהיה לחיות בה. ה׳ אלוהים דיבר, ועבדו חייב לציית; מבחינתו, המקום המאושר ביותר עלי אדמות הוא המקום שה׳ ייעד למענו.

כמו אברהם, אנשים רבים מתנסים עדיין במבחני אמונה. על אף שהם אינם שומעים את קולו המפורש של אלוהים המדבר אליהם מן השמיים, ה׳ קורא להם באמצעות תורתו, דברו ואירועים המתרחשים ביד השגחתו. הם עשויים להידרש לעזוב עבודה טובה ששכר נאה וכבוד בצידה, לוותר על קשרי משפחה, קשרי ידידות וקשרים מועילים אחרים, להיפרד מקרובי משפחה, ולהתחיל לצעוד בדרך שנראית אך ורק רצופה תלאות ומחסור, הקרבה עצמית, ויתורים וקורבנות. אלוהים ייעד בעבורם מלאכת קודש; ואולם, חיי נוחות והשפעה מצד חברים וקרובים יפריעו להתפתחות של תכונות האופי הנחוצות לשם ביצועה. אלוהים קורא להם להתרחק מהשפעתם ומעזרתם של בני האדם, ומדריך אותם למקום שבו יזדקקו לעזרתו ויבטחו בו לבדו, וזאת, כדי להתגלות בפניהם. איזה אדם יהיה מוכן, ברגע שישמע את קריאת ההשגחה, לוותר על התוכניות שתיכנן ועל קשרי המשפחה והידידות שטיפח? מי יהיה מוכן לקבל על עצמו מחויבויות חדשות, להיכנס לתחומים לא מוכרים, לבצע את עבודת אלוהים בלב נכון ומסור, ולוותר על היקר לו למען המשיח? האדם שיעשה זאת הוא בעל אמונה כדוגמת האמונה שהייתה לאברהם, והוא יזכה, כמוהו, ל״כבוד עולמים גדול ורב עד מאד.״; לכבוד ״שסבלות הזמן הזה אינם שקולים״ כנגדו. (השנייה אל הקורינתים ד:17; אל הרומים ח:18).

ה׳ קרא לראשונה לאברהם כאשר התגורר באור כשדים; אברהם עקר לחרן מתוך ציות לקריאת ה׳. עד כה התלוו אליו בני משפחתו, משום שבנוסף לעבודת האלילים הם החלו לעבוד את אלוהי האמת. אברהם נשאר בחרן עד מותו של תרח. ואולם, על קבר אביו הוא שמע את קולו של ה׳ שציווה עליו לצאת לדרך. אחיו, נחור ובני משפחתו דבקו בביתם ובאליליהם. חוץ משרה, אשת אברהם, רק לוט, בנו של הרן, שמת מזה זמן רב, בחר לחלוק את חיי הנוודות של אבי-האבות. עם זאת, פמליה גדולה יצאה מארם-נהריים. אברהם היה בעל מקנה רב, רכוש רב מכל אוצרות המזרח ועבדים ושפחות רבים. משום שעקר לעד מארץ אבותיו, נטל עימו את כל אשר לו, ככתוב:״ כל-רכושם אשר רכשו, ואת-הנפש, אשר-עשו בחרן.״ בקרב פמליה זו היו אנשים רבים, שמניעים ושיקולים נעלים יותר משיקולים אישיים והשגת תועלת אישית הניעו אותם. במהלך שהותם בחרן, הדריכו אברהם ושרה אנשים אחרים לעבוד ולהשתחוות לאלוהי האמת. אנשים אלו קשרו את גורלם בגורל משפחתו של אברהם אבינו, והתלוו אליו בדרכו אל הארץ המובטחת. ״ויצאו, ללכת ארצה כנען, ויבואו ארצה כנען.״

הם עצרו לזמן מה באזור שכם. אברהם הקים את מחנהו בצילם של אלוני מורה, בעמק רענן ורחב ידיים, גדוש מטעים של עצי זית ורווי מעיינות גואים, השוכן בין הר עיבל המתנשא מצדו האחד, להר גריזים המתנשא מן הצד האחר. אבי אבותינו נכנס לארץ טובה ויפה - ״ארץ נחלי מים, עינית ותהומות יוצאים בבקעה ובהר. ארץ חיטה ושעורה, וגפן ותאנה ורימון; ארץ-זית שמן, ודבש. ״ (דברים ח:7, 8). ואולם, בעיניו של אדם זה שעבד את ה׳, צל כבד נח על ההרים המיוערים והמישורים הפוריים; הוא גילה כי: ״הכנעני אז בארץ.״ אברהם הגיע לארץ שאליה כלתה נפשו, אך מצא בה עם נוכרי ועובד אלילים. במטעים הוקמו מזבחות לאלילי שקר, וקורבנות של בני אדם הוקרבו על הפסגות הסמוכות. על אף שדבק בהבטחת ה׳, נטה אברהם את אוהלו כשרגשי מועקה מנבאים רע מציפים את ליבו. ואז, ״וירא יהוה אל-אברם, ויאמר, לזרעך אתן את-הארץ הזאת.״ אמונתו של אברהם התחזקה בשל הביטחון בשכינה ששרתה עימו ולא הפקירה אותו לחסדי הרשעים. ״ויבן שם מזבח, ליהוה הנראה אליו.״ משם, כשהוא עדיין נע ונד, העתיק אברהם תוך זמן קצר את אוהלו לאזור אחר, בסמוך לבית אל, ושוב הקים בו מזבח לה׳ וקרא בשמו.

אברהם, שהיה ״ידיד האלוהים״, הוא מופת ראוי בעבורנו. הוא הקדיש את חייו לתפילה. כל אימת שנטה את אוהלו הקים בקרבתו מזבח, וזימן את אנשי המחנה להצטרף אליו למנחת הבוקר והערב. כאשר העתיק את אוהלו למקום אחר, נותר המזבח על תילו. בשנים שבאו לאחר מכן, היו מקרב הכנענים הנוודים אנשים שאברהם הרביץ בהם תורה; כל אימת שאחד מהם חלף בדרכו על פני מזבח כזה, הוא ידע מי היה כאן לפניו, וכאשר נטה שם את אוהלו תיקן את המזבח וסגד לאלוהים החיים.

אברהם המשיך במסעו דרומה אל הנגב, ושוב נבחנה אמונתו. השמיים עצרו את גשמיהם, הנחלים יבשו בעמקים והעשב יבש במישורים. עדרי הצאן נותרו ללא מרעה ורעב כבד איים על המחנה כולו. האם אבי האבות לא פיקפק עתה בהדרכתה של יד ההשגחה? האם לא הביט אחורה בגעגועים למישורים הפוריים של אור- כשדים? כולם השתוקקו לדעת מה יעשה אברהם בשעה קשה זו, כאשר צרות נחתו עליו בזו אחר זו. כל עוד ביטחונו בה׳ נותר איתן, הייתה להם תקווה; הם היו סמוכים ובטוחים שה׳ אלוהים לצידו ושהוא עדיין מדריך אותו.

אברהם לא ידע כיצד להסביר את הדרכת ההשגחה; לא היה לו מושג ברור על ציפיותיו שלו, אבל הוא דבק בהבטחה ״ואברכך ואגדלה שמך; והיה, ברכה.״ בתפילה כנה שקל כיצד להציל את חיי אנשיו ועדריו, אך לא היה מוכן להניח לנסיבות לערער את אמונתו בדברי ה׳. כדי להימלט מן הבצורת בכנען, ירד אברהם מצריימה. הוא לא נטש את כנען; המצב החמור לא גרם לו לשוב לאור-כשדים שממנה הגיע, אשר לא סבלה ממחסור בלחם. ואולם, הוא ביקש מקום מקלט ארעי שיהיה קרוב ככל האפשר לארץ המובטחת, מתוך כוונה לשוב בהקדם אל המקום שה׳ ייעד בעבורו.

יד ההשגחה העליונה הביאה על אברהם את הניסיון הזה כדי ללמד אותו על ציות, אורך רוח ואמונה - לקחים לתועלתם של כל האנשים לעתיד לבוא אשר ייקראו לשאת סבל ומכאוב. אלוהים מדריך את בניו ללכת בדרך שאינה מוכרת להם, אך הוא אינו שוכח או זונח את האנשים ששמו בו את מבטחם. ה׳ הניח לצרות לפקוד את איוב אך הוא לא נטש אותו. הוא הניח ליוחנן, ״התלמיד האהוב על ישוע״, להיות מגורש לאי פטמוס העזוב, ואולם, בן האלוהים פגש אותו שם, ויוחנן זכה לראות בחזונו תמונות נשגבות של הוד והדר נצחיים. ה׳ הניח לניסיונות ולמצוקות לפקוד את עמו, כדי שציותם ומסירותם יעשירו אותם רוחנית, וכדי שאנשים אחרים ישאבו כוח מן המופת שלהם. ״כי אנוכי ידעתי את-המחשבת, אשר אנוכי חושב עליכם - נאום-יהוה: מחשבות שלום ולא לרעה, לתת לכם אחרית ותקוה.״ (ירמיהו כט:11). עצם הניסיונות המעמידים במבחן את אמונתנו, אמורים לקרבנו למשיח ולהביאנו להניח לרגליו את כל המשא והנטל הרובצים על כתפינו, ולחוות את המנוחה והשלום שהוא יעניק לנו בתמורה.

מאז ומעולם בחן ה׳ אלוהים את עמו בכור מצרף של מבחני סבל קשים. באש הכבשן מופרדים הסיגים מן הזהב הטהור של האופי המשיחי. ישוע צופה במבחן; הוא יודע מה נדרש כדי לטהר את המתכת היקרה עד שתשקף את זוהר אהבתו. הקדוש ברוך-הוא מחנך את עבדיו למשמעת באמצעות ייסורים קשים, המשמשים בוחן לאמונתם. הוא מבחין באנשים שניחנו בכוחות וביכולות העשויים להועיל בקידום פועלו, והוא מעמידם במבחן; יד ההשגחה מציבה אותם בתפקידים שבהם נבחן אופיים, ומגרעות וחולשות שהם לא ידעו על קיומן, מתגלות. הוא מעניק להם הזדמנות לתקן את המגרעות הללו ולהכשיר את עצמם לשירותו. הוא חושף בפניהם את חולשותיהם ומלמד אותם לסמוך עליו; זאת משום שהוא עזרם ומבטחם היחיד. וכך מושגת תכליתו. אנשים אלה הופכים מחונכים, ממושמעים וכשירים, מוכנים להגשים את התכלית הנשגבת שלמענה ניחנו בכוחות וביכולות אלו. כאשר אלוהים קורא להם לפעול, הם מוכנים ומזומנים לבצע את פקודתו, ומלאכי השמיים מסייעים בידם במלאכה שהוטלה עליהם לבצע עלי אדמות.

במהלך שהותו במצרים, אברהם הוכיח כי הוא אינו חף מחולשות וחסרונות אנושיים. כאשר הסתיר את העובדה ששרה היא אשתו, העיד הדבר על חוסר אמון בהשגחת ה׳, ועל היעדר האמונה החזקה והאומץ הנעלה שהפגין בחייו לעיתים קרובות באופן נאצל כל כך. שרה הייתה אישה יפת תואר ובעלת גוון עור בהיר; אברהם היה משוכנע שהמצרים כהי העור יחמדו את הזרה היפהפייה, וכדי להשיג אותה לעצמם לא יהססו לרצוח את בעלה. הוא סבר כי בכך שיציג את שרה בתור אחותו, לא יהיה אשם באמירת שקר, משום שהיא הייתה אחותו למחצה (היה להם אב משותף). ואולם, הסתרת המידע על הקשר האמיתי ביניהם היה מעשה רמאות. כל סטייה מדרך הישר, ולו הקלה ביותר, אינה טובה בעיני ה׳. בשל חוסר האמונה של אברהם, שרה הייתה נתונה עתה בסכנה גדולה. מלך מצרים ששמע על יופייה הרב, ציווה שיביאוה לארמונו מתוך כוונה לשאתה לאישה. ואולם, ה׳ הגן בחסדו הרב על שרה כאשר הכה את פרעה ואת בני ביתו בנגעים כבדים. פרעה ראה במכות הללו את יד אלוהים, והסיק מכך את האמת על המצב. בזעמו הרב על אברהם שהוליך אותו שולל, הוא הוכיח אותו והחזיר לו את אשתו, באומרו: ״מה- זאת עשית לי?....למה אמרת אחותי הוא? ואקח אותה לי לאשה; ועתה, הנה אשתך קח ולך.״

אברהם זכה לחסד רב מן המלך; אפילו עתה פרעה לא התיר שיפגעו בו או באנשיו; הוא פקד על אנשי המשמר ללוות אותם ולהגן עליהם בדרכם אל מחוץ למלכותו. באותה העת נחקקו חוקים שאסרו על המצרים לקיים כל מגע או קשרי ידידות עם רועי הארצות השכנות, ובכלל זה לאכול ולשתות בחברתם. פרעה שילח בשלום את אברהם, והוכיח במעשה זה את טובו ונדיבותו. ואולם, הוא ביקש ממנו לעזוב את מצרים משום שחשש להתיר לו לשהות בה. מבלי להיות מודע לכך עמד לחטוא קשות נגד אברהם ולהסב לו נזק חמור, אך אלוהים התערב והצילו מביצוע חטא כבד כל כך. פרעה ראה בנוכרי זה אדם שאלוהי השמיים כיבדוהו, ופחד להניח לאדם שזכה בחסדי השמיים באופן ברור כל כך להישאר בממלכתו. אילו אברהם יורשה לשהות במצרים, עושרו וכבודו שילכו ויגדלו יעוררו את קנאתם של המצרים או שיגרמו להם לחמוד את אשר לו ולפגוע בו, דבר שהמלך ייחשב אחראי לו, ושוב ילקו הוא ובני ביתו בנגעים קשים בשל כך.

האזהרה שניתנה לפרעה, שימשה מעתה ואילך כמגן לאברהם בקשריו עם עובדי האלילים. ומשום שהעניין לא יכול היה להישאר בגדר סוד הוא נודע ברבים, והכול נוכחו לדעת שאלוהי אברהם מגן על עבדו ונוקם על כל פגיעה בו; עשיית עוול לאחד מבניו של מלך המלכים היא דבר מסוכן. מחבר מזמורי התהילים התייחס לפרק זה בחייו של אברהם, כאשר אמר, בדברו על העם הנבחר, כי אלוהים ״ויוכח עליהם מלכים,״ כאשר ציווה: ״אל-תגעו במשיחי; ולנביאי, אל- תרעו.״ (תהילים קה: 15,14).

קיים דמיון מעניין בין הדברים שאברהם חווה במצרים לבין הדברים שצאצאיו חוו בה, כעבור דורות רבים. אברהם יורד מצריימה בשל הבצורת שפקדה את כנען; בני יעקב יורדים מצרימה בשל אותה סיבה. בשני המקרים מכה אלוהים את המצרים בנגעים קשים, ומוראם של בני ישראל נופל על המצרים. הן אברהם והן בני ישראל עוזבים את מצרים בעושר רב, עמוסי מתנות שקיבלו מעובדי האלילים.

אברהם במען

פרק זה מבוסס על בראשית יג׳:13 עד 15; יז׳:1-16; יח׳

אברהם שב לכנען כשהוא ״כבד מאד, במקנה, בכסף ובזהב.״ לוט עדיין היה איתו, והם שבו לבית אל, ונטו את אוהליהם בסמוך למזבח שאברהם הקים בעבר. במהרה גילו שניהם שהרכוש הרב שהיה לכל אחד מהם,

הביא עימו צרות רבות. במהלך הקשיים והניסיונות שהם עברו יחדיו שרתה ביניהם הרמוניה, אך השגשוג טמן בחובו סכנה של קרע. המרעה לא הספיק לעדריהם, ורועי אברהם ולוט שבאו לעיתים קרובות לידי ריב בשל כך, הביאו את הדבר לידיעת אדוניהם וביקשו מהם ליישב את הסכסוך. היה ברור שעליהם להיפרד. אברהם, שהיה מבוגר מלוט ובכיר ממנו בשל היותו דודו, אף עלה עליו בעושרו ובמעמדו; ואולם, הוא היה הראשון שהעלה ויזם תוכנית כדי לשמר את השלום ששרה ביניהם. למרות שכל הארץ כולה ניתנה לו מאת הקדוש ברוך-הוא בכבודו ובעצמו, הוא ויתר בחפץ לב על זכותו.

אברהם אמר ללוט :״אל-נא תהי מריבה ביני ובינך, ובין רעי, ובין רעיך: כי- אנשים אחים אנחנו. הלא כל-הארץ לפניך, הפרד נא מעלי: אם־השמאל ואימנה, אם-הימין ואשמאילה.״

בשעה זו באה לידי ביטוי רוחו האצילית והחפה מאנוכיות של אברהם. כמה רבים הם האנשים, שבהימצאם תחת נסיבות דומות יבחרו לדבוק, חרף כל הסיכונים, בזכויותיהם ובהעדפותיהם! כמה רבות הן המשפחות שנקרעו והתרחקו זו מזו בשל כך! כמה רבות הן הקהילות שהתפלגו, וכך הפכו את אמת הבשורה למשל ולשנינה בקרב הרשעים! ״אל-נא תהי מריבה ביני ובינך... כי-אנשים אחים אנחנו,״ לא רק אחים בדם, אלא אחים מתוקף היותנו עובדי אלוהי האמת. בניו של אלוהים ברחבי התבל משתייכים למשפחה אחת, ולכן אותה רוח של אהבה ופיוס אמורה לשרור בקרבם. ״אהבו איש את רעהו באהבת אחים כנה. הקדימו לנהוג כבוד איש ברעהו.״(אל הרומים יב:10) - זוהי תורתו של מושיענו. אם נתייחס בכבוד לזולת ונפעל תמיד על פי המצווה ״ואהבת לרעך כמוך״, אם נעשה למען הזולת את מה שאנו חפצים שיעשו למעננו, הדבר יבער את מחצית הרעות החולות של החיים. רוח של גדלות עצמית נובעת מן השטן; ואולם לב הנוצר את אהבת המשיח הוא לב רחב המבקש לגמול חסדים. ״כל אחד אל ידאג רק לענייניו, אלא גם לענייניו של זולתו.״ (אל הפיליפיים ב:4).

למרות שלוט חב את עושרו לקשריו עם אברהם, הוא לא הביע שום הכרת תודה לאדם שגמל עימו חסד רב כל כך. היה זה מן הנימוס לוותר על זכות הבחירה ולתת לאברהם לבחור כרצונו, אך תחת זאת הוא עשה כל מאמץ, מתוך אנוכיות מוחלטת, להשיג לעצמו את התועלת שנבעה מזכות הבחירה שנפלה לידיו. הוא נשא ״את-עיניו, וירא את-כל-כיכר הירדן, כי כולה, משקה... כגן-יהוה כארץ מצרים, בואכה צער.״ כיכר הירדן הייתה האזור הפורה ביותר בכנען, היא הזכירה למתבוננים בה את גן העדן האבוד, ודמתה ביופייה ובפוריותה לארץ מצרים הרוויה במי הנילוס, שממנה הם שבו אך לאחרונה. בכיכר הירדן היו אף ערים יפות ועשירות, שקרצו לסוחרים והזמינו אותם להשיג רווחים יפים בשווקיהן ההומים, בהן התנהל מסחר ער. מסנוור ממראות השפע והעושר הצפונים באזור, התעלם לוט מן הרעות החולות הרוחניות והמוסריות המתרחשות שם. תושבי הכיכר היו ״רעים וחטאים ליהוה מאד,״ אך הוא לא היה מודע לכך. ואם כן ידע זאת, לא העניק לעניין חשיבות רבה. הוא בחר ״את ניל-כיכיר הירדן,״ ולפיכך, ״ישב בערי הכיכר, ויאהל, עד-סדום.״ נבצר ממנו לחזות מראש בתוצאותיה המרות של הבחירה האנוכית שנטל!

לאחר הפרידה מלוט, ה׳ מעניק לאברהם הבטחה נוספת בדבר כל גבולות הארץ המובטחת. מיד לאחר שעקר לחברון ונטה את אוהלו תחת אלוני ממרא, בנה אברהם מזבח לה׳ במקום. כאן - על אדמת מישורי הרמה, בינות למטעי הזיתים וכרמי הגפנים, שדות הדגן המתנועעים ברוח ואדמות המרעה הנרחבות בהרים הסובבים שאווירם צלול כיין - התגורר אברהם, שבע רצון עד מאוד מחייו הפשוטים ומתפקידו כראש הבית, לאחר שהניח ללוט את התענוגות המפוקפקים של עמק סדום.

אברהם זכה לכבוד רב מעמי הארצות השכנות, שראו בו שליט חכם ורב עוצמה ומנהיג מוכשר. הוא לא הסתגר בד׳ אמותיו אלא ביקש להשפיע על שכניו. לחייו ולאופיו, שהיו שונים כל כך מאלה של עובדי האלילים, הייתה השפעה ניכרת, במיוחד בנוגע לאמונה האמיתית. נאמנותו לברית שכרת עם ה׳, והכבוד והחסד שנהג בזולת, הפיחו באנשים אמון, הערכה ואהדה כלפיו, וגדלותו הכנה עוררה בליבם רגשי כבוד והוקרה.

אברהם לא אחז באמונה כאילו הייתה אוצר יקר ערך שיש לנצור אותו מכל משמר, להגן עליו בקנאות וליהנות ממנו באופן בלעדי. לא תוכלו להחזיק באמונה ובה בעת לשמור אותה לעצמכם, משום שהלך רוח כזה מנוגד לחלוטין לעיקרי הבשורה. המשיח שוכן בלב המאמין, ולא ניתן להסתיר את אור שכינתו או לעמעמו. להפך, אור יקרות זה יהפוך זוהר יותר ויותר, כאשר מדי יום יתפוגגו ערפילי האנוכיות והחטא האופפים את הנשמה, על ידי קרניה הזורחות של שמש הצדקה.

אנשי האלוהים הם נציגי ה׳ עלי אדמות. הקדוש ברוך-הוא ייעד אותם לשמש כמאורות גדולים בקרב האפילה המוסרית השוררת בעולם הזה. בהיותם מפוזרים על פני הארץ - בערים, בעיירות ובכפרים, הם משמשים כעדים לה׳, ובאמצעותם מוסר ה׳ לעולם חסר האמונה את הידע על רצונו ואת נפלאות חסדו. תכליתו של ה׳ היא שכל בני האדם הנוטלים חלק בישועה הגדולה יהפכו למבשריה ויפיצו את שמו בעולם. יראת השמיים וחסידותו של האדם המשיחי מהווים מופת שבאמצעותו שופטים האנשים הגשמיים את הבשורה. היכולת לשאת קשיים וניסיונות באורך רוח, קבלת ברכות בהכרת תודה, ענווה, אדיבות, חסד ואהבה - אלו הם האורות שהמשיחיים מקרינים על העולם, ובכך חושפים את הניגוד השורר בין האור לחושך, הנובע מאנוכיות הלב האנושי.

עשיר באמונתו, איתן בציותו, מרשים בנדיבותו, צנוע ועניו בפשטות חייו כנווד, נהג אברהם בחוכמה רבה גם במגעיו עם בני האדם, והיה אף מיומן בלחימה. על אף שנודע כמייסדה של דת חדשה, התייחסו אליו שלושה מלכים )אחים שמלכו על עמי הגויים במישורים בהם שכן אברהם), בידידות רבה, והזמינוהו לכרות עימם ברית לחיזוק הביטחון באזור, משום שבאותה עת מלאה הארץ חמס ודיכוי. במהרה, נקרתה בפני אברהם ההזדמנות ליהנות מיתרונותיה של ברית זו.

כדרלעמר, מלך עילם, כבש את כנען 14 שנים קודם לכן, וחייב את תושביה להעלות לו מס. כמה מן השליטים התקוממו נגדו עתה, ולכן, מלך עילם בלוויית ארבעת בני בריתו וצבאותיהם, פלשו שוב לארץ במטרה לדכא את המרד. חמשת מלכי כנען איחדו את כוחותיהם ונלחמו עם הפולשים בעמק השידים, אך נחלו תבוסה ניצחת. רבים מכוחותיהם נפלו חללים, ואלה שהצליחו להימלט מצאו מקלט בהרים. המנצחים בזזו את ערי כיכר הירדן ולקחו עימם כשלל מלחמה רכוש רב ושבויים רבים מתושבי הערים הללו, ובתוכם לוט ובני משפחתו.

אברהם, אשר שכן בבטחה ובשלווה באלוני ממרא, שמע מאחד הפליטים על אודות הקרב ועל האסון שפקד את לוט, אחיינו. כשליבו חף מתרעומת על חוסר הכרת התודה של לוט, התעוררו בו עתה רגשי חיבה כלפיו, והוא היה נחוש בדעתו להיחלץ לעזרתו ולשחררו מן השבי. בחפשו בראש וראשונה אחר רצון ה׳, החל אברהם להתכונן למלחמה. הוא גייס 318 מנעריו המאומנים, שהוכשרו ליראת ה׳ ולשרות אדונם, ואף היו מיומנים בשימוש בכלי נשק. בעלי בריתו, ממרא, אשכול וענר חברו אליו עם צבאותיהם, ויחדיו הם יצאו במרדף אחר צבאות הפולשים. מלך עילם ובני בריתו חנו בדן, עיר ששכנה בגבולה הצפוני של כנען. משולהבים ושיכורים מניצחונם, ונטולי כל חשש מפני התקפה על ידי אויביהם המובסים, הם שקעו בחגיגות ובהילולות. אברהם פיצל את כוחותיו כדי לתקוף מכיוונים שונים, ופשט בלילה על הכוח הנסוג. מתקפת הפתע של אברהם, שהייתה עזה ובלתי צפויה כל כך, נחלה ניצחון מהיר. מלך עילם נרצח, וחייליו אחוזי האימה נסו בבהלה. לוט, משפחתו ויתר השבויים שוחררו כולם, ושלל רב נפל בידי המנצחים. אברהם, שפעל בחסות ה׳, נחל ניצחון מזהיר. עובד ה׳ זה לא רק עשה שירות כביר למען ארצו אלא אף הוכיח את אומץ ליבו. עתה התברר כי צדקה איננה פחדנות, וכי אמונתו של אברהם הפיחה בו אומץ לשמור על הצדק ולהגן על העשוקים. גבורתו הפכה אותו בעל השפעה רבה בקרב השבטים השכנים. עם שובו מן המלחמה, יצאו לקראתו מלך סדום ופמלייתו כדי לחלוק לו כבוד. מלך סדום הפציר באברהם לקחת לעצמו את הרכוש שהציל מן הבוזזים ולהחזיר לו את השבויים בלבד. על פי מנהגי המלחמה באותם הימים, השלל היה שייך למנצחים. ואולם, אברהם לא יצא למשימה מתוך תאוות בצע, ולכן סירב לנצל את חסרי המזל, ודרש שבני בריתו יקבלו את כל החלק שהגיע להם.

רק מעטים שהתנסו במבחן כזה, ינהגו באצילות נפש רבה כל כך כדוגמת אברהם; רק מעטים יעמדו בפני הפיתוי לקחת לעצמם שלל רב ועצום. המופת של אברהם מהווה תוכחה כנגד רוח של בצע-כסף השורה בקרב שכירי חרב. אברהם ייחס חשיבות עליונה לצדק ולזכויות האדם. התנהגותו משמשת מופת למצוות ה׳: ״ואהבת לרעך כמוך.״ (ויקרא יט:18). אברהם אומר למלך סדום: ״הרמתי ידי אל-יהוה אל עליון, קונה שמים וארץ. אם־מחוט ועד שרוך-נעל, ואם-אקח מכל- אשר-לך; ולא תאמר, אני העשרתי את-אברם.״ הוא לא ייתן להם את ההזדמנות לחשוב שהוא יצא למלחמה במטרה להתעשר, ואף לא ייתן להם פתחון פה לייחס את עושרו למתנותיהם או לחסדם. אלוהים הבטיח לברך את אברהם והתהילה מגיעה רק לו.

אדם נוסף שיצא לקבל בברכה את פני המנצח היה מלכיצדק, מלך שלם, שהביא עימו לחם ויין כדי להשיב את נפשם של החיילים. בתור ״כהן לאל עליון,״ הוא בירך את אברהם והילל את ה׳ על שנתן תשועה גדולה כל כך ביד עבדו. ואברהם העניק לו ״מעשר נוכל.״

אברהם שב בשמחה למחנהו ולעדריו אך מחשבות מטרידות עלו במוחו. הוא היה איש-שלום והתרחק ככל האפשר מיריבות ומריב, ועתה נזכר באימה במחזות הטבח המזוויעים שהיה עד להם. ואולם, העמים שאת צבאותיהם הביס, ישובו ללא ספק לתקוף את כנען ויראו בו מטרה לנקמתם. אם מעתה ואילך הוא יהיה מעורב במלחמות העמים בכנען, הדבר יגזול ממנו את שגרת חייו השלווה. יתר על כן, עד כה הוא טרם כבש את כנען, ואף אפסה בו כל תקווה להולדת יורש שיזכה בהגשמת הבטחת ה׳.

בחזיון לילה נשמע שוב קולו של ה׳: ״אל-תירא״ אמר מלך המלכים לאברהם, והוסיף: ״אנוכי מגן לך - שכרך, הרבה מאד.״ אך אברהם היה מוטרד ומדוכא כל כך מן התחושה מבשרת הרע שקיננה בו, עד שלא הצליח לקבל את הבטחת ה׳ באותו ביטחון עיוור שהיה בו לפנים. הוא התפלל וביקש לקבל הוכחה ממשית להתגשמות ההבטחה. שכן, כיצד תתגשם הבטחת הברית בשעה שה׳ טרם חנן אותו בבן? ״ויאמר אברם, אדוני יהוה מה-תתן-לי, ואנוכי, הולך ערירי; ו-בן־משק ביתי״ הוא יורשי. אברהם העלה את ההצעה לאמץ את אליעזר, עבדו הנאמן, לבנו וליורש כל רכושו, אך אלוהים הבטיח לו כי יורשו ייוולד מזרעו שלו. אז הוביל אותו ה׳ אל מחוץ לאוהל והורה לו להביט בשמיים הזרועים אינספור כוכבים מנצנצים, ולאחר שאברהם עשה כמצוותו, נשמעו המילים ״כה יהיה זרעך.״ ״והאמן אברהם ביהוה ויחשבה לו צדקה.״ (אל הרומים ד:3).

אבי האבות והאומה הפציר שוב בה׳ שיעניק לו סימן מוחשי שיחזק ויאשש את אמונתו, וישמש הוכחה לדורות הבאים בדבר קיום מטרותיו רבות החסד של ה׳ בעבורם. הקדוש ברוך־הוא הואיל בחסדו לכרות ברית עם עבדו, באמצעות טקסים שהונהגו בחברה האנושית לשם אשרור ההתחייבות. בהתאם למצוות ה׳ הקריב אברהם עגלה, עז ואיל בני שלוש שנים, ביתר אותם לשניים, והניח את הבתרים זה לעומת זה במרחק-מה ממנו. הוא הוסיף עליהם תור וגוזל, שאותם לא ביתר לשניים. לאחר שהשלים את מעשהו, עבר ביראת כבוד בין הבתרים, והבטיח לה׳ בשבועה חגיגית לציית לו תמיד. דרוך וערני, עמד וצפה בפגרים עד שקיעת החמה, במטרה להניס את ציפורי הטרף, פן יטרפו או יטמאו אותם. סמוך לשקיעת החמה שקע אברהם בתרדמה עמוקה. ולפתע ״אימה חשכה גדולה, נופלת עליו.״ פחד גדול מן העלטה הכבדה נפל על אברהם וקולו של ה׳ נשמע, כשהוא מורה לאברם שלא לצפות לרשת את הארץ המובטחת מייד, שכן צאצאיו יירשו אותה רק כעבור דורות אחדים, ואף מתאר בפניו את סבלות צאצאיו בניכר עד שיבתם ארצה לכנען. תוכנית הגאולה נפרשה לפניו, והוא חזה במותו של המשיח - הקורבן הנשגב, ובביאתו השנייה בכבוד והדר. הוא חזה גם בארץ שיופיה שב על כנו והיא הפכה נאה כגן עדן, וניתנה לו לירושת עולמים בתור ההתגשמות הסופית והמוחלטת של ההבטחה.

בתור אות לברית שכרת ה׳ עם בני האדם, עברו כבשן מעלה עשן ולפיד אש בין הבתרים - סמליה של כבוד השכינה, ואיכלו אותם כליל. אברהם שמע שוב קול שאישש את מתן ארץ כנען לצאצאיו ״מנהר מצרים, עד־הנהר הגדול נהר- פרת.״

לאחר כ-25 שנים בכנען, ה׳ נגלה שוב בפני אברהם, ואמר לו: ״אני־אל שדי - התהלך לפני, היה תמים.״ אבי האבות והאומה נופל על פניו ביראת כבוד, וה׳ ממשיך ואומר לו: ״ואתנה בריתי, ביני ובינך; וארבה אותך, במאד מאד.״ כאות להגשמת הברית מחליף ה׳ את שמו של אברם לאברהם, כדי לסמל את היותו ״אב-המון גוים.״ שמה של שרי מוחלף אף הוא, והיא זוכה לשם שרה, שמשמעו ״שליטה״, ״נסיכה״, שכן כך הבטיח ה׳: ״ וברכתיה והיתה לגוים, מלכי עמים ממנה יהיו.״

בעת הזו ניתנה מצוות המילה לאברהם כדי שתשמש ״כחותם לצדקה שזכה בה בגלל האמונה בעודנו ערל.״(אל הרומים ד:11). אבי האבות והאומה וזרעו מצווים לקיים את מצוות המילה, שתשמש כאות חתום בבשרם, המעיד על הקודשתם לשירות ה׳ והפרדתם מעובדי האלילים, ואף תשמש עדות להיותם עם הסגולה של ה׳. קיום מצוות המילה תשמש אות להתחייבותם למלא את חלקם בתנאי הברית שה׳ כרת עם אברהם. הם אינם אמורים לקשור קשרי נישואים עם עובדי האלילים, משום שאילו יעשו זאת תתפוגג יראת הכבוד שלהם כלפי ה׳ ותורתו הקדושה; הם יתפתו ללכת בדרכיהם הרעות ולעשות כמנהגיהם הרעים, ואף יתפתו ליטול חלק בעבודת האלילים.

אלוהים חלק לאברהם כבוד רב. מלאכי השמיים ביקרו אותו ושוחחו עימו כידידים. כאשר משפטי ה׳ עמדו לפקוד את סדום, ה׳ לא הסתיר ממנו את הדבר, ולכן אברהם החל להפגיע בפניו בעבור החוטאים. ביקור המלאכים אצל אברהם, מהווה אף הוא מופת נאה להכנסת האורחים שלו.

כחום היום, בשעות הצהריים של ימות הקיץ, ישב אבי האבות בפתח אוהלו וצפה בנוף השליו, כשלפתע הבחין בשלושה עוברי אורח שהתקרבו אליו. טרם הגיעו אל אוהלו עצרו הזרים, כפי הנראה כדי להיוועץ בינם לבין עצמם באשר להמשך מסעם. אברהם לא חיכה עד שיבואו אליו ויבקשו את עזרתו; הוא קם ממקומו מייד, וכשראה שהם פונים בכיוון אחר, רץ אליהם והפציר בהם באדיבות רבה לחלוק לו כבוד ולהתארח בצל קורתו כדי לנוח ולהתרענן ממסעם. במו ידיו הביא להם אברהם מים כדי שירחצו את רגליהם מאבק הדרך. במו ידיו בחר במרכיבי המזון שירכיבו את סעודתם, וכאשר נחו בצל העצים נערכה לפניהם הסעודה ואברהם עמד לצידם, כולו אומר כבוד, בשעה שסעדו את ליבם ונהנו מהכנסת האורחים שלו. אלוהים ראה לנכון לתעד בדברו את מעשה האדיבות הזה, ומקץ כאלף שנה אוזכר המעשה בדברי השליח מלאי ההשראה: ״המתת אורחים אל תשכחו, כי יש אשר הכניסו אל ביתם מלאכים מבלי לדעת זאת.״ (אל העברים יג:2).

אברהם ראה באורחיו שלושה עוברי אורח עייפים, ולא שיער לעצמו שאחד מהם הוא ה׳ בכבודו ובעצמו, וכי יוכל לסגוד לו מבלי לחטוא. אך טיבם האמיתי של אורחיו נגלה עתה - היו אלה מלאכי השמיים. הם עשו את דרכם בשירות חרון אפו של ה׳ כדי להשחית את סדום, אך בטרם יעשו זאת הרעיפו ברכות על אברהם, איש האמונה. למרות שה׳ מחמיר בדין ומעניש על חטאים, הוא אינו מפיק הנאה מנקמתו. לדידו של האל שאהבתו אינסופית, השחתת סדום ועמורה היא בבחינת מעשה ״זר ומוזר״.

״סוד יהוה, ליראיו; ובריתו, להודיעם.״ (תהילים כה:14). אברהם חלק כבוד לאלוהים, וה׳ כיבד אותו כאשר שיתף אותו במועצתו וגילה באוזניו את סוד תוכניותיו. ״ויהוה, אמר: המכסה אני מאבךהם, אשר אני עשה,״ והבהיר בפני אברהם: ״זעקת סדום ועמורה כי-רבה; וחטאתם כי כבדה, מאד. ארדה-נא ואראה, הכצעקתה הבאה אלי עשו כלה; ואם-לא, אדעה.״ אלוהים ידע היטב את גודל רשעותה של סדום; ואולם, הוא הביע את דבריו בדרכם של בני האדם, כדי שצדקת מעשיו תובן להם. טרם יביא את משפטו על הרשעים, ה׳ בכבודו ובעצמו יבוא כדי לבחון את חומרת מעשיהם; אם יתברר כי לא חצו את גבולות החסד האלוהי, הוא יחנון אותם בהזדמנות לחזור בתשובה.

שניים ממלאכי ה׳ עזבו ופנו לדרכם, בהותירם את אברהם בחברת מלאך אחד, שעתה נודע לאברהם כי הוא בן האלוהים. לוט ובני ביתו שכנו עדיין באזור סדום. באמצעות אותה אהבה שהניעה את אברהם להיחלץ לעזרתם ולהצילם מידי אנשי עילם, הוא ביקש עתה להושיעם מגזירת משפט ה׳, אם ירצה בכך האלוהים.

בענווה וביראת כבוד שטח אברהם את תחינתו בפני הקדוש ברוך-הוא, ואמר: ״הנה-נא הואלתי לדבר אל-אדוני, ואנוכי עפר ואפר.״ בדבריו לא היה שמץ של ביטחון עצמי או התרברבות בצדקתו. הוא לא ביקש את חסד ה׳ בשל ציותו או מפאת הקורבנות שהקריב כדי לרצות את ה׳. כחוטא, הוא התחנן בעבור החוטאים. כל אדם ואדם החפץ לפנות לה׳ זקוק לרוח זו. אברהם הביע את אמונו בה׳, כמו ילד המעתיר בפני אביו האוהב. הוא התקרב אל מלאך ה׳ ושטח לפניו בתחינה את עתירתו. אף על פי שלוט התגורר בסדום, הוא לא נטל חלק ברשעות תושביה. אברהם סבר כי בעיר המאוכלסת בצפיפות רבה כל כך חייבים להימצא אנשים נוספים העובדים את אלוהי האמת. לפיכך, הוא התחנן בפני הקדוש ברוך-הוא: ״חללה לך מעשות כדבר הזה, להמית צדיק עם־רשע, והיה כצדיק, כרשע; חללה לך - השופט כל-הארץ לא יעשה משפט.״ אברהם לא עתר פעם אחת בלבד אלא שב והפציר בה׳ פעמים רבות. כאשר ה׳ נענה לבקשותיו, הוא נמלא אומץ והעזה, והמשיך בהפצרותיו עד שהשיג את ההבטחה שאם יימצאו בסדום אפילו עשרה צדיקים, ה׳ יחוס על העיר.

תפילתו של אברהם נבעה מתוך אהבה עזה בעבור נפשות האובדים. הוא תיעב את חטאי העיר המושחתת, הוא חפץ שהחוטאים ייוושעו. התעניינותו הרבה של אברהם בסדום אמורה לשמש מופת לדאגה שעלינו לחוש בעבור בני האדם שטרם שבו בתשובה. עלינו לטפח שנאה כלפי החטא אך אהבה ורחמים כלפי החוטא. נפשות רבות סביבנו עומדות לאבוד באותה רעה נוראה וחסרת תקווה שבאה על סדום. מדי יום מגיעה תקופת המבחן של חלק מבני האדם לקיצה. מדי שעה מתרחקים בני האדם יותר ויותר מחסד ה׳. היכן הן קולות האזהרה והתחינה המפצירים בחוטא להימלט מגורל נורא זה? היכן הן הידיים המושטות לעברו כדי לחלצו מציפורני המוות? היכן הם האנשים שיעתירו בעדו לפני ה׳ ללא הרף בענווה ובאמונה יוקדת?

הרוח ששרתה באברהם הייתה רוחו של המשיח. בן האלוהים בעצמו ובכבודו הוא מליץ היושר הדגול, המפגיע בעבור החוטאים. הוא, אשר שילם את מחיר ישועתו של החוטא, יודע היטב את ערכה של נפש האדם. המשיח גילה כלפי החוטא אהבה, שאותה רק החסד האינסופי יכול ליצור. בשעה שהתייסר בייסורי הצליבה וכתפיו שחו מעומס כובדם הנורא של חטאי העולם כולו שהושתו עליו, הוא נשא תפילה בעבור משמיציו ורוצחיו: ״אבי, סלח להם, כי אינם יודעים מה שהם עושים.״ (לוקס כג:34).

על אברהם אומר הכתוב כי הוא ידיד ה׳ ה״נקרא ׳אוהב אלוהים׳, ו״אב לכל המאמינים.״ (איגרת יעקב ב:23; אל הרומים ד:11). הקדוש ברוך-הוא מעיד על אבי האבות הנאמן: ״אברהם שמע בקולי ושמר את משמרתי, חוקי ומצוותי.״ וכן, ״כי ידעתיו, למען אשר יצוה את-בניו ואת-ביתו אחריו, ושמרו דרך יהוה, לעשות צדקה ומשפט - למען, הביא יהוה על-אברהם, את אשר-דיבר, עליו.״ אברהם נקרא להתכבד בכבוד רב: להפוך אב של אומה שתנצור את אמת ה׳ בעולם במשך דורות רבים - אומה שבאמצעותה יבורכו כל עמי התבל, עד ביאתו השנייה של המשיח המובטח. ה׳, אשר קרא לאבי האבות והאומה וייעד אותו לתפקידו הנכבד, ראה בו אדם ראוי לכבוד זה. ה׳ אלוהים הוא המדבר כאן. ה׳ אשר מבין לחקרן של המחשבות העמוקות ביותר ומעריך נכונה את בני האדם, אומר על אברהם: ״כיי ידעתיו.״ אברהם מצידו אמור לדבוק באמת ולא לבגוד בה מתוך מניעים אנוכיים. עליו לשמור את תורת ה׳ ולנהוג בצדק וביושר. אברהם לא רק יטפח בליבו שלו את יראת ה׳, אלא אף יחדיר את האמונה בה׳ בקרב בני ביתו. הוא יחנך את משפחתו לנהוג בצדק וביושר. תורת ה׳ תהיה לחוק בביתו.

מספרם של בני ביתו של אברהם היה למעלה מאלף איש. האנשים שאברהם לימד והדריך אותם לעבוד את האל האחד מצאו לעצמם בית במחנהו; וכאן, כמו בבית מדרש, הם למדו מפיו תורה שתכשיר אותם לשמש נציגיה של האמונה האמיתית. לפיכך, על כתפו של אברהם רבצה אחריות גדולה. הוא הדריך ראשי משפחות, העתידים ליישם את השיטות שבהן ניהל את ביתו בקרב משפחותיהם.

בימי קדם, כיהן האב בתור השליט והכוהן של משפחתו והייתה לו סמכות על ילדיו, גם כאשר הם נעשו בעלי משפחות משלהם. הצאצאים חונכו לראות באב את ראש הבית, הפוסק בעניינים חילוניים ודתיים כאחד. אברהם השתדל להנציח את השיטה הפטריאכלית משום שהיא תרמה לשימור הידע על ה׳. היה נחוץ ללכד את המשפחה כדי ליצור מחסום בפני עבודת האלילים, שפשה וחדרה עמוק כל כך בעולם. אברהם ביקש להגן בכל האמצעים שהיו בידיו על אנשי מחנהו, פן יחברו אל עובדי האלילים ויהיו עדים למנהגי עבודת האלילים - שכן ידע שקרבה אל הרשע תשחית, לאט ובאופן בלתי מורגש, את עקרונות הצדקה. הוא עשה כל מאמץ כדי להרחיק את בני ביתו מכל דת כוזבת, ולהטביע בנפש צאן מרעיתו את רושם גדולתו ותהילתו של אלוהים-חיים, בתור המושא האמיתי היחיד לסגידתם.

אלוהים הוא זה שערך את ההסדר החכם זה, שנועד להרחיק את עמו, רחוק ככל האפשר, מעובדי האלילים, ולהפוך אותם לעם השוכן בדד והמתבדל מעמי הגויים. ה׳ הבדיל והרחיק את אברהם מבני משפחתו עובדי האלילים, כדי שיחנך וידריך את בני ביתו הרחק מההשפעות המפתות שהיו סובבות אותם לו נשארו בארם נהריים, וכדי שהאמונה האמיתית תשומר באופן הטהור ביותר בידי צאצאיו ותעבור מדור לדור.

אהבתו של אברהם לילדיו ולבני ביתו הניעה אותו להגן על אמונתם ולמסור להם את הידע על מצוות ה׳ בתור המורשת היקרה ביותר שבידיו למסור להם, ואשר תועבר דרכם לעולם. בני ביתו למדו כי הם נתונים תחת שלטונו של אלוהי השמיים. הורים אינם אמורים לדכא את ילדיהם, וילדים אמורים לציית להוריהם. תורת ה׳ ייעדה לכל אחד ואחד במשפחה את תפקידו, ורק ציות למצוותיה יביא לאושר ולשגשוג בקרבה.

בדוגמה שנתן, בהשפעתו החרישית על חיי היומיום, שימש אברהם מופת איתן בקרב בני ביתו. יושרו הפנימי, רוחב ליבו ונדיבותו המופלגת, אשר זיכוהו בהערצתם של מלכים, הופגנו אף בביתו. חייו הפיצו ניחוח שנבע מאופיו האצילי והחינני, אשר גילה לעיני כול את קרבתו היתרה לשמיים. אברהם לא הזניח את העבד הנקלה ביותר במחנהו. בביתו לא נהגו במשוא פנים - לא היה חוק אחד לאדון וחוק אחר לעבד; לא נהגו כלפי העשיר כיאה לעשיר וכלפי העני כיאה לעני. הכול זכו ליחס זהה: אברהם נהג בכולם בחסד וברחמים, כיאה לנכבדים היורשים את הברכה ששרתה על חייו.

אברהם ״יצוה את-בניו ואת-ביתו אחריו״. הוא יקפיד לרסן את היצר הרע הטבוע בבניו, ולא ינהג בבני ביתו במשוא פנים. הוא לא ייכנע לתחושות של מחויבות משפחתית, שיורו לו לנהוג על פי צו רגשותיו המסולפים. אברהם לא רק יעניק לבני ביתו את ההדרכה הנכונה, אלא אף יאכוף את מצוות הצדק הישרות.

כמה מעטים הם האנשים בימינו אשר פוסעים בעקבות מופת זה! הורים רבים מונעים על ידי רגשנות עיוורת ואנוכית, הנקראת בטעות אהבה, ומתבטאת בהזנחת ילדיהם העושים ככל העולה על רוחם, משום שיכולת השיפוט שלהם טרם עוצבה ותשוקותיהם לא רוסנו. זוהי ההתאכזרות הגדולה ביותר כלפי בני הנעורים, ואף עוול גדול לעולם. ותרנותם של ההורים גורמת לאי סדרים במשפחה ובחברה. הדבר מחזק אצל הצעירים את התשוקה ללכת בעקבות נטיות ליבם במקום לעשות את רצון ה׳ ולהיכנע למצוותיו. וכך, הם גדלים כשליבם גדוש מרי נגד רצון ה׳, ומנחילים את רוח המרי וחוסר האמונה לילדיהם ולצאצאיהם לדורי דורות. שומה על ההורים לנהוג על פי המופת של אברהם: עליהם לשלוט בילדיהם ולדרוש מהם ללכת בעקבותיהם. יש ללמד ולאכוף את הציות לסמכות ההורית בתור הצעד הראשון לציות לסמכות האל.

ההקלה בחשיבות תורת ה׳, הרווחת אפילו בקרב מנהיגי הדת, היא הרת אסון. על פי משנתם שהפכה רווחת כל כך, מצוות ה׳ אינן מחייבות עוד את בני האדם. משנה זו זהה לעבודת אלילים מבחינת השפעתה על מוסריותם של בני האדם. אנשים המבקשים להחליש את דרישותיה של תורת ה׳ הקדושה, פוגעים ישירות ביסודות השלטון של התא המשפחתי ושל העמים כולם. הורים משיחיים הנכשלים בקיום המצוות אינם מצווים על בני ביתם ללכת בדרכי ה׳. מצוות ה׳ אינן הופכות לחוקה בביתם. הילדים שבגרו ויצרו משפחות משלהם אינם חשים מחויבים ללמד את ילדיהם את מה שאותם לא לימדו מעולם. מסיבה זו ישנן משפחות רבות כל כך הכופרות בה׳; זוהי הסיבה לכך שההשחתה המוסרית פושה בכול.

רק כאשר הורים יקיימו את מצוות ה׳ בלב שלם הם יהיו מוכנים לצוות על ילדיהם ללכת בדרכם. דרוש שינוי בנוגע לכך - שינוי עמוק ומקיף. שומה על ההורים לשנות את דרכם; שומה על ראשי קהילות ועל אנשים המשרתים בקודש לשנות את דרכם, משום שהכול זקוקים לה׳ בקרב ביתם. ברגע שהם יראו שהתחולל שינוי לטובה, הם ירגישו מחויבות להרביץ את תורת ה׳ לבני משפחותיהם וישימו את דבר השם נר לרגליהם. עליהם ללמד את ילדיהם שדבר ה׳ הוא קולו של האל הפונה אליהם, וכי עליהם לציית לו באופן מוחלט. עליהם ללמד את ילדיהם באורך רוח, בנועם וללא ליאות, ולהורות להם כיצד לחיות כדי לרצות את ה׳. ילדים הגדלים במשפחה כזו מסוגלים להתמודד עם הטעיותיה של הכפירה. הם רואים בכתבי הקודש את הבסיס לאמונתם, ובסיס איתן זה לא יימוט בידי גליה הגואים של הספקנות.

משפחות רבות מדי מזניחות את התפילה. ההורים חשים שאין להם זמן להתפלל שחרית או ערבית. הם אינם מסוגלים להקדיש דקות ספורות ביום כדי להודות לה׳ על שפע חסדיו - על השמש הזורחת וגשמי הברכה הגורמים לצמחייה לפרוח ולשגשג, ועל המלאכים המופקדים על ביטחוננו. אין להם פנאי כדי להתפלל ולבקש את עזרת ה׳ והדרכתו, ולעתור שהשכינה תשרה בביתם. הם יוצאים לעבודתם כשם שפר או סוס יוצאים למלאכת יומם, ללא מחשבה אחת על אלוהי השמיים. נשמותיהם של אנשים אלה יקרות כל כך, שבמקום להניח להן לאבוד לנצח נתן בן האלוהים את חייו כופר בעבור גאולתן; אך הערכתם של אנשים אלה לטובו ולחסדו הרב אינה עולה בהרבה על זו של הבהמות שיאבדו לנצח.

כמו אבות אבותינו, אנשים המתיימרים לאהוב את ה׳ צריכים להקים מזבח לה׳ בכל מקום בו הם נוטים את אוהלם. היום, יותר מאי פעם, נחוץ שכל בית ובית ישמש בית תפילה. על ההורים לשאת את ליבם השמיימה בתחינה מלאת ענווה, בעבור עצמם ובעבור ילדיהם. שומה על אב המשפחה המשמש ככוהן הבית, להניח מדי יום את מנחת הבוקר והערב על מזבח ה׳, בשעה שאישתו וילדיו חוברים אליו בתפילה ובהלל. בבית כזה ישוע ישמח לשכון.

מכל ביתו של אדם מאמין צריך לזרוח אור קדוש. אהבה צריכה לבוא לידי ביטוי הלכה למעשה. עליה ללבלב בקרב בני הבית ולהתבטא בכל קשריהם, בחיבה עדינה ומתחשבת ובאדיבות נטולת אנוכיות. ישנם בתים המתנהלים על פי עיקרון זה - בתים שבהם עובדים את ה׳ ואהבתו שוררת בהם. מבתים אלו נישא השמיימה ניחוח של תפילות השחרית והערבית כריח של קטורת, וה׳ מרעיף את חסדיו וברכותיו על המתפללים כמו טל השחר.

ביתו של אדם מאמין המתנהל כשורה הוא הוכחה לממשותה של האמונה המשיחית - הכפירה לא תוכל לסתור טיעון כזה. הכול יכולים להיווכח בגבורה הפועלת בקרב משפחה כזו ומשפיעה גם על הצאצאים; והכול בזכות ה׳, אלוהי אברהם, השורה עימם. אילו ינוהלו בתיהם של אנשים המתיימרים להיות משיחיים על פי תורת ה׳, הם ישפיעו בעוצמה רבה על סביבתם. הם יהיו ״אור העולם״! אלוהי השמיים פונה אל כל הורה נאמן באותן המילים שאמר לאברהם: ״כי ידעתיו, למען אשר יצוה את-בניו ואת-ביתו אחריו, ושמרו דרך יהוה, לעשות צדקה ומשפט. למען, הביא יהוה על-אברהם, את אשר-דבר, עליו.״

מבחן האמונה

פרק זה מבוסס על בראשית טז׳; יז׳:18-20; כא׳:1-14; כב׳:1-19

אברהם קיבל ללא עוררין את ההבטחה על הבן שייוולד לו, אך הוא לא חיכה עד אשר הקדוש ברוך הוא ימלא את הבטחתו בעיתו ובדרכו. התרחש עיכוב בהתאם לרצון ה׳, כדי לבחון את מידת אמונתו של אברהם בכוחו של האל; אבל הוא לא עמד במבחן. שרה סברה כי נבצר ממנה ללדת בגילה המתקדם, וכתוכנית למימוש תכליתו של האל הציעה שאברהם ייקח לו אישה שנייה מקרב שפחותיה. הפוליגמיה הפכה רווחת כל כך, עד שכבר לא נחשבה כחטא. למעשה, היא היוותה חילול תורת ה׳, ושימשה גורם משמעותי שהפר את שלום הבית וקדושת הנישואים. נישואיו של אברהם להגר הובילו להשלכות הרות אסון, לא רק למשפחתו אלא אף לדורות הבאים.

הכבוד שבמעמדה החדש כאשת אברהם החמיא להגר. היא קיוותה להיות אם לאומה הגדולה שתקום מצאצאיו, ועתה נמלאה גאווה ויהירות, והחלה להתייחס אל גבירתה בבוז. הקנאה ששרתה ביניהן טרדה את שלוות הבית, שבעבר שרתה שמחה בין כתליו. אברהם שנאלץ להקשיב לתלונות מצד שתי נשותיו, ניסה לשווא להשכין שלום בית. למרות שלקח את הגר לאישה עקב הפצרותיה של שרה, עתה הוכיחה אותו שרה וטפלה עליו את האשמה במצב. היא חפצה לגרש את צרתה, אך אברהם סירב לעשות זאת, שכן הגר עמדה להפוך לאם בנו, והוא השתעשע בתקווה שהוא יהיה הבן המובטח. אולם, הגר הייתה שפחתה של שרה, ולכן הוא הרשה לה לעשות בה כרצונה, ואמר: ״הנה שפחתך בידך - עשי לה, הטוב בעיניך״. רוח היהירות ששרתה בהגר לא יכלה לשאת את התאכזרותה של גבירתה כלפיה, אשר התעוררה עקב חוצפתה. ״ותענה שרי, ותברח מפניה״.

הגר ברחה אל המדבר, וכאשר ישבה לנוח על עין המים וחשה בודדה וגלמודה, הופיע לפניה מלאך ה׳ בדמות אדם. הוא פנה אליה במילים: ״הגר שפחת שרי״ כדי להזכיר לה את מעמדה וחובתה, ואז ציווה עליה לשוב אל גבירתה ולקבל עליה את מרותה: ״שובי אל גברתך, והתעני, ותחת ידיה״. אולם, דברי התוכחה של מלאך ה׳ רוככו בדברי עידוד ונחמה. הוא הוסיף ואמר לה: ״הרבה ארבה את זרעך, ולא יספר, מרוב״. הוא הורה לה לקרוא לבנה ישמעאל, שם שישמש תזכורת תמידית לחסד ה׳, ״כי שמע יהוה אל עניך״.

בהיות אברהם כבן מאה שנים, שב ה׳ והבטיח לו שייוולד לו בן, וכי יורש זה יהיה בנה של שרה. אולם, אברהם טרם הבין את הבטחת ה׳ לאשורה. הוא חשב מייד על ישמעאל, והמשיך להאמין כי מטרותיו המבורכות של ה׳ יתקיימו באמצעות ישמעאל. מתוך אהבתו כלפי בנו, קרא באוזני ה׳: ״לו ישמעאל, יחיה לפניך!״ הקדוש ברוך הוא שב והעניק לו הבטחה מפורשת שאין לטעות בה: ״אבל שרה אשתך יולדת לך בן, וקראת את שמו, יצחק; והקמתי את בריתי אתו לברית עולם, לזרעו אחריו״. אך ה׳, שלא שכח את תפילת האב, הוסיף ואמר:״ ולישמעאל, שמעתיך - הנה ברכתי אתו ... ונתתיו לגוי גדול״.

הולדת יצחק שאירעה בתום ציפייה ארוכה בת חיים שלמים, והיוותה את התגשמות פסגת תקוותיהם של אברהם ושרה, הביאה שמחה רבה למעונם. אך לדידה של הגר, אירוע זה שם קץ לשאיפות ולתקוות השווא שטיפחה בליבה. ישמעאל שגדל והיה לנער, נחשב בעיני כל בני המחנה כיורשו של אברהם: הוא הבן שיירש את נכסיו ואת הברכות שהובטחו לצאצאיו. עתה, הכול התעלמו ממנו; הגר וישמעאל שהתאכזבו קשות, שנאו את בנה של שרה. השמחה ששרתה במחנה עכרה את רוחם והגבירה את קנאתם, עד אשר ישמעאל העז ללגלג בגלוי על יורש הבטחת ה׳. שרה ראתה במזגו הסוער של ישמעאל מקור תמידי לריב ומדון, ופנתה אל אברהם ודחקה בו לגרש את הגר וישמעאל מן המחנה. אבי האבות נמלא צער רב. כיצד יוכל לגרש את ישמעאל, בנו היקר והאהוב? אובד עצות, פנה אברהם לה׳ והתחנן להדרכתו. באמצעות מלאך קדוש, הדריך ה׳ את אברהם להיעתר לבקשתה של שרה; אל לו להניח לאהבתו לישמעאל או להגר להיות לו למכשול, משום שרק בדרך זו ישובו האושר והשלווה לשרור במשפחתו. מלאך ה׳ העניק לו הבטחה מנחמת בנוגע לישמעאל: על אף ניתוקו מבית אביו, אלוהים לא יפקיר אותו; ישמעאל יוותר בחיים ויהפוך אב לאומה גדולה. אברהם ציית לקולו של מלאך ה׳, אך לא בלי צער עמוק וסבל עז. ליבו של האב היה כבד עליו ביגון שאין לתארו במילים, בשעה שהוא גירש מביתו את הגר ואת בנו.

המצווה שניתנה לאברהם שנגעה לקדושת הנישואים הייתה אמורה לשמש לקח לכל הדורות הבאים. היא מכריזה שעל בני הזוג לשמור בזהירות זה על זכויותיו ואושרו של זה, אפילו במחיר של הקרבה עצמית וויתורים גדולים. שרה הייתה האישה החוקית היחידה של אברהם. אף אישה אחרת לא הייתה זכאית לחלוק את הזכויות שהגיעו לה מתוקף היותה רעייה ואם. היא כיבדה והוקירה את בעלה, ולפיכך הוצגה בברית החדשה כמופת ראוי לשבח. אולם, היא לא הסכימה שליבו של אברהם יהיה נתון לאישה אחרת, ולכן ה׳ לא הוכיח אותה על כך שתבעה מבעלה לגרש את צרתה. הן אברהם והן שרה פיקפקו בכוחו של ה׳, וטעות זו היא שהובילה לנישואיי אברהם עם הגר.

אלוהים קרא לאברהם להיות אב למאמינים; חייו היו אמורים לשמש מופת של אמונה לדורות הבאים. אולם, אמונתו של אברהם לא הייתה תמימה. הוא הביע חוסר אמון בה׳ כאשר הסתיר את העובדה ששרה הייתה אישתו, וכן כאשר נישא להגר. אלוהים העמיד אותו במבחן נוסף כדי שיהפוך למופת הנשגב ביותר; היה זה המבחן הקשה והמעיק ביותר שאי פעם נקרא האדם לשאת. בחזיון לילה הורה ה׳ לאברהם ללכת אל ארץ המורייה, ולהקריב את בנו בתור קורבן עולה על אחד ההרים שהשמיים יכוונוהו אליו.

כאשר אברהם הצטווה להקריב את בנו, הוא היה בן מאה ועשרים שנה. אפילו בקרב בני דורו נחשב זקן. בתקופות מוקדמות יותר בחייו היה בו חוסן שסייע לו לשאת את קשיי החיים ולהתייצב מול סכנות, אך עתה, להט נעוריו חלף מזמן. אדם בוגר הנמצא בשיא חוסנו ומרצו עשוי להתמודד באומץ עם תלאות וקשיים, אשר יחלישו את ליבו בתקופות מאוחרות יותר בחייו, כשרגליו יתנודדו עליי הקבר. אולם, אלוהים שמר את הניסיון האחרון והקשה ביותר בו נתנסה אברהם, עד לעת שבה הוא היה שבע ימים, ונטל שנותיו המעיק גרם לו להשתוקק להגיע אל המנוחה מטרדות החיים.

אבי האבות והאומה שכן בבאר שבע ונהנה מעושר ומכבוד. הוא היה עשיר מאוד וזכה לכבוד רב ממלכי הארץ, שהוקירוהו כשליט רב עוצמה. אלפים מבני הבקר והצאן שלו כיסו את פני המישורים שהשתרעו סביב מחנהו. מכל עבר ניצבו המוני אוהלים - מקום משכנם של מאות מעבדיו הנאמנים. הבן שהובטח לו, גדל לנגד עיניו עד שבגר. אך למעשה, גולת הכותרת של ברכת שדי לאבי האומה שחי חיי הקרבה, הייתה מתת של כוח סבל ואורך רוח, עד להגשמת התקווה שנתעכבה בידי שמיים.

מתוך ציות שנבע מאמונה עזב אברהם את מולדתו והתרחק מקברות אבותיו ומבית משפחתו. הוא נע ונד כנוכרי בארץ המובטחת. הוא חיכה ארוכות עד הולדת היורש המובטח. על פי מצוות ה׳, הוא גירש את בנו ישמעאל. ועתה, כאשר הבן שאליו ייחל אבי האבות והאומה במשך זמן כה רב בגר והגיע למצוות, האמין אברהם כי הוא חוזה סוף סוף בפרי תקוותיו. ודווקא אז בא עליו ניסיון גדול יותר מכל הניסיונות הקודמים.

מצוות ה׳: ״קח נא את בנך את יחידך אשר אהבת, את יצחק, ולך לך... והעלהו שם, לעולה, על אחד ההרים, אשר אומר אליך,״ ודאי ציערה ושברה את ליבו של האב. יצחק היה אור הבית, נחמתו בימי זקנותו, ומעל הכול, הוא היה יורש הברכה המובטחת. לו היה מאבד את בנו עקב מחלה או אסון, היה הדבר שובר את ליבו של האב האוהב ומוריד אותו ביגון שאולה; אך אברהם צווה לשפוך את דמו של בנו היקר במו ידיו. הדבר נראה בעיניו כמעשה איום ונורא ואף בלתי אפשרי.

השטן שעמד בקרבתו רמז לו שבוודאי הוטעה, שכן מצוות ה׳ מורה מפורשות: ״לא תרצח״, ואלוהים לא ידרוש ממנו לעשות את מה שאסר. אברהם יצא מן האוהל, וכאשר נשא מבטו אל השמיים השלווים שנצצו באינספור כוכבים, נזכר בהבטחה שניתנה לו לפני חמישים שנה בקירוב, על אודות זרעו שיהיה רב ככוכבי השמיים. אם הבטחה זו אמורה להתגשם באמצעות יצחק, כיצד ייתכן שהוא אמור ליטול את חייו? אברהם התפתה להאמין כי הוטעה. מתייסר בספקות שעלו על ליבו, השתטח אברהם על האדמה והתפלל כשם שלא התפלל מעודו. הוא ביקש אישור כלשהו למצוות ה׳, שיורה לו אם עליו לבצע חובה נוראה זו. הוא נזכר במלאכים שנשלחו אליו כדי לגלות לו את תכליתו של ה׳ בהשמדת סדום, ולהעניק לו את ההבטחה בדבר יצחק בנו. לפיכך, הוא הלך למקום בו פגש מספר פעמים את מלאכי ה׳, בתקווה לפגוש אותם שוב ולקבל הנחייה נוספת; אך אף מלאך לא חש לעזרתו. אפלה נוראה אפפה אותו, אך מצוות ה׳ הידהדה באוזניו: ״קח נא את בנך את יחידך אשר אהבת, את יצחק״. הוא חייב לציית לה ולא יעז לדחות את ביצועה. בקרוב יעלה השחר ועליו לצאת לדרך.

בשובו לאוהלו, פנה אברהם אל יצועו של יצחק, שם שכב הנער, שקוע בשינה עמוקה, שלווה וזכה, כשנתם של בני הנעורים. לרגע הביט האב בפניו האהובים של בנו, ואז פסע ברעד אל יצועו ונשכב לצידה של שרה, שהייתה אף היא שקועה בשינה. האם עליו להעירה כדי שתחבק פעם נוספת את בנה? האם עליו לספר לה על מצוות ה׳? הוא השתוקק לשפוך בפניה את מועקת ליבו, ולחלוק עימה את האחריות הנוראה שרבצה עליו; אולם, החשש שמא שרה תעכב בידו עצר אותו. יצחק היה משוש חייה ומקור גאוותה; נפשה הייתה קשורה בנפשו, חייה כרוכים בחייו; האם המסורה והאוהבת עלולה לסרב לוותר על בנה יחידה.

לבסוף, העיר אברהם את בנו וסיפר לו על מצוות ה׳, אשר הורה לו להקריב קורבן על אחד ההרים הרחוקים. יצחק יצא מדי פעם בחברת אביו כדי לעבוד את ה׳ באחד מן המזבחות השונים, שהיוו ציוני דרך למסעות אברהם. לכן, ההזמנה להתלוות אליו פעם נוספת לא עוררה בו פליאה. ההכנות לדרך הושלמו במהרה. עצי העולה הועמסו על החמור, והם יצאו לדרך בלוויית שני נערים מעבדי אברהם.

האב והבן פסעו בשתיקה זה לצד זה. אבי האבות שקע במחשבות על סודו המעיק; לא היה לו כל רצון לדבר. מחשבותיו נדדו לאם הגאה והאוהבת, ולרגע בו יהיה עליו לשוב אליה בגפו. הוא ידע היטב כי סכין תינעץ בליבה בשעה שייוודע לה על דבר הסכין שקיפחה את חיי בנה.

יום זה, שהיה היום הארוך ביותר בחיי אברהם, נמשך באיטיות עד סופו. בשעה שבנו ועבדיו ישנו, הוא בילה את הלילה בתפילה, מקווה בכל ליבו שמלאך יישלח אליו מן השמיים כדי להודיעו שהמבחן תם, וכי הנער יכול לשוב לאימו בריא ושלם. אולם, נפשו המיוסרת לא זכתה להקלה. לפניו יום ארוך נוסף ולילה נוסף של תפילה וכניעה לה׳. כל אותה עת, המצווה שתהפוך אותו לאב שכול, עדיין הידהדה באוזניו. השטן עמד בקרבת מקום כדי ללחוש על אוזנו ספקות ולעורר בו חוסר אמונה, אך אברהם עמד בפני רמיזותיו. ביום השלישי, בשעה שהם עמדו לצאת לדרך, אבי האבות נשא את מבטו צפונה וראה את הסימן המובטח: ענן כבוד ה׳ ריחף מעל הר המורייה, ואברהם זיהה את הקול שדיבר אליו מן השמיים.

אפילו עכשיו, אברהם לא התמרמר נגד ה׳. כדי לחזק את נפשו הגה בהוכחות על טובו ונאמנותו של האל. הוא זכה בבן זה באורח לא צפוי; האם לאדון השמיים שהרעיף עליו מתת יקרה זו אין זכות לקחתה בחזרה? חדור אמונה הוא נזכר בהבטחה שניתנה לו: ״כי ביצחק יקרא לך זרע״, וכי ה׳ הבטיח כי ירבה את זרעו כחול אשר על שפת הים. יצחק נולד באורח נס. האם הגבורה שהעניקה לו חיים לא תוכל להשיב לנער את חייו? אברהם, שהתבונן אל מעבר למציאות אל דברים שאינם נראים, דבק בדברי ה׳, ככתוב: ״בחושבו בלבו כי האלוהים יכול להקים אפלו מעם המתים״(אל העברים יא:19).

אולם, רק הקדוש ברוך הוא היה מסוגל להבין את גודל קורבנו של אב, אשר ויתר על בנו וניאות למסור אותו לידי מלאך המוות. אברהם חפץ שאיש זולת ה׳ לא יהיה עד לשעת הפרידה הזו. הוא ציווה על עבדיו להישאר מאחור, באומרו: ״שבו לכם פה עם החמור, ואני והנער, נלכה עד כה; ונשותחוה, ונשובה אליכם״. עצי העולה הועמסו על גבו של יצחק, הקורבן המיועד, האב נטל עימו ״את האש ואת המאכלת״, ויחדיו הם טיפסו לפסגת ההר. הנער תהה בליבו מהיכן ישיגו שה לעולה, עתה, כשהם רחוקים כל כך ממכלאות הבקר ומעדרי הצאן. לבסוף פנה יצחק אל אביו וקרא: ״אבי! ושאל בתמיהה: ״הנה האש והעצים, ואיה השה לעלה?״איזה ניסיון קשה! כמה חביבה ומכמירת לב הייתה המילה ״ אבי״, אשר פילחה את ליבו של אברהם כסכין! לא, לא עכשיו - הוא עדיין לא יכול היה לספר לו. אז השיב האב: ״אלוהים יראה לו השה לעולה, בני״.

הם הקימו את המזבח במקום המיועד, וערכו עליו את העצים. אז מסר אברהם לבנו בקול רועד את מסר המצווה האלוהית. תדהמה ואימה אחזו ביצחק כאשר נודע לו על מר גורלו, אך הוא לא הביע התנגדות. הוא יכול היה להימלט מן המוות שציפה לו, אילו בחר לעשות זאת. האב הקשיש ומוכה הצער, שהיה תשוש אחרי שלושה ימים מייסרים של מאבק פנימי, לא היה מסוגל להתנגד לבנו הצעיר והחסון. אך יצחק חונך מנערותו לציית לאביו מתוך רצון ואמון, וכאשר נגלתה בפניו תכלית האל, נכנע ומסר את עצמו בחפץ לב. הוא חלק את אמונתו של אברהם, וחש כי כבוד רב נפל בחלקו כאשר נקרא למסור את חייו כמנחה לאלוהים. הוא ניסה להקל על כאבו וצערו של אביו, וסייע בעדינות רבה לידיו הרפות של אביו הזקן לקשור את החבלים שכבלו אותו למזבח.

עתה נשמעו מילות פרידה, הוחלפו הצהרות אהבה אחרונות, נשפכו דמעות אחרונות וניתן חיבוק אחרון. האב לקח את המאכלת והניף אותה כדי לשחוט את בנו, אך לפתע משך את ידו. מלאך ה׳ קרא אל אבי האבות מן השמיים: ״אברהם אביהם!״ ואברהם השיב: ״הנני!״ שוב נשמע קול מן השמיים: ״ויאמר, אל תשלח ידך אל הנער, ואל תעש ליי, מאומה: כי עתה ידעתי, כי ירא אלוהים אתה, ולא חשכת את בנך את יחידך, ממני״.

אז ראה אברהם ״איל... נאחז בסבך בקרניו״. הוא חש כדי להביא את הקורבן החדש, והעלה אותו ״לעלה תחת בנו״. מתוך הכרת תודה ושמחה רבה נתן אברהם שם חדש למקום הקדוש: ״ יהוה יראה,״ שכן ה׳ הבטיח לו: ״אלוהים יראה לו״ [כלומר, ה׳ יבחר את הקורבן הראוי].

על הר המוריה חידש הקדוש ברוך הוא את בריתו עם אברהם ואישר בשבועה חגיגית את הברכה שהעניק לו ולזרעו לדורי דורות: ״בי נשבעתי נאום יהוה:כי יען אשר עשית את הדבר הזה, ולא חשכת, את בנך את יחידך. כי ברך אברכך, והרבה ארבה את זרעך ככוכבי השמים, וכחול, אשר על שפת הים; וירש זרעך, את שער אויביו. והתברכו בזרעך, כל גויי הארץ, עקב, אשר שמעת בקלי״.

פועל האמונה הכביר של אברהם ניצב כעמוד אש המאיר את דרכם של משרתי ה׳ לדורי דורות. אברהם לא ביקש להשתחרר מעול קיום מצוותו של ה׳. במהלך מסעם בן שלושת הימים היה לו שפע של זמן כדי לשקול את העניין ולהטיל ספק באלוהים, אילו הטה את ליבו לפקפק בו. ייתכן כי חשש שלו ישחט את בנו, בני האדם יראו בו רוצח, מעין קין שני, ואז יבוזו לתורתו וידחוה; בדרך זו, יבצר ממנו לגמול חסדים בקרבם. ייתכן שהוא התחנן לפני הקדוש ברוך הוא שיפטור אותו מעול המצווה הקשה בשל גילו הקשיש. אולם, אבי האבות והאומה לא התחפר באף אחת מן האמתלות הללו. אברהם היה בשר ודם; תשוקותיו ורגשי אהבתו לא היו שונים משלנו, אך הוא לא פיקפק לרגע ולא תהה באיזה אופן תתגשם הבטחת ה׳, לו יצחק יישחט על המזבח. הוא לא עצר כדי לדבר על ליבו הדואב. הוא ידע כי ה׳ אלוהים הוא ישר וצדיק בכל מצוותיו, ולכן ציית למצוותו כרוחה וכלשונה.

״והאמן אברהם ביהוה ויחשבה לו צדקה. וגם נקרא אוהב אלוהים״ (אגרת יעקב ב:23). שאול השליח אומר: ״ובכן דעו כי בני האמונה הם בני אברהם״(אל הגלטים ג:7). אולם, אמונתו של אברהם התגלתה בפועלו. ככתוב: ״אברהם אבינו, האם לא במעשיו נצדק בהעלותו את יצחק בנו על המזבח? רואה אתה כי האמונה עזרה למעשיו ומתוך המעשים השלמה האמונה״ (אגרת יעקב ב: 21, 22). אנשים רבים אינם מבינים את הקשר בין אמונה למעשים. הם יאמרו: ״האמינו במשיח ותיוושעו. אינכם צריכים לשמור את התורה״. אך אמונה אמיתית מתבטאת בציות. כה אמר המשיח לבני עמו חסרי האמונה: ״אם בני אברהם אתם, עשו כמעשי אברהם״ (יוחנן ח:39). ה׳ הכריז בנוגע לאבי המאמינים:״ עקב, אשר שמע אברהם בקולי; וישמר, משמרתי, מצותי, חוקותי ותורתי״ (בראשית כו:5). יעקב השליח אומר: ״כך גם האמונה, אם אין בה מעשים, מתה היא כשלעצמה״ (איגרת יעקב ב:17). יוחנן, שהרחיב את הדיבור על האהבה, אומר לנו: ״ הן זאת היא אהבת אלוהים, שנשמור את מצוותיו״ (איגרת יוחנן הראשונה ה:3).

ה׳ אלוהים ״הקדים לבשר לאברהם״ את הבשורה באמצעות הבטחות וסמלים (אל הגלטים ג:8), ואבי האבות תלה את אמונתו בגואל העתיד לבוא. כה אמר המשיח לבני עמו: ״אברהם אביכם שש לראות את יומי, ואכן ראה ושמח״ (יוחנן ח:56). האייל שהועלה לקורבן במקום יצחק ייצג את בן האלוהים העתיד לשמש קורבן במקומנו. כאשר גורלו של האדם נחרץ למוות בשל חילול תורת ה׳, האב שבשמיים, אשר הביט על בנו, אמר לחוטא: ״חייה! הנה סיפקתי כופר נפש תחתיך״.

הקדוש ברוך הוא ציווה על אברהם להקריב את בנו כדי להטביע בנפשו את רושם ממשות הבשורה, כמו גם לבחון את אמונתו. ה׳ התיר את הייסורים שאברהם נשא במשך הימים הקודרים של אותו ניסיון נורא, כדי שיחזה מבשרו ויבין דבר מה על גודל הקורבן שהבורא הנשגב והאינסופי הקריב בעבור גאולת האדם. שום מבחן אחר לא היה מייסר כל כך את נפשו של אברהם, כמו מבחן הקרבת בנו. הקדוש ברוך הוא מסר את בנו שלו למוות של ייסורים וקלון. המלאכים שחזו בהשפלתו ובייסורי נפשו של בן האלוהים לא הורשו להתערב, בניגוד למה שהתרחש במקרה של הקרבת יצחק. בשעתו הקשה של בן האלוהים לא יצאה בת קול שזעקה: ״עד כאן!״ מלך הכבוד מסר את חייו כדי להושיע את האנושות החוטאת. היש הוכחה משכנעת יותר לרחמיו האינסופיים ולאהבתו של הקדוש ברוך הוא? ״הוא אשר לא חשך את בנו שלו, אלא מסר אותו בעד כלנו, האם לא יעניק לנו איתו את הכל?״ (אל הרומים ח:32).

הקורבן שנדרש מאברהם לא נועד אך ורק לתועלתו שלו, או לתועלת הדורות הבאים בלבד; הוא יועד גם ללמד את דרי העולמות האחרים: מלאכי ה׳ הטהורים והקדושים. סלע המחלוקת בין המשיח לשטן, שעליו יוסדה תוכנית הגאולה, הוא הלקח הנצחי שניתן ליקום כולו. אברהם הפגין חוסר אמונה בהבטחות ה׳, ולכן, השטן קיטרג עליו לפני ה׳ ומלאכיו, האשימו באי ציות לתנאי הברית, וטען כי הוא אינו ראוי לברכותיה. אלוהים חפץ להוכיח את נאמנותו של עבדו בפני השמיים כולם, כדי ללמד שציות שאינו מוחלט אינו טוב בעיניו, ולגלות בפניהם רבדים נוספים בתוכנית הגאולה.

מלאכי השמיים היו עדים למחזה בו אמונתו של אברהם וכניעתו של יצחק הועמדו למבחן. היה זה ניסיון קשה בהרבה מן הניסיון שאדם הראשון התנסה בו. מבחינתם של אבות האנושות, הציות לאיסור שהוטל עליהם לא היה כרוך בסבל, אך המצווה שניתנה לאברהם דרשה הקרבה הכרוכה בייסורים גדולים ביותר. כל השמיים כולם חזו בפליאה ובהתפעלות בציותו המוחלט של אברהם, שלא היה בו שמץ של הססנות. כל השמיים כולם שיבחו את נאמנותו. האשמותיו של השטן התבררו כהאשמות שווא. אלוהים הכריז באוזני עבדו: ״כי עתה ידעתי, כי ירא אלוהים אתה [על אף קטרוגו של השטן], ולא חשכת את בנך את יחידך, ממני״. הברית שנכרתה עם אברהם, ואשר אוששה בשבועה שניתנה לו בנוכחות דרי העולמות האחרים, העידה כי הקדוש ברוך הוא עתיד לגמול לו על ציותו.

אפילו המלאכים התקשו להבין לאשורם את רזי הגאולה - נבצר מהם להבין את הרעיון כי בן האלוהים, שליט השמיים, חייב למות בעבור החוטאים. כאשר אברהם נדרש להקריב את בנו, הדבר עורר עניין רב בקרב כל מלאכי השמיים. הם חזו בשקיקה בכל צעד וצעד שהיה כרוך בקיום המצווה. כאשר אברהם השיב על שאלת יצחק: ׳׳ואיה השה, לעולה?״ ואמר: ״אלוהים יראה לו השה לעולה״; כאשר משך האב את ידו בשעה שעמד לשחוט את בנו, וכאשר האייל שה׳ הראה לו הועלה לקורבן במקום יצחק - או אז הואר מסתורין הגאולה באור נגוהות; אפילו המלאכים הבינו ביתר בהירות את אמצעי החסד הנפלא שהקדוש ברוך הוא העניק בעבור ישועת האדם (איגרת פטרוס הראשונה א: 12).

הפיכת סדום ועמורה

פרק זה מבוסס על בראשית יט׳

םדום הייתה העיר היפה ביותר בערי כיכר הירדן, והיא שכנה במישור שהיה ״כגן־יהוה״ ביופיו ובפוריותו. צמחים טרופיים רבים צמחו וליבלבו באזור.

כאן היה בית גידולם של עצי התמר, הזית וכרמי הגפנים; ניחוח הפרחים נישא באוויר כל ימות השנה. שפע של יבולים עטו את השדות, ועדרי בקר וצאן כיסו את ההרים הסובבים. האומנות והמסחר תרמו להעשרת העיר הנפלאה ביותר על אדמות המישור. אוצרות המזרח עיטרו את ארמונותיה, ושיירות מן המדבר סיפקו שפע של סחורות יקרות לשווקיה. בהשקעה של מעט מחשבה או מאמץ קל ניתן היה להשיג בעיר כל צורך הנדרש לקיום, וכל השנה כולה נראתה בה כחגיגה אחת גדולה.

השפע ששרר בכל הוליד חיי מותרות וגאווה. העושר והבטלה הקשו את הלב, שהיה נקי מתלאות ומצער החיים. העושר והפנאי טיפחו את רדיפת התענוגות, ובני האדם התמכרו לתאוות חושניות. ״הנה־זה היה, עון סדום אחותך: גאון שבעת־לחם ושלות השקט, היה לה ולבנותיה, ויד־עני ואביון, לא החזיקה. ותגבהינה, וותעשינה תועבה לפני; ואסיר אתהן, כאשר ראיתי.״ (יחזקאל טז:49, 50). אין דבר נחשק יותר בעיני בני האדם מאשר עושר ופנאי, אולם, דברים אלו הולידו את החטאים שהביאו להשמדת ערי הכיכר. חיי הבטלה חסרי התועלת שניהלו תושביהן הפכו אותם טרף קל לפיתויי השטן. הם השחיתו את צלם האלוהים הטבוע בקרבם והפכו שטניים במקום קדושים. הבטלה היא אחת הקללות הנוראות ביותר העלולות ליפול על האדם, שכן היא מביאה לידי חטא ופשע. הבטלה מחלישה את השכל, מעוותת את התבונה ומשחיתה את הנשמה. השטן אורב במסתור, מוכן ומזומן להשמיד את בני האדם שאינם עומדים על המשמר, ועיתות הפנאי שבידיהם מזמנות לו שעת כושר לכבוש בעורמה את ליבם, באמצעות מסווה מצודד לב. שעת הכושר המוצלחת ביותר של השטן היא בבואו אל בני האדם בשעות הבטלה שלהם.

בסדום נערכו הילולות ומשתאות, ובני האדם השתכרו והשתוללו עד אובדן החושים. התאוות השפלות, הנתעבות והאכזריות היו שלוחות רסן. בני האדם זילזלו בגלוי בה׳, חיללו את מצוותיו והפיקו הנאה ממעשי חמס. לנגד עיניהם עמדה הדוגמה של דור המבול, והם ידעו היטב כי חרון אפו של ה׳ התגלה בהשמדתם, ואף על פי כן הם הלכו באותן דרכים רעות.

בשעה שלוט עקר לסדום, השחיתות טרם פשה בכול, והקדוש ברוך-הוא הניח בחסדו לקרני האור לזרוח בקרב האפלה המוסרית ששררה בה. כאשר אברהם הציל את השבויים מידי אנשי עילם, תשומת ליבם של בני האדם הוסבה לאמונה האמיתית. אברהם לא היה זר לאנשי סדום, וסגידתו לאל בלתי נראה הפכה מקור למשל ולשנינה בקרבם; אולם, ניצחונו על כוח צבאי חזק ממנו, והוויתור הנדיב מצידו על השבויים והשלל עוררו השתאות והערצה. אומץ ליבו ומיומנותו הצבאית זכו לשבח, ואיש לא יכול היה שלא להכיר בכוח עליון שהעניק לו את ניצחונו. רוחו האצילית והמסורה, שהייתה זרה כל כך לתושבי סדום האנוכיים, הייתה הוכחה נוספת לעליונות האמונה בה דבק באמצעות אומץ ליבו ונאמנותו.

מלכיצדק הרעיף על אברהם את ברכתו, והביע בכך כי הוא מכיר בה׳ בתור מקור כוחו וניצחונו של אברהם. ככתוב: ״ויברכהו, ויאמר: ברוך אברם לאל עליון, קונה שמים וארץ. וברוך אל עליון, אשר-מגן צריך בידך.״ (בראשית יד:19 ,20). ה׳ אלוהים דיבר ברוב חסדו אל אנשי סדום, אולם קרן האור האחרונה נדחתה על ידם, כשם שנדחו כל קרני האור שקדמו לה.

עתה עמד לרדת על סדום הלילה האחרון. ענני הנקמה כבר הטילו את צילם על העיר שהתמסרה למעשי רשעה. בשעה שהמלאכים הלכו וקרבו אל העיר כדי להחריבה, בני האדם חלמו על תענוגות ושפע. יומה האחרון בא והלך כתמול שלשום. ערב ירד על העיר היפה והשאננה. קרניה של השמש השוקעת אפפו את הנוף היפהפה, שלא היה דומה לו. קרירות הערב הזמינה את תושבי העיר לצאת מבתיהם, ורודפי התענוגות פסעו בהמוניהם ברחובות העיר, מבקשים למצות את תענוגות השעה עד תום.

באור הדמדומים הלכו וקרבו שני זרים אל שערי העיר. הם נראו כנוסעים שבאו ללון. איש לא יכול היה לזהות באותם עוברי אורח ענווים את מלאכי ה׳ רבי הכוח ומבשריו של משפט ה׳. ההמונים השאננים והעליזים לא שיערו לעצמם כי התנהגותם אל מלאכי השמיים הללו בעצם הלילה הזה, היא זו שתמלא את סאת חטאתם ותגזור עליהם את אובדן עירם האהובה וחייהם. אך בקרבם היה אדם אחד שנהג כלפי הזרים בחסד ובהכנסת אורחים, והזמינם לשהות בביתו. לוט לא ידע את זהותם האמיתית, אך הוא היה מורגל לנהוג באדיבות ובהכנסת אורחים; מידות אלה היו חלק בלתי נפרד מאמונתו - לקחים שאותם למד מן המופת של אברהם. אלמלא טיפח בקרבו רוח של אדיבות ודרך ארץ, היה עלול להיוותר בסדום ולאבוד עם תושביה. בתים רבים הסוגרים את דלתותיהם בפני הזר, סוגרים אותם בפני מלאך ה׳, העשוי לשאת מסר של תקווה ושלום בעבורם.

לכל פעולה בחיים, פעוטה ככל שתהיה, יש השלכות לטוב או לרע. מילוי או הזנחה של חובות פעוטים, עשויים לפתוח את הדלת לברכות גדולות או לאסונות כבדים ביותר. האופי נבחן בדברים הפעוטים. מעשי ההקרבה העצמית הצנועים, הנעשים מדי יום בלב חפץ ומתרונן, הם המעשים הטובים בעיני ה׳. איננו אמורים לחיות למען עצמנו אלא למען הזולת. רק אם נשכח את עצמנו ונטפח רוח אוהבת ותומכת, נוכל להפוך את חיינו לברכה. תשומת לב קטנה פה ושם, מחוות פעוטות ופשוטות - פעולות אלו תורמות רבות לאושר בחיים, והזנחתן תורמת לא מעט לאומללות האנושית.

לוט היה מודע להתעללות שציפתה לזרים בסדום, וראה לעצמו חובה להגן עליהם עם הגיעם לעיר. לכן הוא הציע להם להתארח בביתו. הוא ישב בשערי העיר כאשר האורחים הלכו וקרבו אליה. בראותו אותם קם לקראתם, השתחווה אפיים ארצה כדי לברכם, ואמר: ״הנה נא-אדיני, סורו נא אל-בית עבדכם ולינו...״ אך הם סירבו להזמנתו ואמרו נחרצות: ״לא, כי ברחוב נלין.״ בתשובה זו היו טמונות שתי מטרות: לבחון את מידת כנותו של לוט ולהיראות בורים לגבי טיבם של אנשי סדום, ולהעמיד פנים שהם מניחים כי בטוח ללון בלילה ברחוב. תשובתם של הזרים גרמה ללוט להיות נחוש עוד יותר שלא להפקיר אותם לחסדי האספסוף. הוא שב והפציר בהם לקבל את הזמנתו, עד שניאותו והתלוו אליו לביתו.

לוט קיווה להסתיר את כוונתו מהולכי הבטל שהסתובבו בשערי העיר, ולכן הוביל את אורחיו בדרך עוקפת; אולם, הפצרותיו החוזרות ונשנות עקב היסוסם וכן השתהותם בשערי העיר, גרמו להם להתבלט בשטח. בטרם שכבו לישון בביתו של לוט, התגודד האספסוף סביב הבית. היה זה המון רב, מנער ועד זקן, כולם כאחד משולהבים בידי היצרים האפלים ביותר. הזרים חקרו ודרשו על אודות אופייה של העיר, ולוט הזהיר אותם פן ייצאו מפתח ביתו באותו לילה. באותה שעה נשמעו קולות הצחוק והלעג של האספסוף, שתבע כי האורחים ייצאו מן הבית ויינתנו בידו.

לוט ידע שאם ירגיז את אנשי העיר ויעורר את חמתם, הם יפרצו בקלות אל ביתו. לכן יצא החוצה כדי לשכנעם לנהוג אחרת. הוא אמר להם: ״אל-נא אחי תרעו.״ הוא השתמש במילה ״?אחי״ במובן של ״שכני״, בתקווה לפייסם ולגרום להם להתבייש בכוונותיהם הרעות. אך דבריו היו כשמן למדורה. זעמם גבר והפך סוער כסופה. הם לעגו ללוט וטענו שהוא שם עצמו לשופט עליהם, ואף איימו לפגוע בו בצורה קשה יותר ממה שהתכוונו לעשות לאורחיו. הם התנפלו עליו, ועוד רגע קט היו קורעים אותו לגזרים, אלמלא ניצל בידי המלאכים. מלאכי ה׳ שלחו ״את- ידם ויביאו את-לוט אליהם הביתה; ואת-הדלת, סגרו.״ האירועים הבאים גילו את טיבם של האורחים ששהו בביתו: ״ואת-האנשים אשר-פתח הבית, הכו בסינוורים, מקטן, ועד-גדול; וילאו למצוא הפתח.״ אילולא לקו אנשי סדום בעיוורון כפול - זה של העיניים וזה של הלב, אילולא הניח להם ה׳ להקשות את ליבם, הייתה המכה שהונחתה עליהם מעוררת בליבם פחד וגורמת להם לחדול ממעשיהם הרעים. בלילה אחרון זה לא בוצעו חטאים חמורים יותר מאלה שבוצעו עד כה; אך חסד ה׳, שאותו ביזו בני האדם במשך זמן רב כל כך, חדל לבסוף לעתור בעבורם. יושבי סדום חצו את גבולות סבלנותו של האל - את ״הגבול הכמוס בין אורך רוחו של ה׳ וחרון אפו.״ אש חרון אפו עמדה להתעורר ולכלות את עמק שידים.

מלאכי ה׳ גילו ללוט את מטרת שליחותם: ״כי-משחתים אנחנו את-המקום הזה: כי-גדלה צעקתם את-פני יהוה, וישלחנו יהוה לשחתה.״ אותם זרים שלוט עשה כל מאמץ כדי להגן עליהם, הבטיחו עתה להגן עליו, ואף להציל את בני משפחתו שיימלטו יחד עימו מן העיר הרשעה. האספסוף שסבלנותו פקעה עזב לבסוף את המקום, ולוט יצא מביתו כדי להזהיר את בנותיו הנשואות. הוא חזר באוזני חתניו על דברי המלאכים: ׳קומו צאו מן-המקום הזה, כי-משחית יהוה את-העיר׳.״ אולם, הוא נראה בעיניהם כמשטה בהם. הם צחקו על דבריו, על מה שכינו ״פחדים חדורי אמונות תפלות״, ובנותיו הושפעו מבעליהן. הן הבנות והן הבעלים היו מרוצים ממצבם. הם לא מצאו שום סיבה לדאגה. הכל התנהל על מי מנוחות כפי שהיה מאז ומעולם. הם נהנו מעושר רב, והתקשו להאמין כי סדום היפה עומדת להירחב.

לוט שב לביתו בלב דואב וסיפר לבני ביתו ולאורחיו כי לא עלה בידו לשכנעם. עתה זרזו המלאכים את לוט והורו לו לקום, לקחת את אישתו ושתי בנותיו שחיו עדיין בביתו, ולצאת את העיר. אך לוט התמהמה. על אף שנמלא צער רב מדי יום בראותו את מעשי החמס בעיר, לא היה לו מושג של ממש על גודל החטאים המסואבים ומעשי התועבה שבוצעו בעיר הרשעה. הוא לא הבין לאשורם את נחיצותם הנוראה של משפטי ה׳, אשר ישימו קץ לעוונות. אחדות מבנותיו דבקו בסדום, ואישתו סירבה לעזוב את העיר בלעדיהן. המחשבה שעליו לעזוב את בנותיו, היקרות לו מכול, נראתה לו קשה מכפי שיוכל לשאת. הוא התקשה לעזוב את ביתו המפואר ואת העושר שצבר במו ידיו כל ימי חייו, וזאת כדי לצאת מעירו ולהפוך לנווד חסר-כל. מוכה צער התעכב בביתו, ממאן לעזוב. אלמלא מלאכי ה׳, הוא ובני ביתו היו אובדים יחד עם סדום. מלאכי ה׳ החזיקו ״בידו וביד-אשתו וביד־ שתי בנותיו, בחמלת יהוה עליו, ויצאוהו וינחוהו מחוץ לעיר.״

המלאכים נפרדו מלוט ומשפחתו ושבו לסדום כדי להחריבה. הוויה אחרת - ה׳, שבפניו עתר אברהם - קרבה אל לוט. בכל ערי הכיכר לא נמצאו אפילו עשרה צדיקים; אולם, במענה לתפילתו של אבי האבות, האדם היחיד שהיה ירא שמיים בסדום ניצל בידי מלאכי ה׳. המצווה שניתנה ללוט הייתה תקיפה להחריד: ״המלט על-נפשך! אל-תביט אחריך, ואל-תעמוד בכל-הכיכר! ההרה המלט, פן-תספה!״ היסוס ועיכוב יהיו עתה הרי גורל. אם לוט, אישתו ובנותיו יעיפו מבט ארוך אחד על העיר, אם ישתהו עוד רגע קט מפני שיתקשו לעזוב את ביתם הנאה, הדבר יעלה להם בחייהם. סערת המשפט האלוהי הושהתה אך ורק כדי לאפשר לפליטים אומללים אלה להימלט.

ואולם, לוט, מבולבל ואחוז אימה, התחנן בפני ה׳ וטען כי לא יוכל לעשות כפי שהצטווה, מחשש שהרעה תשיגו והוא ימות. החיים בעיר הרשעה, בקרב אנשים חסרי אמונה, החלישו את אמונתו. שר השמיים ניצב לימינו אך לוט התחנן על נפשו - כאילו בכלל אפשרי הדבר שה׳, אשר נהג בו באהבה ובחסד כה רב, יחדל להגן עליו. היה עליו לבטוח לחלוטין במלאך ה׳, ולהפקיד את חייו בידי אלוהים ללא היסוס ופקפוק. אולם, כמו רבים אחרים, הוא הגה לעצמו תוכנית חלופית: ״הנה- נא העיר הזאת קרבה לנוס שמה - והוא מצער; אמלטה נא שמה, (הלא מצער הוא?) - ותחי נפשי.״ שמה של העיר שהוזכרה בדבריו היה בלע, שלאחר מכן נקראה צוער. היא לא הייתה מרוחקת מאוד מסדום, וכמו סדום, הייתה מושחתת ונגזרה לשמד. אך לוט ביקש מה׳ לחוס עליה, בטענה שאין הוא מבקש אלא דבר פעוט; ה׳ נעתר לבקשתו והבטיח לו: ״הנה נשאתי פניך, גם לדבר הזה: לבלתי הפכי את־העיר, אשר דברת.״ גדול חסדו של הקדוש ברוך-הוא כלפי ברואיו התועים!

שוב נצטווה לוט במלוא החומרה להזדרז, שכן אש חרון אפו של ה׳ תעוכב לזמן קצר בלבד. אחת מן הפליטות שנסו על נפשן העזה להביט אחורה אל עבר העיר העשנה, והפכה לנציב מלח - מצבת זיכרון למשפט ה׳. אלמלא היסס לוט לציית לאזהרת המלאך אלא נמלט מייד לעבר ההרים - מבלי להתמהמה, מבלי לפצות פה, מבלי להתחנן או למחות, אף אישתו הייתה נמלטת מבעוד מועד וחייה היו ניצלים. תחת השפעה כזו, היא לא הייתה חוטאת בחטא שחרץ את מר גורלה. אולם, הססנותו והשתהותו של לוט גרמו לה להתייחס לאזהרת ה׳ בקלות ראש. כאשר אשת לוט ניצבה עדיין על אדמת הכיכר, ליבה דבק בסדום, ולכן אבדה יחד עם העיר. אשת לוט מרדה בה׳ והמרתה את פיו, משום שחרה לה על כך שמשפטיו הם שחרצו את דין בנותיה ורכושה לכליה. למרות שזכתה לחסד רב כאשר נקראה להימלט מן העיר הרשעה, חשה כי ה׳ נהג בה בחומרה, שכן היא ומשפחתה נאלצו להשאיר מאחור את רכושם שצברו במשך שנים, שנידון לכליה בהשמדת העיר. במקום לקבל בהכרת תודה את פתח ההצלה שזומן לה, היא הרהיבה עוז והביטה אחורה בכיסופים, אל אורח החיים של אותם אנשים שדחו את אזהרת ה׳. החטא שחטאה הראה כי היא לא הייתה ראויה להיוותר בחיים, שכן לא העריכה את הצלת החיים שזומנה לה.

שומה עלינו להיזהר פן נקל ראש באמצעי הגאולה שה׳ סיפק לישועתנו. ישנם משיחיים האומרים: ״אינני מעונין להיוושע, אלא אם כן זוגתי וילדיי ייוושעו יחד איתי.״ הם חשים כי לא יוכלו להתענג על העולם הבא ללא יקיריהם. האם אנשים המטפחים רעיון זה מבינים לאשורה את מידת קרבתם לה׳, לאור טובו וחסדו הרב כלפיהם? האם שכחו כי הם כבולים בעבותות האהבה, הכבוד והנאמנות החזקים ביותר בשירות בוראם וגואלם? ה׳ מזמין את כולם לחסות בחסדו; האם משום שידידינו או בני משפחתנו דוחים את אהבת המושיע שבאה לטובתם, גם אנו נפנה אליו עורף? גאולת הנפש יקרה מפז. המשיח שילם מחיר שאין לו שיעור בעבור ישועתנו, ואדם המוקיר את הקורבן הגדול הזה ומכיר בערכה של הנשמה, לא יבזה את חסד ה׳ כלפיו, רק מפני שישנם אנשים הבוחרים לעשות זאת. עצם העובדה שאנשים אחרים מתעלמים ממצוות ה׳ הצודקות והישרות, צריכה לעוררנו לשקוד על שמירתן ביתר שאת, וזאת כדי שנכבד את ה׳ ונדריך את כל מי שיעלה בידינו לקבל את אהבתו.

״השמש יצא על־הארץ; ולוט בא צערה.״ נראה שקרני החמה שהפציעו על ערי הכיכר נשאו עימם ברכה של שפע ושלווה. הרחובות התמלאו ושקקו חיים; הגברים עשו את דרכם - אלה למלאכת יומם ואלה לשעשועיהם. חתניו של לוט לעגו לחששותיו ולאזהרותיו של האיש הזקן ורפה השכל. לפתע פתאום - כשם שרעם לא צפוי מתגלגל משמיים בהירים ונטולי עננים - פרצה הסערה. ה׳ אלוהים המטיר מן השמיים אש וגופרית על ערי הכיכר הפורייה; ארמונותיה ומקודשיה, בתי מגוריה היקרים, גניה וכרמיה והמוניה העליזים ורודפי התענוגות, שרק אמש עלבו במלאכי ה׳ - כולם כלו באש. עשן השריפה היתמר אל־על כעשן של כבשן ענקי. עמק שידים הנאה הפך לשממה, מקום שלא ייבנה ולא ייושב לעולם - עדות לדורי דורות על ודאות משפטי ה׳ הפוקדים את עוונותיהם של בני האדם.

הלהבות שאיכלו את ערי הכיכר הטילו את אורן המתרה, המאיר לאורך הדורות עד ימינו אנו. לקח חמור ומטיל אימה עולה מסיפור זה. הוא מלמד אותנו שעל אף שה׳ בחסדו נוהג עם החוטאים באורך רוח, ישנו גבול שאותו בני האדם אינם אמורים לחצות בחטאיהם. כאשר הם מגיעים לגבול זה, החסד מושך מהם את ידו ומשפטי ה׳ פוקדים אותם.

מושיע העולם מכריז כי ישנם חטאים חמורים יותר מאלו שבעטיים אבדו סדום ועמורה. כל השומע את הזמנת הבשורה הקוראת לחוטאים לחזור בתשובה ואינו שם לב אליה, חטאו גדול יותר בעיני ה׳ מחטאי תושבי עמק שידים. חטא גדול עוד יותר הוא חטאם של אנשים המתיימרים לדעת את ה׳ ולשמור את מצוותיו, ועם זאת הם מתכחשים למשיח בהתנהגותם, באופיים ובאורח חייהם. לאור אזהרתו של המשיח, גורלה של סדום מהווה התראה חמורה, לא רק בעבור אנשים האשמים בחילול גלוי של מצוות ה׳, אלא אף בעבור אנשים המקלים ראש באור האלוהי ובזכויות המיוחדות שנשלחו אלינו מן השמיים.

כה אמר העד הנאמן לקהילת אפסוס: ״אבל יש לי טענה נגדך, כי עזבת את אהבתך הראשונה. לכן זכר מנין נפלת וחזור בתשובה ועשה את המעשים הראשונים; שאם לא כן, אבוא אליך ואסיר את מנורתך ממקומה ־ אם לא תחזור בתשובה.״ (התגלות ב: 4, 5). ברחמים גדולים מאלו המניעים את ליבו של אב עלי אדמות למחול לבנו הסורר והסובל, מצפה המשיח שנענה לאהבתו ולהזמנתו למחול לנו. המושיע קורא אל הבן האובד: ״שוב אלי, ואשוב אליך.״ (מלאכי ג:7). אולם, כאשר הבן התועה מתמיד בסירובו וממאן לשים לב לקולו של הקורא אליו בחמלה ובאהבה רכה, הוא יוותר לבסוף באפילה. לב שזילזל במשך זמן רב כל כך בחסד ה׳, הופך קשה בעטיו של החטא, ואינו פתוח עוד להשפעת חסד האל. גורלה של הנשמה שהמושיע שב והפציר בה לשווא לחזור בתשובה, יהיה נורא. הוא יכריז לבסוף כי אדם זה הוא ״חבור עצבים הנח-לו.״

יום הדין יהיה קל יותר בעבור ערי הכיכר מאשר בעבור אנשים שטעמו את אהבת המשיח, ואף על פי כן הפנו אליו עורף ובחרו בתענוגות העולם הזה השרוי בחטא.

אתם המקלים ראש במתת חסד ה׳, הגו ברשימת החטאים הארוכה שנצברה נגדכם ותועדה בספרי השמיים; שכן ישנו רישום המתעד את כל מעשי חילול הקודש שנעשו לאורך ההיסטוריה בידי העמים, המשפחות ובני האדם. בשעה שרישום זה נמשך, אלוהים נושא את החוטאים באורך רוח, קורא להם לחזור בתשובה ומציע להם את מחילתו; אולם, יבוא יום בו הרשימה תתמלא עד תום. כאשר הנשמה תיטול את בחירתה, כאשר גורלו של האדם ייקבע על ידי בחירתו שלו - או-אז יינתן האות לביצוע גזר הדין.

מצבו הנוכחי של העולם המשיחי אכן מדאיג. חסד ה׳ זוכה לזלזול. המוני המאמינים מבטלים את תקפותה של תורת ה׳ ומקיימים תחתיה ״מצות אנשים מלומדה.״ (מתי טו:9). הכפירה רווחת בקרב קהילות משיחיות רבות ברחבי התבל. אין מדובר בכפירה במובן הרחב של המילה (התכחשות לכתבי הקודש), אלא בכפירה בלבוש של אמונה משיחית אמיתית; זו, שהלכה למעשה מערערת את האמונה שכתבי הקודש הם התגלות מאת ה׳. דקדוקי עניות וטקסיות חלולה מתוכן תפסו את מקומם של מסירות יוקדת ויראת שמיים. כתוצאה מכך, כפירה ותאוותנות מושלים בכיפה. המשיח הכריז: ״ וכמו שהיה בימי לוט, ... כך יהיה ביום שיתגלה בן־האדם.״ (לוקס יז:28, 30). האירועים המתרחשים מדי יום בעולמנו מעידים על התמלאות נבואת המשיח. השמדת העולם ממשמשת ובאה. במהרה יישפכו משפטי ה׳, והחטא והחוטאים יושמדו לעד.

המשיח הזהיר את תלמידיו: ״השמרו לכם שלא יכבד לבבכם בשתייה ובשכרון ובדאגות החיים והיום ההוא יבוא עליכם פתאום; כי כמו פח יבוא על כל היושבים על פני כל הארץ - על כל האנשים שענייני העולם הזה עומדים בראש מעייניהם. ״לכו, עמדו על המשמר בכל עת והתפללו שיהיה בכוחכם להמלט מכל העתידות האלה ולהתיצב לפני בן-האדם.״ (לוקס כא: 34-36).

טרם החריב ה׳ את סדום, הוא שלח ללוט את הדברים הבאים: ״המלט על- נפשך, אל-תביט אחריך, ואל-תעמוד בכל־הכיכר: ההרה המלט, פן-תספה.״ אזהרה דומה הושמעה על ידי תלמידי המשיח לפני חורבן ירושלים: ״וכאשר תראו את ירושלים מוקפת מחנות, דעו כי קרב חורבנה. אזי הנמצאים ביהודה - שינוסו אל ההרים; הנמצאים בעיר, שיצאו ממנה, ואלה אשר בשדות אל יכנסו אליה,״ (לוקס כא:20, 21), היינו, בל יתמהמהו כדי להציל דבר-מה מרכושם, אלא ינצלו את שעת הכושר כדי להימלט.

יראי ה׳ התנתקו לחלוטין מן הרשעים, יצאו מן העיר ונסו על נפשם. כך היה בימיו של נוח; כך אירע בימי לוט; כך נהגו תלמידי המשיח בסמוך לחורבן ירושלים, וכך יהיה באחרית הימים. קולו המתריע של ה׳ נשמע שוב, ומורה לאנשיו להינתק מן העוון הפושה בכול.

יוחנן חזה את השחיתות והכפירה שישררו בעולם הדתי באחרית הימים, בחזיון שקיבל על בבל, ״היא העיר הגדולה המולכת על מלכי הארץ.״ (התגלות יז:18). טרם תיחרב העיר, תצא בת קול מן השמיים ותקרא: ״ צאו ממנה, עמי, פן תשתתפו בחטאתיה ופן תקבלו ממכותיה.״(התגלות יח:4). כמו בימי נוח ובימי לוט, גם אז יידרש ניתוק חד-משמעי מן החטא ומן החוטאים. כי לא תיתכן פשרה בין אלוהים לעולם, ואיש לא יוכל לשוב על עקבותיו כדי להציל את אוצרותיו הארציים. ״אין איש יכול לעבד שני אדונים... אינכם יכולים לעבד את האלוהים ואת הממון.״ (מתי ו:24).

כמו תושבי עמק שידים, גם בני האדם בימינו חולמים על שגשוג ושלום. מלאכי ה׳ מזהירים: ״הימלטו על נפשכם״, אך קולות אחרים נשמעים:״ הירגעו, אין סיבה לבהלה.״ ההמונים צווחים: ״שלום וביטחון,״ בשעה שהשמיים מכריזים על החורבן הממשמש ובא בחטף על החוטאים. בלילה שקדם להשמדתן, ערי הכיכר התענגו על תענוגות העולם ולעגו לאזהרות שנשמעו מפי מלאכי ה׳; אולם, אותם לגלגנים כלו בלהבות חרון אפו של ה׳; בעצם הלילה הזה ננעלו שערי הרחמים והחסד לעד בפני תושביה הרשעים והאדישים של סדום. אלוהים לא יבוזה לנצח; הוא לא יניח שיזלזלו בו לאורך זמן. ״הנה יום-יהוה בא, אכזרי ועברה וחרון אף - לשום הארץ לשמה, וחטאיה ישמיד ממנה.״ (ישעיהו יג:9). מרבית תושבי העולם ידחו את חסד ה׳, וחורבנו הסופי של העולם יבוא עליו בחטף. אולם, אותם אנשים שיקשיבו לאזהרה ישכנו ״בסתר עליון, ויחסו ״בצל שדי.״ אמת ה׳ תשמש מגן ושריון בעבורם. למענם ניתנה ההבטחה: ״אורך ימים, אשביעהו; ואראהו, בישועתי.״ (תהילים צא :1, 4, 16).

לוט נשאר בצוער זמן קצר בלבד. החטא פשה בעיר כמו בסדום, והוא חשש להישאר בה פן תושמד. זמן מה לאחר עזיבתו נחרבה צוער בהתאם לתכלית ה׳. לוט עשה את דרכו אל ההרים, והתגורר במערה כשהוא חסר כל - נטול כל אותם דברים שלמענם העז לחשוף את משפחתו להשפעותיה של העיר החוטאת. אולם, קללת סדום רדפה אחריו אפילו לשם. התנהגותן הפושעת של בנותיו הייתה תוצאה של ההשפעה הרעה של אותה עיר רשעה. השחתתה המוסרית של העיר נטמעה באופיין, עד כי נבצר מהן להבחין בין טוב לרע. לאחר שהרו מאביהן הן ילדו שני בנים, שמהם יצאו בני עמון ובני מואב - צאצאיו היחידים של לוט, שהיו שבטים רשעים ועובדי אלילים, אשר מרדו בה׳ והיו אויביו העזים של עמו.

איזה ניגוד בין חייו של אברהם לחייו של לוט! בעבר הם היו ידידי נפש שעבדו בחברותא את ה׳ באותו מזבח, ונטו בימי נדודיהם את אוהליהם, איש לצד רעהו; אך כמה גדול היה עתה הפער ביניהם! לוט בחר בסדום בשל תענוגותיה, עושרה ומסחרה. לאחר שנטש את המזבח שהקים אברהם, את עבודת ה׳ והקרבת המנחה היומיומית לאלוהים חיים, הוא הניח לבנותיו לקשור קשרים עם אנשים מושחתים ועובדי אלילים; עם זאת, יראת ה׳ נותרה בליבו, שכן כתבי הקודש מצהירים כי הוא היה איש ישר; נפשו הצדיקה חשה זעם רב לנוכח הדיבורים הנתעבים שהגיעו לאוזניו מדי יום, וכנגד מעשי הפשע והאלימות שנבצר ממנו למונעם. הוא ניצל לבסוף מן החורבן כ״אוד, מוצל מאש״ (זכריה ג:2), אך איבד את רכושו. עתה, בהיותו חסר כל, ולאחר ששכל את אישתו ואחדות מבנותיו, הוא התגורר במערה כמו חיות השדה, מתבוסס בבושה בגילו הקשיש [אחרי שבנותיו השקוהו לשוכרה ושכבו עימו]. כתוצאה מאירוע זה, לוט לא הביא לעולם דור של צדיקים אלא של שני עמים עובדי אלילים שהיו אויבי ה׳, נלחמו בעמו ונגזרו לשמד כאשר תימלא סאת עוונם. כמה נוראות הן השלכותיו של צעד לא נבון אחד!

החכם אומר: ״אל-תיגע להעשיר; מבינתך חדל.״ וגם: ״עוכר ביתו, בוצע בצע; ושונא מתנות יחיה.״ (משלי כג:4; טו:27). שאול השליח מכריז: ״אבל השואפים להתעשר נלכדים בניסיון ובמלכודת וברב תאוות אויליות ומזיקות, המורידות את האדם אל הרס ואבדון.״ (הראשונה אל טימותיאוס ו:9).

כאשר נכנס לוט לסדום, הוא התכוון בתום לב להישמר מן החטא ולהורות לבני ביתו ללכת בדרכיו. אך הוא נכשל בגדול. ההשפעות המשחיתות ששררו סביבו השפיעו על אמונתו, והקשרים שבנותיו קשרו עם תושבי סדום קשרו גם אותו לעיר במידת מה. גם הוא ביקש להפיק תועלת מן הקשרים הללו. כיום, כולנו חוזים בתוצאות מעשיו.

אנשים רבים בימינו עושים עדיין טעות דומה. כאשר הם בוחרים את מקום מגוריהם, הם דואגים ליתרונות החומריים שהם עשויים להשיג, יותר מאשר להשפעות המוסריות והחברתיות שיקיפו אותם ואת בני משפחתם. הם בוחרים בארץ יפה ופורייה, או עוקרים לעיר משגשגת בתקווה להתעשר. אך ילדיהם המוקפים בפיתויים, מתחברים עם אנשים המונעים מהם לפתח אופי טוב ולטפח בקרבם יראת שמיים. אווירה של מוסר ירוד, חוסר אמונה ואדישות לטוב ולחסד מנטרלת את השפעת ההורים. בני הנעורים רואים תמיד לנגד עיניהם דוגמאות של מרד נגד הסמכות ההורית ומרי נגד סמכות ה׳; רבים מהם יוצרים קשרים עם אנשים שאינם מאמינים, וכך הם קושרים את גורלם עם אויבי ה׳.

כאשר אנו בוחרים את מקום מגורינו, אלוהים חפץ שניקח בחשבון בראש ובראשונה את ההשפעות המוסריות והרוחניות שיסבבו אותנו ואת בני משפחתנו. לעיתים, אנו עלולים למצוא את עצמנו במצבים קשים, שכן אנשים רבים אינם יכולים לחיות בסביבה המועדפת עליהם; בכל עת בה התפקיד מחייב אותנו לעקור למקום חדש, אלוהים יאפשר לנו להישאר טהורים, אם נישמר בנפשותינו, נתפלל ונשים מבטחנו בחסד המשיח. אולם, אל לנו לחשוף את עצמנו שלא לצורך להשפעות שליליות שיזיקו לבניית אופי משיחי בנו ובילדינו. כאשר אנו בוחרים מרצוננו אנו לגור באווירה של גשמיות וחוסר אמונה, אנו עושים את הרע בעיני ה׳ וגורמים למלאכיו הקדושים להסתלק מבתינו.

אנשים המבטיחים לילדיהם חיי עושר וכבוד על חשבון טובתם הנצחית, יגלו לבסוף כי היתרונות שהשיגו אינם אלא אובדן נורא. כמו לוט, רבים חוזים בהידרדרות המוסרית של ילדיהם, ומצליחים בקושי להציל את נפשם שלהם. פועל חייהם יורד לטמיון; חייהם הם כישלון עגום. אילו נהגו בתבונה ובאמונה, ילדיהם היו אולי נהנים מפחות שגשוג כלכלי, אך סיכוייהם היו עולים לזכות בירושת הנצח של ה׳.

הירושה שהקדוש ברוך-הוא הבטיח לעמו איננה מן העולם הזה. לאברהם לא הייתה נחלה עלי אדמות, ״אף לא מדרך כנף רגל.״ (מעשי השליחים ז:5). הוא בורך בעושר רב, והשתמש בו לתהילת אלוהים ולתועלתם של בני האדם; אך הוא לא החשיב את העולם הזה כביתו. ה׳ קרא לו לעזוב את בני ארצו עובדי האלילים, והבטיח לו את ארץ כנען בתור ירושת עולם; אולם, לא הוא, בנו או נכדו יירשו אותה. כאשר אברהם חפץ בחלקת קבר כדי לקבור בה את מתיו, היה עליו לרכוש אותה מתושבי כנען. רכושו היחיד בארץ המובטחת היה קבר שנחצב במערת המכפלה.

ואכן, דבר ה׳ לא הכזיב, על אף שטרם הוגשם במלואו בנוגע לכיבוש כנען בידי עם ישראל. ״והנה ההבטחות נאמרו לאברהם, ולזרעו.״ (אל הגלטים ג:16). אברהם בעצמו ובכבודו אמור לקחת חלק בירושה. התגשמות הבטחת אלוהים עשויה להתעכב זמן רב, שכן, ״יום אחד כאלף שנים בעיני אדוני, ואלף שנים כיום אחד.״ (אגרת פטרוס השנייה ג:8); ייתכן שהגשמתה תתמהמה, אך היא תתגשם במועד המיועד, ככתוב: ״כי-בא יבוא, לא יאחר.״ (חבקוק ב:3). מתת ה׳ לאברהם ולזרעו כללה לא רק את ארץ כנען, אלא את כל העולם כולו. כה אמר השליח: ״הרי ההבטחה כי יירש את העולם לא נתנה לאברהם או לזרעו על-סמך תורה, אלא על־סמך צדקה שהשיג באמונה.״ (אל הרומיים ד:13). כתבי הקודש מבהירים מפורשות כי ההבטחות שניתנו לאברהם יתגשמו באמצעות המשיח. כל בני האדם השייכים למשיח הם ״זרע אברהם... ויורשים על-פי ההבטחה.״ הם יורשיה של ״נחלה אשר לא תשחת, לא תטמא ולא ותבל,״ היינו, נחלה שתהיה חופשייה מקללת החטא. זוהי הנחלה ״הצפונה לכם בשמים.״ (אל הגלטים ג:29; הראשונה לפטרוס א:4). שכן, כתוב: ״ומלכותא ושלטנא ורבותא, די מלכות תחות כל-שמיא, יהיבת, לעם קדישי עליונין.״ כלומר, ״והמלכות והשלטון והגדולה של המלכויות תחת כל השמים ניתנו לעם קדושי עליונים.״ [תרגום מארמית מתוך ״עולם התנ״ך״]. וכן כתוב: ״וענוים יירשו-ארץ; והתענגו, על-רוב שלום.״ (דניאל ז:27; תהילים לז:11).

הקדוש ברוך-הוא נתן לאברהם לחזות בירושת עולם זו, ואברהם התנחם בתקווה שקיבל והיה שבע רצון ממנה. ״מתוך אמונה התגורר בארץ ההבטחה כגר בארץ זרה, בשבתו באוהלים עם יצחק ויעקב אשר ירשו עמו את אותה ההבטחה; כי חיכה לעיר שיש לה יסודות, שאדריכלה ומקימה הוא האלוהים.״ (אל העברים יא:9, 10).

על צאצאי אברהם כתוב: ״בעודם מחזיקים באמונה מתו כל אלה בלי שהשיגו את הדברים המובטחים, ואולם ראו אותם מרחוק ןקידמו אותם בברכה כשהם מודים כי זרים וגולים הם בארץ.״ (פס׳ 13). שומה עלינו לשכון כזרים וגולים עלי אדמות, אם בחפצנו לנחול ארץ ״טובה ממנה, ארץ מושב שמימית.״ (פס׳ 16). בניו של אברהם עתידים לחפש אחר העיר שהוא חיפש אחריה, העיר ש״ שאדריכלה ומקימה הוא האלוהים.״

נישואיי יצחק

פרק זה מבוסס על בראשית כד׳

אברהם זקן וציפה למות בקרוב, אולם נותר דבר אחד שהיה עליו לעשות כדי להבטיח את התגשמות ההבטחה לזרעו. יצחק היה יורשו המיועד: ה׳ אלוהיםיעד אותו לנצור את תורת ה׳ ולהיות אב לעמו הנבחר ,אך הוא טרם בא בברית הנשואים.

תושבי כנען היו שקועים בעבודה זרה, וה׳ אסר על נישואי תערובת בין בני עמו ובינם, בידיעה שנישואים אלה יובילו לכפירה. אבי האבות והאומה חשש מתוצאת ההשפעות הרעות שיקיפו את בנו. אמונתו של אברהם וכניעתו לה׳, שהיו טבע שני לו, השתקפו באופיו של יצחק; אך רגשותיו של הצעיר היו עזים, והוא היה עדין וצייתן מטבעו. לו יקשור את חייו עם אישה שאיננה יראת אלוהים, הוא עלול לוותר על עקרונות למען שלום בית. אברהם ראה בבחירת אישה לבנו עניין בעל חשיבות רבה; הוא השתוקק שבנו יינשא לאישה שלא תרחיק אותו מאלוהים.

בימי קדם נערכו בדרך כלל התקשרויות הנישואים בידי ההורים, ומנהג זה אף רווח בקרב עובדי ה׳. הצעירים לא נדרשו להינשא לבני זוג שלא נשאו חן בעיניהם; אך הורים יראי ה׳ ובעלי ניסיון הם שהדריכו אותם כיצד להביע את רגשותיהם. נישואים שנערכו בניגוד למנהג זה נחשבו כמעשה של חוסר כבוד להורים, ואפילו כחטא.

יצחק, שבטח בחוכמת אביו ובאהבתו כלפיו, היה מרוצה מהפקדת העניין בידיו, ואף האמין כי אלוהים הוא שידריך אותו בבחירת הכלה היעודה. מחשבותיו של אבי האומה נסבו אל בני משפחת אביו שבארם נהריים. למרות שהם לא היו נקיים לחלוטין מעבודת אלילים, הם נצרו את הידע על אלוהי האמת ואת עבודת ה׳. יצחק אינו אמור לעזוב את כנען וללכת אליהם, אך ייתכן כי תימצא בקרבם האישה שתיאות לעזוב את ביתה, להינשא לו ולדבוק עימו בפולחן הטהור של האלוהים החיים. אברהם הפקיד את המשימה החשובה בידיו של ״עבדו זקן ביתו״, שהיה אדם ירא ה׳, בעל ניסיון ושכל ישר, אשר שירת אותו נאמנה במשך שנים. אברהם דרש מעבדו להישבע לו בשבועה חמורה לפני ה׳, שהוא לא ייקח אישה ליצחק מבנות הכנענים אלא יבחר נערה ממשפחת נחור שבארם נהריים. הוא אף חייב אותו להישבע שלא ייקח לשם את בנו יצחק. אם לא תימצא עלמה שתיאות לעזוב את משפחתה, השליח יהיה פטור משבועתו. אבי האומה עודד אותו בנוגע למשימה קשה ורגישה זו, והבטיח כי ה׳ אלוהים יכתיר בהצלחה את משימתו: ״יהוה אלוהי השמים, אשר לקחני מבית אבי ומארץ מולדתי, ואשר דיבר-לי ואשר נשבע-לי לאמור, לזרעך אתן את-הארץ הזאת - הוא, ישלח מלאכו לפניך, ולקחת אשה לבני, משם.״

שליח אברהם יצא מייד למשימתו. הוא לקח עימו עשרה גמלים שישמשו את פמלייתו ואת מלוויה של הכלה האמורה לשוב עימו, ואף תשורות לה ולחברותיה. כך הוא עשה את הדרך הארוכה עד דמשק ומעבר לה, אל אדמות המישור הפוריות שעל גדות נהר המזרח הגדול. כאשר הגיע לחרן, ״עיר נחור,״ העיר שבה גר נחור אחי אברהם, עצר מחוץ לחומות העיר בסמוך לבאר המים, שם התאספו הנשים לעת ערב כדי לשאוב מים. דאגה וחשש מילאו את ליבו בשעה זו. השלכות חשובות, לא רק לבני ביתו של אדונו אלא אף לדורות הבאים, עשויות לנבוע מן הבחירה שייטול; כיצד יעלה בידו לבחור בתבונה את הכלה היעודה בקרב זרים גמורים? בזוכרו את דבריו של אברהם, שהבטיח כי ה׳ אלוהים ישלח את מלאכו לפניו, הוא התפלל עתה בכוונה רבה כדי לזכות בהדרכה הנכונה. במשפחת אדונו נהגו תמיד בדרך ארץ ובהכנסת אורחים, ולכן הוא ביקש עתה מה׳ שייקרה לפניו מעשה של אדיבות, שיהווה סימן לבחירתו של אלוהים.

טרם כילה עבד אברהם את תפילתו, הוענקה התשובה לבקשתו. בקרב הנשים שהתאספו עלי הבאר הייתה נערה שמחוות אדיבותה לכדו את תשומת ליבו. כאשר קרבה הנערה אל הבאר, הוא רץ לקראתה וביקש ממנה להשקותו מים מהכד שעל כתפה. על אף שהיה זר לה היא נענתה לבקשתו באדיבות רבה, ואף הציעה לשאוב מים גם לגמליו - שירות שרווח אפילו בקרב בנות שליטים שנהגו לשאוב מים לעדרי הבקר וצאן של אביהן. בדרך זו ניתן לו הסימן המבוקש. הנערה הייתה ״טבת מךאה מאד,״ ונכונותה לסייע לו ברוב חסדה הייתה הוכחה לטוב ליבה ואף להיותה נמרצת מטבעה. יד ההשגחה הנחתה אותו עד הלום. לאחר שהודה לה על אדיבותה בהענקת תשורות יקרות ערך, שאל השליח את הנערה על הוריה, וכאשר נודע לו כי היא בתו של בתואל, אחיינו של אברהם, ״ויקוד... וישתחו ליהוה.״

הזר ביקש ללון בבית אביה, וכאשר הביע הכרת תודה לה׳, גילתה תפילתו את עובדת הקשר שלו לאברהם. עם שובה לביתה, סיפרה הנערה על מה שאירע ליד הבאר, ולבן, אחיה, רץ מיד החוצה כדי להביא את הזר ואנשיו להתארח בצל קורתם.

אליעזר, עבד אברהם, סירב להתכבד במזון שהוגש לפניו, עד אשר הבהיר בפני מארחיו את דבר שליחותו וגולל את הסיפור על תפילתו על יד הבאר, ועל האופן בו התמלאו כל התנאים שהתנה בה. לאחר מכן אמר: ״ועתה אם-ישכם עושים חסד ואמת, את-אדוני - הגידו לי; ואם-לא - הגידו לי, ואפנה על-ימין או על שמאל.״ התשובה שקיבל הייתה: ״מיהוה יצא הדבר; לא נוכל דיבר אליך, רע או-טוב. הנה-רבקה לפניך, קח ולך; ותהי אשה לבן-אדוניך, כאשר דיבר יהוה.״

לאחר שהמשפחה נתנה את הסכמתה, נשאלה רבקה האם תיאות ללכת למקום מרוחק כל כך מבית אביה כדי להינשא לבנו של אברהם. לאור האירועים שהתרחשו, רבקה האמינה כי אלוהים בחר בה להיות אשת יצחק, ולכן השיבה: ״אלך:״

העבד שצפה את שמחת אדונו על הצלחת משימתו, היה חסר סבלנות והשתוקק לצאת מיד לדרך. עם שחר הם יצאו למסעם בדרך הביתה. אברהם התגורר בבאר שבע, ויצחק, שרעה את העדרים בארץ שכנה, שב לאוהל אביו וציפה לשיבת אליעזר מחרן. ״ויצא יצחק לשוח בשדה, לפנות ערב; וישא עיניו וירא, והנה גמלים באים. ותשא רבקה את-עיניה, ותרא את-יצחק; ותפול, מעל הגמל. ויאמר אל-העבד, מי-האיש הלזה ההולך בשדה לקראתנו, .ויאמר העבד: הוא אדוני; ותקח הצעיף, ותתכס. ויספר העבד, ליצחק, את כל-הדברים, אעשר עשה. ויבאה יצחק, האוהלה שרה אמו, ויקח את־רבקה ותהי-לו לאשה, ויאהבה; וינחם יצחק אחרי אמו.״

אברהם הבחין בפרי הבאושים של נישואי התערובת בין יראי ה׳ לכופרים בה׳, החל מימי קין ועד ימיו. פרי נישואיו שלו עם הגר, ותוצאות קשרי הנישואים של ישמעאל ולוט עמדו תמיד נגד עיניו. חוסר האמונה שלו ושל שרה הביא להולדת ישמעאל, מיזוג של זרע קדוש עם זרע כופר. נישואיו של ישמעאל עם נשים עובדות אלילים וההשפעה של בני משפחת אימו עליו, פעלו נגד השפעת אביו עליו. קנאתה של הגר וקנאתן של הנשים שהיא בחרה בעבור ישמעאל, הקיפו את משפחתו בחומה שנבצר בידי אברהם להורסה.

התורה שלמד ישמעאל משחר ילדותו מפי אברהם אומנם השפיעה עליו, אך השפעת נשותיו גברה והביאה לכינון עבודה זרה בביתו. מנותק מאביו וממורמר בשל המדון והריב ששררו תמיד בביתו חסוך האהבה ונטול יראת האלוהים, נמשך ישמעאל לחיי נוודות פראיים והפך לראשה של חבורת שודדים במדבר שנלחמה עם הכול, ככתוב ״ידו בכל, ויד כל בו.״ (בראשית טז:12). לקראת סוף חייו התחרט על דרכיו הרעות ושב לאלוהי אביו, אך האופי שהנחיל לצאצאיו נותר בקרבם. אומה בעלת עוצמה רבה יצאה מחלציו - עם פרוע, נבער ואלילי, שהיה מקור תמידי להטרדות וצרות בעבור צאצאי יצחק.

אשת לוט הייתה אישה אנוכית וכופרת, והשפעתה על בעלה גרמה לניתוק בינו לבין אברהם. אלמלא היה נשוי לה, לוט לא היה נשאר בסדום בעודו משולל מעצת אבי האבות החכם וירא ה׳. אילולא התורה הקדושה שאברהם הרביץ בו בצעירותו, היו השפעת אשתו והשפעת הקשרים שקשר בעיר הרשעה גורמים לו לכפור בה׳. נישואיו של לוט ובחירתו בסדום כעיר מגוריו היו החוליות הראשונות בשרשרת של אירועים טעוני רוע שימיטו אסון על העולם לדורות רבים.

אין אדם ירא ה׳ שיתחבר עם מי שאינו ירא ה׳ מבלי לסכן את עצמו. ״הילכו שנים יחדיו, בלתי, אם־נועדו.״ )עמוס ג:3). אושרו ושגשוגו של קשר הנישואים תלוי באחדות בין בני הזוג; אך בין המאמין ללא מאמין קיים שוני קיצוני בהשקפות, בנטיות, בטעם ובמטרות. הם משרתים שני אדונים, שלא תתיכן ביניהם כל התאמה. נכונים וטהורים ככל שיהיו עקרונותיו של המאמין, השפעה של בני זוג שאינם מאמינים נוטה להוביל אותו הרחק מאלוהים.

מי שנכנס בברית הנישואים בטרם קיבל את האמונה, מחויב ביתר שאת מתוקף הפיכתו למאמין לשמור אמונים לבן הזוג - יהיה הפער ביניהם רחב ככל שיהיה בנוגע לאמונה הדתית; אולם, יש לשים את מצוותיו של ה׳ מעל לכל מערכת יחסים בעולם הזה, גם אם הדבר יביא לרדיפות ולניסיונות. נאמנותם של המאמינים, המאופיינת ברוח של אהבה וענווה, עשויה להשפיע רבות על בני זוג שאינם מאמינים ולרכוש את ליבם לאמונה. אולם, כתבי הקודש אוסרים על נישואי מאמינים משיחיים עם בני זוג לא מאמינים. ה׳ מצווה עלינו: ״אל תרתמו לעול אחד עם הבלתי מאמינים.״ (השנייה אל הקורינתיים ו:14, 17, 18).

יצחק זכה לכבוד רב מאת הקדוש ברוך-הוא, כאשר ה׳ יעד אותו ליורש של ההבטחות, באמצעותן עתיד העולם להתברך. אך בהיותו בן ארבעים שנה הוא קיבל על עצמו בהכנעה את החלטת אביו אברהם, למנות את עבדו ירא האלוהים ועתיר הניסיון לבחור לו אישה. נישואים אלה הניבו, על פי הכתובים, תיאור יפה ועדין של אושר משפחתי: ״ויבאה יצחק, האוהלה שרה אמו, ויקח את־רבקה ותהי-לו לאשה, ויאהבה; וינחם יצחק אחרי [מות] אמו.״

איזה ניגוד עצום בין דרכו של יצחק לבין דרכם של הצעירים בימינו, אפילו בקרב אלה הטוענים להיותם משיחיים! הצעירים חשים לעיתים קרובות כי הענקת אהבתם לבחירי ליבם היא סוגייה הנתונה אך ורק לשיקול דעתם, וכי לא ההורים ולא אלוהים צריכים להתערב ולפקח על העניין. טרם הגיעו לבגרות, הם סבורים כי הינם כשירים ליטול את בחירותיהם ללא עזרת ההורים. שנים ספורות של חיי נישואים מספיקות בדרך כלל כדי להעמיד אותם על טעותם; אולם, לרוב כבר מאוחר מדי מכדי למנוע את פרי הבאושים של נישואיהם. שכן אותו היעדר חוכמה ושליטה עצמית, שהכתיב את הבחירה הנמהרת, ממשיך להחמיר את מצב הזוגיות, עד שחיי הנישואים הופכים לעול קשה מנשוא. אנשים רבים הרסו במו ידיהם את אושרם בעולם הזה, וניפצו את תקוותם לעולם הבא.

אם קיימת סוגיה שיש לשקול אותה בכובד ראש ובזהירות, ולהתייעץ בנידון באנשים מנוסים ובוגרים, זוהי סוגיית הנישואים; לפני נקיטת צעד הקושר בני זוג לכל חייהם, עליהם להתעמק בכתבי הקודש ולהיוועץ בהם, ולקבל הדרכה מה׳ באמצעות תפילה.

אל להורים להתחמק מאחריותם בנוגע לאושרם העתידי של ילדיהם. יצחק קיבל בהכנעה את החלטת אביו, וזו הייתה תוצאה של החינוך שלימד אותו לאהוב את חיי הציות. אברהם דרש מבניו לכבד את מרותו ההורית, אך התנהגותו כלפיהם מדי יום ביומו העידה כי מרותו לא הייתה אנוכית או שרירותית, אלא מעוגנת באהבה שרחש אליהם, כאשר טובתם ואושרם עומדים תמיד לנגד עיניו.

מן הראוי שהורים יחושו מחויבות לכוון את חיי הרגש של הצעירים, כדי שהללו ימצאו בני זוג הולמים. על ההורים להכיר בחובה המוטלת עליהם לעצב את אופי ילדיהם משחר ילדותם, באמצעות תורה ומופת ובעזרת חסד ה׳, כדי שהללו יגדלו להיות טהורים, אציליים ונדיבי לב ויימשכו אל האמת והטוב. זיכרו שאנשים דומים נמשכים זה לזה באופן טבעי. על כן, שומה על ההורים לטעת בנפש ילדיהם הרכים את אהבת האמת, הטוהר והטוב. או-אז, כאשר יגדלו, הם יבקשו את חברתם של צעירים הדומים להם.

על ההורים להשתדל לשמש מופת לאהבה ולחסד של אבינו שבשמיים, באמצעות אופיים והתנהגותם בבית. עליהם למלא את ביתם בשמחה ובאושר ולהציף אותו באור. ערכו של בית כזה לא יסולא בפז; ערכו יהיה רב יותר בעבור ילדיכם מכל העושר והנכסים שבעולם. מי ייתן וגחלת האהבה שהוצתה בביתכם תבער תמיד בליבם של ילדיכם, והם יזכרו את בית ילדותם כנחלה של אושר ושלווה, כמעט כמו מה שמצפה להם בשמיים. לא כל בני המשפחה הם בעלי אופי דומה, ולעיתים קרובות יש לנהוג באורך רוח ובהבלגה; אך באמצעות אהבה ומשמעת עצמית תשרור לכידות, אחדות וקרבה רבה ביותר בקרב כל בני המשפחה.

אהבה אמיתית היא יסוד אלוהי נשגב וקדוש השונה לחלוטין מן האהבה התלויה בדבר, המתעוררת על ידי היצר אך דועכת בשעת ניסיונות קשים.

מחויבות ההורים היא שמסייעת לילדיהם להתכונן לקראת הקמת בית משלהם. על ההורים להקריב את עצמם, ולנהוג בילדיהם ברחמים, באדיבות ובאהדה משיחיים. בדרך זו ישמרו ההורים על גחלת האהבה בבית, וכל בן או בת שיעזבו את הבית כדי להקים משפחה, ידעו כיצד לטפח את אושרם של בני הזוג. נישואים אינה סופה של האהבה, הם רק ההתחלה.

יעקב ועשיו

פרק זה מבוסס על בראשית כה׳:4 19-3; כז׳

ועקב ועשיו, בניו התאומים של יצחק, היו מנוגדים באופיים ובחייהם. השוני ששרר ביניהם נובא בידי מלאך ה׳ טרם לידתם. בתשובה לתחינתה של רבקה, הכריז המלאך כי היא נושאת ברחמה שני בנים, וגולל בפניה את עתידם: כל אחד מהם יהיה אב לאומה חזקה, אך האחד יהיה חזק יותר מאחיו והצעיר יגבר על הבכור.

עשיו גדל ולמד להתענג על מילוי תאוותיו ועל מיצוי חיי הרגע. הוא לא אהב שיגבילו אותו או שישללו ממנו את החופש, ולכן התענג על החופש שלוח הרסן שבציד, ובחר מנערותו בחיי צייד. הוא היה הבן החביב על אביו. יעקב, רועה הצאן השקט ואוהב השלום, נמשך למרצו ולתעוזתו של אחיו הבכור, אשר שוטט ללא חת בהרים ובמדברות ושב הביתה עם ציד בעבור אביו, וסיפורים מסעירים על חייו ההרפתקניים. יעקב הרציני, החרוץ, המטפל בזולת, המהרהר תמיד בעתיד, היה שבע רצון מחיי הבית, מטיפול בעדרים ומעבודת האדמה. אימו העריכה את שקדנותו, חסכנותו וזהירותו. רגשותיו היו עמוקים ועזים, והתחשבותו המתמדת והעדינה בזולת הוסיפה לאושרה ולנחת רוחה, הרבה יותר מפרצי האדיבות הסוערים והמזדמנים של עשיו. בעיני רבקה, יעקב היה הבן האהוב.

ההבטחות שניתנו לאברהם ואוששו באוזני יצחק בנו, נחשבו בעיני יצחק ורבקה כמושא הנשגב של כיסופיהם ותקוותיהם. יעקב ועשיו היו בקיאים בהבטחות הללו. הם חונכו לראות בזכות הבכורה ערך בעל חשיבות רבה, משום שהוא כרוך לא רק בקבלת ירושה ונכסים חומריים אלא אף של נכסים רוחניים נעלים. יורשם של הנכסים הללו ישמש בתור כוהן למשפחתו, ומשושלת צאצאיו ייוולד גואל העולם. מצד שני, על אדם שמחזיק בזכות הבכורה חלות גם חובות. מי שעתיד לרשת את הברכות הטמונות בה, חייב להקדיש את חייו לשירות האל. עליו לציית למצוות ה׳ כדוגמת אברהם. עליו לפעול על פי רצון האל בכל מעשיו: בנישואיו, בקשריו המשפחתיים ובחייו הציבוריים.

יצחק לימד את בניו על אודות הזכויות והתנאים הללו, והכריז מפורשות כי זכות הבכורה נתונה לעשיו, הבכור. אולם עשיו לא אהב כלל את עבודת האלוהים, ולא הייתה לו נטייה לחיי הרוח. הדרישות הנלוות לזכות הבכורה הרוחנית היו בעיניו עול ואפילו אילוץ נתעב. תורת ה׳ שהייתה תנאי לברית שכרת ה׳ עם אברהם, נתפסה בעיניו כשיעבוד. נחוש בדעתו להתמסר לתענוגותיו, חפץ עשיו בחופש לעשות ככל העולה על רוחו. מבחינתו, עושר, עוצמה וחיי הוללות היו המקור לאושר. הוא שמח על החופש המוחלט שהתאפשר לו בחיי השוטטות הפראיים. רבקה זכרה את דברי המלאך, והיטיבה להבין מבעלה את אופיים של בניה. היא הייתה משוכנעת כי ירושת הבטחת ה׳ יועדה ליעקב. היא שבה וחזרה באוזני יצחק על דברי המלאך, אך אהבתו של יצחק הייתה נתונה לבן הבכור, והוא נותר איתן בהחלטתו.

יעקב למד מאימו על הכרזת מלאך ה׳, שעל פיה זכות הבכורה אמורה לעבור אליו, והוא נמלא בתשוקה עזה לזכות בזכויות שהיא מעניקה. הוא לא השתוקק לעושרו של אביו; זכות הבכורה הרוחנית הייתה מושא כיסופיו. הוא ערג למגע רוחני עם ה׳, וכדוגמת אברהם הצדיק כמה להקריב את קורבן הכפרה בעבור משפחתו, להיות אבי העם הנבחר והמשיח המובטח, ולרשת את הנחלה הנצחית הטמונה בברכות הברית - אלו היו הזכויות והפירות שהציתו את תשוקותיו העזות ביותר. מחשבותיו נסבו תמיד על העתיד, ונאחזו בברכות הצפונות בו.

בלב עורג הקשיב יעקב לכל מוצא פיו של אביו בדבר זכות הבכורה הרוחנית, אך בה בעת נצר בליבו את הדברים שלמד מאימו. הוא הגה יומם וליל בנושא, עד שעמד בראש מעייניו. אך על אף שהוא העדיף את הברכות הנצחיות על פני הברכות הארעיות, הוא לא הכיר באופן אישי את אלוהים שכיבד. חסד ה׳ טרם נגע בליבו והפיח בו חיים חדשים. יעקב האמין כי ההבטחה לא תתגשם כל עוד עשיו מחזיק בזכות הבכורה, והוא שב וניסה למצוא דרך להשיג את הברכה שאחיו התייחס אליה בזלזול כה רב, אך הייתה כה יקרה ונכספת בעיניו.

באחד הימים, כאשר עשיו שב הביתה עייף ותשוש מן הציד, הוא ביקש מיעקב לתת לו מהתבשיל שהכין. יעקב, שמחשבה אחת עמדה בראשו, ניצל את ההזדמנות והציע להשביע את רעבון אחיו בתמורה לזכות הבכורה. ״הנה אנוכי הולך למו-ת; ןלמה־זה לי, בכרה?״ זעק הצייד הפוחז והגרגרן. הוא ויתר על זכות הבכורה בעבור נזיד עדשים, וחתם את עסקת החליפין בשבועה. לו היה ממתין מעט, היה זוכה לסעוד את ליבו באוהל אביו. אך כדי להשביע את תשוקתו הרגעית, הוא מכר את המורשת הנשגבת שהקדוש ברוך־הוא בכבודו ובעצמו הבטיח לאבותיו. כל מעייניו היו נתונים להווה. הוא היה נכון להקריב את השמיימי בתמורה לארצי; להחליף את רווחת העתיד בתענוג רגעי.

״ויבז עשו, את-הבכורה.״ בוותרו על זכות הבכורה, חש עשיו הקלה. עתה לא נותרו שום מכשולים בדרכו; הוא יכול היה לעשות ככל העולה על רוחו. בעבור עונג מרגש המכונה בטעות חופש, אנשים רבים כל כך מוכנים עד ימינו אנו למכור את זכות הבכורה שלהם, המעניקה ירושה טהורה, צרופה, מוחלטת ונצחית בשמיים!

עשיו, שליבו נמשך תמיד אך ורק אחר דברים חיצוניים וארציים, התחתן עם שתי נשים מבנות חת. הן היו עובדות אלילים, והדבר היה למורת רוחם ולדאבונם הרב של יצחק ורבקה. עשיו חילל את אחד מתנאי הברית שאסר על נישואי תערובת בין בני העם הנבחר לעובדי האלילים; אולם, יצחק היה עדיין נחוש בדעתו להרעיף עליו את ברכות זכות הבכורה. טיעוניה של רבקה, תשוקתו העזה של יעקב לזכות בברכה, ואדישותו של עשיו כלפי המחויבויות הנלוות לזכות הבכורה, לא הועילו במאומה כדי לגרום לאב לשנות את החלטתו.

השנים חלפו ויצחק, שהיה עתה זקן ועיוור וציפה למות בקרוב, החליט שלא להשהות עוד את הענקת הברכות לבנו הבכור. אולם, מכיוון שהיה מודע להתנגדותם של רבקה ויעקב, החליט לבצע את הטקס החגיגי בחשאי. בהתאם לנוהג של אירועים אלה, הפציר אבי האומה בעשיו: ״צא השדה, וצודה לי צידה (ציד). ועשה- לי מטעמים כאשר אהבתי... בעבור תברכך נפשי, בטרם אמות.״

רבקה ניחשה את כוונתו של יצחק. היא הייתה בטוחה שהדבר מנוגד לרצון האלוהים, אשר נגלה לפניה בדבריו. יצחק היה עלול להביא על עצמו את זעם האל, ולמנוע מבנו הצעיר לתפוס את המקום שאלוהים ייעד לו. היא ניסתה לשווא לדבר על ליבו של יצחק, וגמרה אומר בנפשה לנקוט תחבולה.

מיד לאחר שעשיו יצא במצוות אביו, מיהרה רבקה לעשות את ההכנות הדרושות להגשמת מטרתה. היא סיפרה ליעקב על הדברים ששמעה, והדגישה כי עליהם לפעול מייד כדי למנוע את הענקת הברכה באופן סופי ובלתי הפיך לעשיו. היא הבטיחה לבנה כי אם יעשה כמצוותה, הוא עשוי לזכות בברכה בהתאם להבטחת ה׳. יעקב לא הסכים בקלות עם תוכניתה של רבקה. המחשבה כי עליו להוליך שולל את אביו ציערה אותו. הוא חש כי חטא כזה ימיט עליו קללה תחת ברכה. אולם, לאחר שגבר על נקיפות המצפון שלו, החל בביצוע מצוות אימו. הוא לא התכוון לשקר לאביו במצח נחושה, אך ברגע ששהה במחיצתו כבר הלך רחוק מדי מכדי לחזור בו. כך השיג במרמה את הברכה שחמד לעצמו.

יעקב ורבקה הצליחו להשיג את מטרתם, אך קצרו רק סבל וצער ממעשה ההונאה שלהם. אלוהים הכריז כי יעקב וינחל את זכות הבכורה; אילו ציפו יעקב ורבקה באמונה ובאורך רוח עד שאלוהים יפעל לטובתם דבר האלוהים היה מתגשם בעיתו. אך כמו אנשים רבים בימנו, המתיימרים להיות ילדי האל, הם סירבו להפקד את העניין בידי אלוהים.

רבקה התחרטה מרות על העצה הרעה שהעניקה לבנה; הדבר הוביל לעזיבתו את בית הוריו ולניתוקו ממנה, והיא לא שבה לראות עוד את פניו לעולם. מן הרגע בו זכה יעקב בזכות הבכורה, הציפו רגשות אשם את ליבו. הוא חטא נגד אביו, אחיו, נשמתו שלו ואלוהים. בשעה אחת עשה מעשה שיגרום לו להתייסר ולהתחרט כל חייו. בשנות חייו המאוחרות, כאשר דרכם הרעה של בניו ייסרה אותו והעיקה על נשמתו, עמדה תמונה חיה זו תמיד נגד עיניו.

מייד לאחר שעזב יעקב את אוהל אביו, נכנס אליו עשיו. על אף שמכר את זכות הבכורה וחתם את עסקת החליפין בשבועה חגיגית, עתה היה נחוש בדעתו להבטיח לעצמו את ברכותיה מבלי להתחשב כלל בזכות אחיו. זכות הבכורה, המעניקה יתרונות רוחניים וארציים כאחד, תהפוך אותו לראש המשפחה, ותזכה אותו בחלק הארי של נכסי אביו. היו אלה ברכות שהוא היה יכול להעריך. ״יקום אבי ויאכל מציד בנו,״ אמר עשיו, והוסיף: ״ בעבור, תברכני נפשך.״

חלחלה, תדהמה, יגון ורעד אחזו באב הזקן והעיוור, ברגע שהבין כי נפל קורבן למעשה הונאה. התקוות שאותן טיפח באהבה רבה ולהן ייחל במשך זמן כה רב סוכלו, והוא חש בבירור באכזבה הרבה שתיפול על בנו הבכור. אולם, הכרה פנימית הלמה בו וגרמה לו להאמין כי יד ההשגחה היא אשר סיכלה את תוכניתו, וחוללה את עצם הדבר שאותו החליט למנוע. הוא נזכר בדברי המלאך לרבקה, ולמרות החטא שיעקב אשם בו עתה, הוא ראה בו את האדם הראוי ביותר להגשמת תכלית האל. בשעה שדברי הברכה נחו על שפתותיו, הוא חש בהשראת רוח הקודש; עתה, הוא אישר את הברכה שהרעיף קודם לכן שלא מדעת על יעקב: ״ואברכהו; גם-ברוך יהיה.״

עשיו התייחס בקלות ראש לברכות אביו כל עוד היו בהישג ידו. אך עתה, לאחר שניטלו ממנו לעד, הוא השתוקק לרשת אותן. טיבעו האימפולסיבי ומלא הלהט התעורר בכל עוצמתו, וזעמו וצערו היו נוראים. הוא זעק מרות: ״ברכני גם אני אבי!... הלא-אצלת לי ברכה?״ אולם, נבצר מיצחק לקחת בחזרה את הברכה שהעניק ליעקב, ונבצר מעשיו להשיב לעצמו את זכות הבכורה בה זילזל כל כך. עשיו מכר ״ בנזיד אחד, היינו, בעבור תענוגות החיך הרגעיים שאותן לא הצליח לרסן מעולם, ״את בכורתו.״ אך כשהבין את השטות שעשה, היה מאוחר מכדי להשיב לעצמו את הברכה, ככתוב: ״הוא לא מצא מקום לחזור בו, אף כי בקש זאת בדמעות.״ (אל העברים יב: 16, 17). הזכות לחלות את פני ה׳ בעשיית תשובה לא נשללה ממנו, אך לא הייתה לו שום דרך להשיב לעצמו את זכות הבכורה. צערו לא נבע מהכרה בחטאו; הוא לא חפץ לרצות את ה׳ ולהתפייס עימו. הוא הצטער צער רב בשל תוצאות חטאו, לא בשל החטא עצמו.

עשיו כונה בכתבי הקודש ״איש זונה או חסר קדושה״ (פס׳ 16), משום שזילזל בברכות ה׳ ובמצוותיו. הוא מייצג את האנשים המקלים ראש בערכה של הגאולה שנרכשה בעבורם בידי המשיח, המוכנים לוותר על זכות הירושה לחיי נצח בעבור החומרנות. המוני בני אדם חיים את חיי הרגע, ללא מחשבה או דאגה לעתיד. כמו עשיו, הם זועקים: ״הבה נאכל ונשתה, כי מחר נמות! (הראשונה לקורינתים טו:32). הם נשלטים בידי היצר הרע; במקום לנהוג בהקרבה עצמית, הם מוותרים על הערכים החשובים ביותר. אם יצטרכו להחליט בין מילוי תאוותיהם המושחתות לבין מתת השמיים )המוענקת אך ורק ליראי ה׳ החיים בפרישות והקרבה עצמית), ולוותר על אחד מהם, יגבר עליהם היצר הרע והם יבזו הלכה למעשה את ה׳ ואת השמיים. אנשים רבים, אפילו אלה הטוענים להיותם משיחיים, דבקים בתענוגות המזיקים לבריאות ומקהים את רגישויותיה של הנשמה. כאשר הם נדרשים להיטהר מטומאות הבשר והרוח ולהתקודש באמצעות יראת ה׳, הם נעלבים. הם מבינים כי לא יוכלו להמשיך בסיפוק תאוותיהם המזיקות ועם זאת להבטיח לעצמם חיי עולם, ומסיקים כי מאחר והדרך לחיי נצח ישרה כל כך, הם לא יפסעו בה עוד.

רבים הם האנשים המוכרים את זכות הבכורה בעבור סיפוק יצרים: בריאותם מידרדרת, שכלם נחלש, וכל זאת תמורת תענוגות חולפים, שמטבעם מחלישים ומשחיתים את הגוף והנשמה; כך מפסידים השמיים את נפשות התועים. כאשר הבין עשיו את השטות שעשה בעסקת החליפין הפזיזה שלו, כבר היה מאוחר מכדי להשיב לעצמו את אבדתו. כך יקרה ביום ה׳ לבני האדם, שהחליפו את ירושת חיי הנצח בתענוגות היצר.

בריחתו וגלותו של יעקב

פרק זה מבוסס על בראשית כח׳ עד לא׳

נתון בסכנת מוות בשל זעמו של עשיו שחפץ להרגו, יצא יעקב מבית אביו כפליט; אולם, הוא נשא עימו את ברכת אביו; יצחק אישר באוזניו מחדש את הבטחות הברית, והורה לו לקחת לעצמו אישה מבנות משפחת אימו שבארם נהריים משום היותו יורש הברית. אך יעקב יצא למסעו הבודד בלב כבד. עליו לעבור כברת דרך ארוכה ביותר בארץ המיושבת בידי שבטים נודדים פראיים, כשהוא חמוש במטהו בלבד. בשל ביישנותו, פחדיו ורגשי החרטה שלו ומחשש שאחיו הזועם יעלה על עקבותיו, הוא שאף להתרחק מבני האדם. הוא חשש כי איבד לנצח את הברכה שה׳ הועיד בעבורו; השטן עמד בקרבתו, מוכן ומזומן לפתותו במדוחיו.

בערבו של היום השני לבריחתו, יעקב כבר היה רחוק מאוהלי אביו. הוא הרגיש מנודה, וידע כי כל הצרות הללו פקדו אותו בשל דרכו הרעה. אפילה וייאוש אפפו את נשמתו והעיקו עליה, והוא בקושי העז להתפלל. אך הוא היה בודד כל כך, עד כי חש בעוצמה רבה מאי פעם בהזדקקותו לעזרת ה׳. בדמעות ובענווה גדולה התוודה על חטאו לפני ה׳, וביקש ממנו להעניק לו אות לכך שאינו זנוח לגמרי. הוא עדיין לא חש הקלה. ליבו היה עדיין כבד עליו. הוא איבד את כל הביטחון בעצמו, וחשש כי אלוהי אבותיו זנח אותו.

ואולם, הקדוש ברוך-הוא לא נטש את יעקב. הוא נטה חסד לעבדו התועה והספקן. ברחמיו הרבים, גילה ה׳ ליעקב בדיוק את מה שנזקק לו - מושיע. יעקב חטא, אך ליבו נמלא הכרת תודה כאשר חזה בנתיב שה׳ זימן לו, באמצעותו יוכל להתפייס עם ה׳ ולזכות מחדש בחסדו.

תשוש ממסעו, שכב הנווד על האדמה כשלמראשותיו אבן. בשנתו, הוא חזה בחלום בסולם בוהק ומנצנץ המוצב על הארץ, וראשו מגיע השמיימה. מלאכי ה׳ עלו וירדו בו; כבוד ה׳ ניצב מעליו, וקולו של ה׳ נשמע מן השמיים: ״אני יהוה אלוהי אברהם אביך, ואלוהי יצחק.״ האדמה שעליה שכב הגולה הובטחה לו ולזרעו, ואוששה בהבטחה נוספת: ״ונברכו בך כל-משפחת האדמה, ובזרעך.״ הבטחה זו, שניתנה לאברהם וליצחק, אושרה עתה מחדש באוזני יעקב. ואז, מתוך התחשבות מיוחדת במצבו, שכן חש בודד ונעזב, העניק לו ה׳ את דברי העידוד והנחמה הבאים: ״והנה אנוכי עמך, ושמרתיך בכל אשר- תלך, והשבתיך, אל- האדמה הזאת: כי לא אעזבך, עד אשר אם-עשיתי, את אשר-דיברתי לך.״

הקדוש ברוך-הוא ידע על ההשפעות הרעות שיסבבו את יעקב ועל הסכנות שיארבו לו. בחסדו הרב, גילה ה׳ בפני הפליט ששב בתשובה את העתיד, במטרה להבהיר לו את תכליתו לחייו ולהכינו בפני הפיתויים שיבואו עליו, כאשר יימצא לבד בקרב עובדי אלילים ותחבולנים. המופת העליון שעליו לחתור אליו יעמוד תמיד לנגד עיניו; וההכרה בכך שתכלית ה׳ תתגשם באמצעותו תעורר אותו תמיד לשמור אמונים לה׳.

בחזון זה נגלתה תוכנית הגאולה בפני יעקב, אמנם לא במלואה אך באופן חלקי. השלבים שהיו חיוניים מבחינתו באותה עת נגלו בפניו. הסולם הפלאי שנגלה בחלומו היה אותו הסולם שאליו התייחס המשיח בשיחתו עם נתנאל. ישוע אמר: ״אמן אמן אני אומר לכם, אתם תראו את השמים פתוחים ומלאכי אלוהים עולים ויורדים על בן־האדם.״ (יוחנן א: 51). עד ליום שבו מרד האדם בשילטון האל, הוא תיקשר עם אלוהים בחופשיות. אולם, חטאם של אדם וחוה גרם להפרדה בין השמים לארץ, וכך נבצר מן האדם לתקשר עם בוראו. אבל האולם לא נעזב בדד לאנחות ולייאוש. הסולם מסמל את ישוע: אמצעי תיווך שהועיד ה׳ לשם יצירת קשר עם האנושות. אלמלא גישר המשיח באמצעות זכויותיו על הפער שנוצר בעטיו של החטא, המלאכים המשרתים בקודש לא היו יכולים ליצור קשר עם בני האדם החוטאים. המשיח מקשר בין האדם, על חולשותיו וחוסר האונים שלו, לבין מקור הגבורה האין סופי.

כל הדברים הללו נגלו ליעקב בחלומו. על אף שתפס מייד בשכלו חלק מן ההתגלות, המשיך להתעמק כל ימי חייו באמיתות הנסתרות והנשגבות הטמונות בה, ופשרן התחוור לו יותר ויותר במשך הזמן.

יעקב התעורר משנתו בשעת הדומייה העמוקה של הלילה. המראות הזוהרים שראה בחזון נגוזו. עתה נגלה לעיניו אך ורק קו מתאר מעומעם של רכס הרים בודד, ומעליו שמיים בהירים וזרועי כוכבים. אולם, תחושה כבירה שעוררה בו יראת כבוד אפפה אותו, והוא ידע כי אלוהים שורה עימו. נוכחות השכינה הנסתרת הפיגה את בדידותו. ״אכן יש יהוה במקום הזה; ואנוכי, לא ידעתי.״ אמר יעקב והוסיף: ״אין זה, כי אם־בית אלוהים, וזה, שער השמים.״ ״וישכם יעקב בבוקר, ויקח את־האבן אשר-שם מראשתיו, וישם אותה, מצבה; ויצק שמן, על-ראשה.״ בהתאם למנהג הנצחת מאורעות חשובים, יעקב הקים מצבת זיכרון לחסדו של האל, כדי שכל אימת שיעבור בדרך יסור אל המקום הקדוש הזה ויתעכב בו כדי לעבוד את ה׳. הוא קרא למקום בית אל, או ״בית אלוהים.״ בהכרת תודה עמוקה חזר על ההבטחה שה׳ יהיה עימו, ונשבע בשבועה חגיגית: ״אם-יהיה אלוהים עמדי, ושמרני בדרך הזה אשר אנוכי הולך, ונתן-לי לחם לאכל, ובגד ללבוש. ושבתי בשלום, אל-בית אבי; והיה יהוה לי, לאלוהים. והאבן הזאת, אשר-שמתי מצבה - יהיה, בית אלוהים; וכל אשר תתן-לי, עשר אעשתנו לך.״

יעקב לא ביקש להגיע לידי הסכם עם אלוהים. הקדוש ברוך-הוא כבר הבטיח להעניק לו שפע והצלחה; שבועתו נבעה מלב שעלה על גדותיו בהכרת תודה על הביטחון באהבת ה׳ ובחסדו. יעקב חש כי עליו להכיר בדרישותיו של ה׳ ממנו, ולגמול לו על המחוות המיוחדות שהוכיחו את חסדו כלפיו. בדומה, עלינו להכיר תודה לבוראנו, הגומל עימנו חסדים רבים, על כל ברכה וברכה שהוא מרעיף עלינו. על המאמין המשיחי לסקור מעת לעת את עברו, ולהיזכר בהכרת תודה בכל אותן פעמים יקרות בהן ה׳ הציל אותו, תמך בו בניסיונות קשים, פתח בפניו דרכים חדשות כאשר הכול נראה אפל ומאיים, והשיב את נפשו כשעמד להתעלף. עליו להכיר בכל הדברים הללו כהוכחות להשגחתם האוהבת של מלאכי ה׳. לאור כל אינספור הברכות הללו, שומה עליו לשאול מדי פעם בלב כנוע ואסיר תודה: ״מה- אשיב ליהוה - כל-תגמולוהי עלי״. 1

שומה עלינו להקדיש את עתותינו, כישורינו ונכסינו לקדוש ברוך-הוא, שהפקיד בידינו את כל הברכות הללו. כל אימת שהשמיים מזמנים לנו פתח הצלה מיוחד, או מעניקים לנו חסדים חדשים ולא צפויים, עלינו להכיר בטובו ובחסדו של ה׳, לא רק באמצעות הבעת תודה בפינו, אלא כדוגמת יעקב, על ידי מתן מתנות ומנחות למען מטרותיו של ה׳. כשם שאנו מקבלים את ברכות ה׳ ללא הרף, כך עלינו להעניק ללא הרף.

״וכל אשר תתן-לי, עשר אעשרנו לך.״ אמר יעקב. האם ראוי שאנו, הנהנים ממלוא אורה וזכויותיה של הבשורה, נסתפק בלהחזיר לה׳ פחות ממה שנתנו האנשים שחיו תחת התורה, אשר נטתה פחות חסד? יתר על כן, עתה כשהברכות שאנו נהנים מהן גדולות יותר, האם מחויבויותינו לא גדלו בהתאם? עם זאת, כמה קטנונית היא ההתחשבנות שלנו! כמה עקר הוא הניסיון לאמוד את הזמן, הכסף והאהבה שלנו על פי כללי החשבון האנושי, לעומת האהבה האלוהית הנשגבת שאין למדוד אותה, והמתת שערכה כה בלתי נתפס! לתת מעשר למשיח? איזה מתן פעוט, זעום ומחפיר בעבור המחיר היקר ששילם המשיח! ישוע הצלוב בגולגלתא מחייב את התקודשותנו המלאה. עלינו להקדיש את כל כולנו ואת כל אשר לנו לאלוהים.

חמוש באמונה חדשה ומתמדת בהבטחות ה׳, ובטוח בנוכחותם ובסיועם של מלאכי ה׳, המשיך יעקב במסעו אל ״ארצה בני-קדם .״ )בראשית כט:1). אולם, כמה שונה ביאתו לארם נהריים מזו של שליח אברהם כמאה שנה קודם לכן! עבד אברהם הגיע עם שיירת גמלים, פמליית מלווים ושפע של תשורות יקרות מזהב וכסף; בנו של יצחק הגיע לבד וברגל, נוסע בודד ועייף, ורכושו היחיד היה המטה שבידו. כפי שנהג עבד אברהם, התעכב יעקב ליד באר, וכאן פגש לראשונה את רחל, בתו הצעירה של לבן. במקרה של יעקב, הוא היה זה שהעניק שירות, כאשר גלל את האבן מעל פי הבאר והשקה את העדרים. לאחר שסיפר לרחל על קרבת המשפחה ביניהם, הוא התקבל בברכה בבית לבן. למרות שבא אליהם בידיים ריקות, ללא מוהר וללא עבדים, ישיבתו עימם במשך שבועות ספורים הוכיחה את ערכם הרב של כישוריו ושקדנותו, ולבן דחק בו להתעכב אצלם. ההסדר ביניהם קבע שיעקב יעבוד שבע שנים בשירות לבן בתמורה לידה של רחל.

נוהגי האירוסים בימי קדם חייבו את החתן לשלם מוהר לאבי הכלה, טרם אושרו האירוסים. המוהר הוא סכום כספי או ערכו בטובין או בנכסים, הנקבע בהתאם למצבו הכלכלי של החתן. הדבר נחשב כאמצעי ביטחון לקשר הנישואים. האבות סברו שאין זה בטוח להפקיד את אושרה של הבת בידיו של גבר חסר אמצעי מחייה. כאשר חסרו לגבר אמצעים ומרץ כדי לנהל עסקים ולרכוש עדרים או אדמות, היה חשש שהוא יהיה הולך בטל. גברים שידם לא השיגה לשלם בעבור כלה, יכלו לעבור תקופת מבחן. הם קיבלו רשות לעבוד בשירות אביה של בחירת ליבם, ומשך הזמן נקבע בהתאם לערכו של המוהר הנדרש. כאשר המחזר עשה את מלאכתו נאמנה והוכיח את היותו ראוי מבחינות נוספות, ניתנה לו הבת לאישה; על פי רוב, המוהר שקיבל האב הוענק לבת בחתונתה. אולם, במקרה של רחל ולאה, לבן שמר את המוהר לעצמו במקום להעבירו לרשותן; בטרם עזבו את ארם נהריים, הן אמרו בנוגע לכך: ״כי מכרנו; ויאכל גם-אכול, את-כספנו.״

המנהג העתיק, על אף שלעיתים השתמשו בו לרעה, כפי שעשה לבן, הפיק פרי טוב. כאשר המחזר נדרש לעבוד בשירות משפחת הכלה כדי להבטיח לעצמו את ידה, הדבר מנע נישואים חפוזים והעניק הזדמנות לבחון את עומק רגשותיו, כמו גם את יכולתו לפרנס משפחה. רעות רבות נובעות בימינו מהיצמדות למנהג הפוך. לעיתים קרובות קורה שלבני הזוג יש מעט מאוד הזדמנויות להכיר זה את זו לעומק לפני הנישואים, ולהתוודע להרגליהם ולמזגם של בני הזוג. למעשה, בכל הכרוך בחיי היומיום, בני הזוג הם זרים גמורים, עד שהם באים בברית הנישואים. בני זוג רבים מגלים, מאוחר מדי, שאין ביניהם התאמה, והאיחוד ביניהם מניב אומללות לכל החיים. לרוב, האישה והילדים סובלים מעצלותו, מחוסר התועלת או מהרגליו הרעים של אבי המשפחה. לו בחנו את אופיו של המחזר לפני הנישואים, בהתאם למנהג הקדום, הייתה נחסכת אומללות רבה.

שבע שנים עבד יעקב בנאמנות בשירות לבן כדי לשאת את רחל, והשנים הללו נדמו ״בעיניו כימים אחדים, באהבתו אותה.״ אולם, לבן האנוכי והחמדן, שחפץ להחזיק בעובד מועיל כל כך, הוליך אותו שולל באכזריות רבה כאשר בליל הכלולות החליף את רחל בלאה. העובדה שלאה עצמה נטלה חלק בתרמית, גרמה ליעקב לחוש כי לא יוכל לאהוב אותה. בזעמו הרב גער בלבן, אך הלה הציע לו לעבוד שבע שנים נוספות בתמורה לידה של רחל. האב התעקש שיעקב לא יעזוב את לאה, שכן הדבר ימיט חרפה על המשפחה. וכך, יעקב מצא את עצמו במצב קשה מנשוא; בסופו של דבר החליט להישאר עם לאה ואף לשאת את רחל. רחל הייתה תמיד האישה האהובה; אולם, אהבתו הרבה אליה עוררה קנאה רבה, וחייו הפכו גדושי מרירות בשל התחרות המתמדת בין שתי האחיות.

עשרים שנה נשאר יעקב בארם נהריים ועבד בשירות לבן, שלא התחשב בקשרי המשפחה שלהם. היה מנוי וגמור עימו להפיק תועלת מרבית מיעקב. לבן דרש ארבע עשרה שנות עבודה בתמורה לבנותיו; בשש השנים הנוספות, הוא שינה עשר פעמים את שכרו של יעקב. אולם, יעקב שקד על מלאכתו בחריצות ובנאמנות. הדברים שאמר ללבן במפגש האחרון ביניהם מתארים בחיות את עבודתו המסורה, את דריכותו, חריצותו והתמדתו, והכול כדי לקדם את ענייניו של אדונו הקפדן: ״זה עשרים שנה אנוכי עמך, רחליך ועזיך לא שכלו; ואילי צאנך, לא אכלתי. טרפה, לא-הבאתי אליך - אנוכי אחטנה, מידי תבקשנה; גנבתי יום, וגנבתי לילה. הייתי ביום אכלני חורב, וקרח בלילה; ותדד שנתי, מעיני.״

הרועה חייב היה להשגיח על עדריו יומם וליל. העדרים היו עלולים להיגנב בידי שודדים, או להיטרף על ידי חיות הטרף, שהיו עזות ורבות ולעיתים קרובות עשו שמות בעדרים שנותרו ללא השגחה. ליעקב היו עוזרים רבים שסייעו בידו בטיפול בעדריו הגדולים של לבן, אך האחריות על כולם הוטלה עליו. בתקופות מסוימות בשנה היה עליו להשגיח ללא הרף על העדרים, לדאוג שלא יגוועו בצמא בעונות החמות והיבשות, ושלא יקפאו מן הכפור בלילות הקרה של ימי החורף. יעקב היה רב הרועים; העבדים שהעסיק, שימשו רועים זוטרים. כאשר חסרה כבשה אחת, רב הרועים ספג את הנזק; כאשר מצב העדר היה ירוד, הוא היה נוזף קשות בעבדים שבידיהם הפקיד את הטיפול בו.

חיי הרועה, העסוק תמיד בטיפול מסור ודרוך בבעלי החיים חסרי הישע הנתונים תחת חסותו, ורגשי רחמיו העדינים כלפיהם, שימשו תמיד דוגמה להמחשת כמה מן האמיתות היקרות ביותר של הבשורה, בידי כותביה מלאי ההשראה. יחסו של המשיח אל עמו מושווה ליחסו של רועה לצאן מרעיתו. לאחר החטא הקדמון, המשיח נוכח כי צאנו נידונו לאבדון בשל דרכיהם הרעות. כדי להושיע את הכבשים התועות, נטש את התהילה והכבוד להם זכה בבית אביו. הוא אמר: ״את־האובדת אבקש, ואת-הנידחת אשיב, ולנשברת אחבוש, ואת-החולה אחזק; ואת-השמנה ואת-החזקה אשמיד, ארענה במשפט... והושעתי לצאני, ולא-תהיינה עוד לבז... וחית הארץ לא תאכלם.״ (יחזקאל לד:16, 22, 28). קולו קורא אל צאנו לשוב למכלאתו, שתשמש: ״סןכה... לצל-יומם, מחרב; ולמחסה, ולמסתור , מזרם , וממטר.״ (ישעיה ד:6). המשיח מטפל בצאן מרעיתו ללא ליאות. הוא מחזק את הכבשות החלשות, מקל על הסובלות, אוסף את הטלאים בידיו ונושא אותם בחיקו. כבשותיו אוהבות אותו, ״אחרי זר לא תלכנה כי אם תברחנה ממנו , מפני שאינן מכירות את קולם של זרים.״ (יוחנן י:5).

המשיח מכריז: ״אני הרועה הטוב. הרועה הטוב נותן את נפשו בעד הצאן. השכיר, שאיננו רועה והצאן אינן צאנו, בראותו את הזאב בא, עוזב את הצאן ומרח והזאב חוטף ומפזר אותן, שכן הבורח אינו אלא שכיר ואין הוא דואג לצאן. אני הרועה הטוב. אני מכיר את שלי ושלי מכירים אותי.״ (פס׳ 11-14).

המשיח, שר הרועים, מפקיד את הטיפול בצאנו בידי תלמידיו המשרתים בקודש בתור רועים הכפופים לו; הוא מורה להם להתעניין בצאן כפי שהוא נהג, ולחוש את המחויבות הקדושה הטמונה בחובה שהפקיד בידם. הוא מצווה עליהם בחומרה רבה להיות נאמנים לתפקידם, להאכיל את הצאן, לחזק את הכבשות החלשות, להחיות את התשושות והמעולפות, ולגונן עליהן מפני זאבים טורפים.

המשיח הקריב את חייו כדי להציל את צאנו; הוא מצביע בפני רועיו על מופת האהבה שלו. אולם, ״השכיר, שאיננו רועה והצאן אינן צאנו, ״ אין לו כל עניין אמיתי בצאן. הוא עובד אך ורק למטרת רווח ודואג לעצמו בלבד. הוא שוקל את התועלת והרווח שלו, ולא את טובתם של הצאן שהופקדו בידיו; בשעת צרה או סכנה, הוא ינוס וינטוש את הצאן.

פטרוס השליח מזהיר את הרועים הכפופים למשיח: ״רעו את עדר אלוהים הנמצא עמכם והשגיחו עליו לא מתוך כפיה כי אם ברצון, כרצוי לאלוהים; לא בחמדת בצע כי אם בנפש חפצה; לא כרודנים על מה שהופקד בידכם, אלא בהיותכם מופת לצאן.״ (האיגרת הראשונה לפטרוס ה:2, 3). שאול השליח אומר: ״השגיחו על עצמכם ועל כל העדר, אשר רוח הקודש שמה אתכם למנהיגים בתוכו, לרעות את קהלת אלוהים אשר קנה בדמו שלו. אני יודע שאחרי צאתי יבואו•בתוככם זאבים עזים אשר לא יחוסו על העדר.״ (מעשי השליחים כ:28, 29).

השליח מוכיח את כל הרועים הכפופים למשיח, הרואים בטיפול ובנטל הנופלים בחלקו של הרועה הנאמן משימה בלתי רצויה: ״רעו את עדר אלוהים הנמצא עמכם והשגיחו עליו לא מתוך כפיה כי אם ברצון, כרצוי לאלוהים; לא בחמדת בצע כי אם בנפש חפצה.״ (הראשונה לפטרוס ה:2). שר הרועים ישחרר ברצון משרתים לא נאמנים אלה מתפקידם. קהילת המשיח נרכשה בדמו. שומה על כל רועה להבין שהצאן המופקד בידו נפדה במחיר של קורבן עצום. עליו להתייחס אל כל אחד ואחד מצאן מרעיתו כאל דבר יקר מאוד, ולעמול ללא ליאות כדי לשמור שהצאן יהיה בריא ומשגשג. רועה החדור ברוחו של המשיח ילך בעקבות מופת ההקרבה העצמית שלו, ויעמול ללא הרף למען רווחת צאן מרעיתו; הצאן ישגשג תחת טיפולו.

הכול יידרשו למסור דין וחשבון מדויק על שירות כהונתם. האדון ידרוש מכל רועה ורועה: ״איה העדר נתן-לך, צאן תפארתך?״ (ירמיהו יג:20). הרועה שיימצא נאמן יזכה לגמול רב. השליח מכריז: ״ובהופעת שר הרועים תקבלו עטרת כיבוד אשר לא ותבל.״ (הראשונה לפטרוס ה:4).

כאשר יעקב, שעייף מעבודתו בשירות לבן, הביע בפני חותנו את רצונו לשוב לכנען, הוא אמר ללבן: ״שלחני ואלכה, אל-מקומי ולארצי. תנה את-נשי ואת- ילדי, אשר עבדתי אותך בהן - ואלכה: כי אתה ידעת, את-עבודתי אשר עבדתיך.״ אולם, לבן הפציר בו להישאר, והכריז: ״נחשתי, ויברכני יהוה בגללך. ״ לבן נוכח לדעת כי רכושו המופקד בידי חתנו הולך וגדל.

יעקב אמר ללבן: ״כי מעט אשר-היה לך לפני, ויפרוץ לרוב.״ אולם, עם חלוף הזמן, לבן התקנא ברכוש של יעקב שהיה גדול משלו, ככתוב: ״ויפרוץ האיש, מאד מאד; ויהי-לו, צאן רבות, ושפחות ועבדים, וגמלים וחמורים.״ בניו של לבן קינאו אף הם בעושרו של יעקב, והדברים הזדוניים שהלעיזו על יעקב הגיעו לאוזניו: ״׳לקח יעקב את כל-אשר לאבינו; ומאשר לאבינו - עשה, את כל-הכבדד הזה.׳ וירא יעקב, את-פני לבו; והנה איננו עמו, כתמול שלשום.״

יעקב היה עוזב מזמן את קרובי משפחתו הערמומיים, אלמלא חשש ממפגש עם עשיו. עתה הוא חש בסכנה מצד בניו של לבן, אשר ראו ברכושו הרב את רכושם שלהם, והיו עלולים לנהוג באלימות כדי להשיגו. הוא היה נתון במצוקה ובבלבול רב, ולא ידע באיזו דרך לנקוט. אך בזוכרו את הבטחת ה׳ רבת החסד שקיבל בבית אל, שטח עתה בפני ה׳ את מצבו ועתר לקבל הכוונה. תפילתו נענתה בחלום ואלוהים הורה לו: ״שוב אל-ארץ אבותיך ולמולדתך; ואהיה, עמך.״

היעדרו של לבן זימן ליעקב ולמשפחתו הזדמנות לעזוב. עדרי הצאן והבקר נאספו במהירות ונשלחו בראש השיירה. יעקב, נשותיו, בניו ועבדיו חצו את נהר פרת והתקדמו לעבר גלעד שבגבול כנען. כעבור שלושה ימים נודע ללבן על בריחתם, והוא יצא לרדוף אחריהם. הוא השיג אותם ביום השביעי למסעם, והיה מלא חימה ונחוש בדעתו להכריחם לשוב. לא היה לו שום ספק כי יצליח בכך, מכיוון שאנשיו היו חזקים ורבים. אכן, חבורת הפליטים נמצאה בסכנה גדולה.

אולם, לבן לא ביצע את זממו להרע להם, שכן אלוהים בכבודו ובעצמו ניצב בתווך כדי להציל את עבדו. לבן אמר ליעקב: ״יש־לאל שי, לעשות עמכם רע; ואלוהי אביכם אמש אמר אלי לאמור: ׳השמר לך מדבר עם-יעקב מטוב עד־רע׳.״ כלומר, אל תאלץ אותו לשוב, ואל תשדל אותו בתמריצים מפתים.

לבן לא העביר לבנותיו את המוהר שקיבל בעבורן; הוא התייחס מאז ומתמיד אל יעקב בערמומיות ובאכזריות; אך עתה, בהעמדת פנים אופיינית, הוא גער ביעקב על עזיבתו החשאית, שגזלה ממנו, האב, את ההזדמנות לערוך מסיבת פרידה או אפילו להיפרד לשלום מבנותיו ומנכדיו.

בתשובתו ללבן, דיבר יעקב מפורשות על האנוכיות ורדיפת הבצע של לבן, ואף טען כי לבן עצמו היה עד לנאמנותו ולהגינותו. ״לולי אלוהי אבי :אלוהי אברהם ופחד יצחק, היה לי״ אמר יעקב ללבן, ״כי עתה, ריקם שלחתני; את-עניי ואת-יגיע כפי, ראה אלוהים - ויוכח אמש.״

לבן לא יכול היה להתכחש לעובדות שיעקב העלה בפניו, ועתה הציע לכרות ברית שלום. יעקב ניאות להצעה, והם הקימו גל אבנים כאות לברית. לבן קרא לגל בשם ״מצפה״, ואמר: ״יצף יהוה ביני ובינך: כי נסתר, איש מרעהו.״ ״ויאמר לבן ליעקב: ׳הנה הגל הזה, והנה המצבה, אשר יריתי, ביני ובינך. עד הגל הזה, ועדה המצבה: אם-אני, לא-אעבור אליך את-הגל הזה, ואם-אתה לא- תעביר אלי את-הגל הזה ואת-המצבה הזאת, לרעה-אלוהי אברהם ואלוהי נחור, ישפטו בינינו -אלוהי, אביהם׳; וישבע יעקב, בפחד אביו יצחק.״ כדי לאשר את הברית ערכו הצדדים סעודה חגיגית. הם בילו את הלילה בחברותה, ועם שחר יצאו לבן ופמלייתו לדרכם. לאחר פרידה זו נותקו כל הקשרים בין בניו של אברהם ותושבי ארם נהריים.

ליל המאבק

פרק זה מבוסס על בראשית לב׳ עד לג׳

למרות שיעקב עזב את פדן-ארם מתוך ציות לצו האלוהי, מסעו לא היה נטול חששות, שאותם שיחזר במוחו מחדש, מן הדרך שבה צעד כפליט עשרים שנים קודם לכן. החטא שחטא בהונאת אביו עמד תמיד נגד עיניו. הוא ידע היטב כי גלותו הממושכת הייתה תוצאה ישירה של חטא זה, והוא הגה בכך יומם וליל. נקיפות המצפון שייסרוהו, הפכו את מסעו לעגום במיוחד. כאשר נגלה לפניו האופק של הרי מולדתו, נגע הדבר בעומק ליבו של אבי האומה. העבר התחייה לפניו במלוא עוזו. לזיכרון אותו חטא נלוו המחשבה על טובו וחסדו של אלוהים כלפיו וזכר ההבטחות בדבר סיוע והכוונה אלוהית. האם לא צריך נלוו כשהלך וקרב ליעד מסעו, המחשבה על עשיו עוררה בו תחושות מבשרות רע. לאחר בריחת יעקב, עשיו ראה בעצמו יורש יחיד של נכסי אביהם. החדשות על שיבת יעקב עוררו בו חשש כי יעקב בא לתבוע את זכותו על הירושה. עתה היה לאל ידו של עשיו לפגוע קשות באחיו, אילו חפץ לעשות זאת. הוא עלול היה לנקוט אלימות כלפיו, לא רק מתוך תחושת נקמה, אלא כדי להבטיח לעצמו באין מפריע את העושר, שמזה זמן רב ראה בו כשייך לו.

פעם נוספת העניק הקדוש ברוך-הוא ליעקב אות להוכחת השגחתו עליו. כאשר יעקב נסע דרומה מהר גלעד, פסעו שני מחנות של מלאכי ה׳ לפני ואחרי מחנהו, כדי לגונן עליו ועל אנשיו. יעקב נזכר בחזון שראה בבית-אל לפני זמן רב כל כך, ועתה הוקל לליבו הכבד, שכן נוכח לדעת כי מלאכי ה׳, שהפיחו תקווה בליבו ואזרו אותו באומץ כאשר ברח מכנען, הופקדו לשמור עליו בשעת שיבתו. הוא אמר: ״מחנה אלוהים זה; ויקרא שם-המקום ההוא, מחנים,״ היינו שני מחנות, או שתי צבאות.

אולם, יעקב חש כי עליו לעשות מעשה כדי להבטיח את שלומו. לפיכך, הוא שיגר אל אחיו שליחים עם מסר של פיוס ושלום. הוא הורה להם לדבר אל עשיו בשמו, ושם בפיהם את המילים המדויקות שיאמרו לו. טרם נולדו שני האחים, ניבא מלאך ה׳ כי הבכור יעבוד את הצעיר. מחשש פן זיכרון הנבואה יעורר בליבו של עשיו מרירות, יעקב אמר לעבדיו כי הוא שולח אותם ״לאדוני לעשו״, וכאשר יבואו לפניו, עליהם לומר לו כי הם שליחיו של ״עבדך יעקב״. כוי להסיר את החשש כי הוא שב ארצה כנווד חסר כל כוי לתבוע את זכאותו על ירושת אביהם, הקפיד יעקב להצהיר במסר לאחיו: ״ויהי-לי שור וחמור, צאן ועבד ושפחה; ואשלחה להגיד לאדוני, למצוא-חן בעיניך.״

ואולם, השליחים שבו עם הבשורה כי עשיו הולך לקראת מחנה יעקב, מלווה בארבע מאות איש. השליחים לא נשאו עימם שום תשובה למסר הידידות של יעקב. נראה שעשיו יצא לקראתו כדי לנקום. תחושת אימה אחזה במחנה. ״ויירא יעקב מאד, ויצר לו.״ נבצר ממנו לשוב על עקבותיו, והוא חשש להתקדם. אנשי מחנהו לא היו חמושים ולא מוכנים כלל לקראת מפגש עוין. לפיכך, הוא חילק את מחנהו לשתי קבוצות, כדי שאם תותקף אחת מהן, לאחרת תהיה הזדמנות להימלט. הוא שלח לעשיו מנחה נדיבה מקרב עדריו הרבים, וצרף אליה מסר של ידידות. הוא עשה כל דבר שהיה לאל ידו כדי לכפר על העוול שעשה לאחיו, ולמנוע את הסכנה המאיימת. ואז, בענווה וחרטה, עתר להגנת ה׳: ״יהוה האומר אלי, שוב לארצך ולמולדתך - ואיטיבה עמך. קטונתי מכל החסדים, ומכל-האמת, אשר עשית, את-עבדך: כי במקלי, עברתי את-הירדן הזה, ועתה הייתי, לשני מחנות. הצילני נא מיד אחי, מיד עשו: כי-ירא אנוכי אותו - פן-יבוא והכני, אם על-בנים.״

בהגיעם לנחל יבוק, שלח יעקב עם רדת הלילה את משפחתו דרך מעבר יבוק אל העבר השני של הנחל, בשעה שהוא עצמו נותר לבדו מאחור. הוא החליט לבלות את הלילה בתפילה, וחפץ לשהות לבדו בנוכחות השכינה. הקדוש ברוך- הוא יכול לרכך את ליבו של עשיו. אבי האומה תלה את תקוותו היחידה בה׳.

האזור בו נותר יעקב לבדו היה הררי ושומם, ושימש מקום מארב לחיות טרף ומסתור לשודדים ורוצחים. בודד וחסר הגנה, השתחווה יעקב לה׳ אפיים ארצה במצוקה רבה. זו הייתה שעת חצות. יקיריו, שבגללם הוקיר את החיים, היו רחוקים ממנו, חשופים לסכנה ולמוות. המחשבה המרה מכול הייתה שחטאו שלו הוא שהמיט סכנה על בני משפחתו החפים מפשע. בדמעות כנות וזעקות מרות שטח יעקב את תפילתו לפני ה׳. לפתע נחה עליו יד חזקה ולפתה אותו. הוא נאבק כדי להשתחרר מלפיתת התוקף. בחשכת הליל, התגוששו השניים במטרה לגבור זה על זה. אף מילה לא הוחלפה ביניהם, אך יעקב נאבק בכל כוחו ולא הרפה לרגע. בשעה שנאבק כך על חייו, העיקה תחושת אשמה על נשמתו; חטאיו עמדו נגד עיניו כדי לנתק אותו מאלוהים. ואולם, בצר לו, הוא נזכר בהבטחות ה׳ וליבו יצא בתחינה לחסדו. המאבק נמשך כמעט עד עלות השחר. אז הניח הזר את אצבעו על ירך יעקב, הירך נקעה, ויעקב הפך מייד לנכה. אבי האומה הבחין עתה בטיבו של האויב. הוא נוכח לדעת כי הוא נאבק עם מלאך ה׳. בשל כך לא צלחו מאמציו וכוחותיו - שהיו כמעט על טבעיים, לנצח במאבק. היה זה המשיח, ״מלאך הברית״, אשר גילה את עצמו ליעקב. אבי האומה היה עתה נכה וסבל מכאבים עזים, אך הוא לא הרפה את אחיזתו. שבור ומלא חרטה, הוא ״בכה ויתחנן־לו״ (הושע יב:4) ועתר לברכה. הוא היה סמוך ובטוח כי חטאו נסלח. לא היה די בכאב פיזי כדי להסיט את מחשבתו ממטרתו. נחישותו הלכה וגברה, ואמונתו התחזקה מרגע לרגע, עד לרגע האחרון במאבק. מלאך ה׳ ניסה להיחלץ מאחיזתו; הוא הפציר ביעקב: ״שלחני, כי עלה השחר.״ אך יעקב השיב: ״לא אשלחך, כי אם- ברכתני.״ אילו נהג כך מתוך העזה יהירה וחצופה, היה מושמד ללא דיחוי; אולם, ביטחונו היה כביטחון של אדם המודה בהיותו נקלה וחסר ערך, ועם זאת, בוטח בנאמנותו של אלוהים נוצר הברית.

יעקב ״באונו, שרה את־אלוהים.״ (הושע יב:4). באמצעות ענווה, חרטה וכניעה, שרה בן תמותה חוטא ותועה זה עם מלך מלכי השמיים. הוא הידק את אחיזתו הרופפת בהבטחות ה׳, וליבו הרחום של אלוהי האהבה האינסופית לא יכול היה להשיב ריקם את הפצרות החוטא.

הטעות שעשה יעקב, היינו, חטאו בהשגת זכות הבכורה במרמה, עמדה עתה בברור נגד עיניו. הוא לא בטח בהבטחות ה׳, אלא ביקש לחולל בכוחות עצמו את אשר האלוהים היה מגשים בעיתו ובדרכו שלו. כראיה למחילת ה׳, שונה שמו מן השם יעקב, שהזכיר את חטאו, לשם המנציח את ניצחונו: ״לא יעקב [שמשמעו, תופס/חומס מקום בתחבולה] יאמר עוד שמך״ אמר מלאך ה׳, ״כי, אם־ישראל: כי־ שרית עם־אלוהים ועם־אנשים, ותוכל.״

יעקב קיבל את הברכה שאליה ערגה נפשו. חטא ההונאה שביצע נמחל לו. תקופת המשבר בחייו חלפה ונותרה מאחור. ספקות, מבוכות וחרטה העיקו עליו ומיררו את חייו, אך עתה הכל השתנה. שלוות הפיוס עם האל הייתה מתוקה מאין כמוה! יעקב לא חשש עוד מן המפגש עם אחיו־אלוהים אשר מחל על חטאו, יכול להשפיע גם על לבו של עשיו אחיו ולגרום לו לקבל את חרטתו הכנועה.

בשעה שיעקב נאבק עם מלאך ה׳, נשלח מלאך אחר אל עשיו. בחלומו, חזה עשיו ביעקב הגולה זה עשרים שנה מבית אביו; הוא היה עד ליגונו הרב עם היוודע לו על מות אימו; הוא ראה אותו מוקף בצבאות ה׳. עשיו סיפר לאנשיו על חלומו, והורה להם לא לפגוע ביעקב, שכן אלוהי אביו היה עימו.

מחנה עשיו ומחנה יעקב קרבו לבסוף זה לזה, כשעשיו, שליט המדבר, מוביל את לוחמיו, ויעקב פוסע בראש נשותיו וילדיו, מלווה בשפחותיו ורועיו, ואחריהם טורים ארוכים של עדרי צאן ובקר. נשען על מטהו, צעד אבי האומה קדימה לעבר קבוצת הלוחמים. הוא היה חלש וצולע מן המאבק שנטל בו חלק זה מכבר, ולכן פסע באיטיות ובכאב, בעודו עוצר מדי צעד וצעד; אולם, שמחה ושלווה האירו את ארשת פניו.

בראותו את אחיו הנכה והסובל, ״וירץ עשו לקראתו ויחבקהו, ויפל על-צווארו וישקהו; ויבכו.״ כאשר חזו חייליו של עשיו במחזה, הדבר נגע אפילו לליבם של הלוחמים הקשוחים ביותר. למרות שסיפר להם על חלומו, הם לא יכלו להסביר את השינוי שחל במצביאם. על אף שראו את נכותו של אבי האומה, לא שיערו לעצמם כי חולשתו הפכה מקור לעוצמתו.

בליל הייסורים והמאבק שליד היבוק, כשמותו נראה קרוב כל כך, למד יעקב עד כמה חסרת ערך היא עזרת בשר ודם, ועד כמה רעוע הוא הביטחון בכוח האנושי. הוא ראה כי עזרו היחיד חייב לבוא מאת ה׳, שנגדו חטא באופן חמור כל כך. חסר אונים ונקלה, התחנן יעקב לקבל את הבטחת החסד האלוהי לחוטא השב בתשובה. הבטחה זו הייתה ביטחונו בכך שאלוהים ימחל לו ויקבל אותו. השמיים והארץ עשויים לחדול מלהתקיים לפני שדבר ה׳ יכזיב; רעיון זה הוא שעודד אותו ועזר לו במהלך המאבק הנורא.

ניסיונו של יעקב בליל המאבק והייסורים מסמל את המבחן שאנשי ה׳ יהיו חייבים לעבור לפני ביאת המשיח השנייה. הנביא ירמיהו, שצפה בחזון מאת ה׳ בהתרחשויות העתיד עד לימנו אנו, אמר: ״קול חרדה שמענו - פחד, ואין שלום״. ונהפכו כל-פנים, לידקון. הוי, כי גדול היום ההוא מאין כמוהו; ועת-צרה היא ליעקב, וממנה יושע.״ (ירמיהו ל:5-7).

בשעה שהמשיח יחדל לכהן כמתווך למען בני האדם וללמד זכות עליהם,

אז תחל שעת הצרה הזו. אז ייחרץ דינה של כל נשמה ונשמה, ולא יימצא עוד דם מכפר כדי להיטהר מן החטא. כאשר ישוע המשיח יעזוב את מקומו לימין האלוהים, ויחדל להפגיע בעבור האדם לפני הקדוש ברוך-הוא, אז תישמע ההכרזה החמורה: ״המעול - שיוסיף לעשות עול; הטמא - שיטמא עוד; הצדיק - שיצדק עוד; הקדוש - שיתקדש עוד.״ (התגלות כב:11). אז תינטל מן העולם רוח האיפוק של ה׳. כשם שיעקב היה נתון בסכנת מוות עקב איומו של אחיו הזועם, כך יימצאו אנשי האלוהים בסכנה מצד הרשעים החפצים להשמידם. כשם שאבי האומה נאבק כל הלילה כדי שה׳ יציל אותו מידו של עשיו, כך יזעקו הצדיקים יומם וליל אל הקדוש ברוך-הוא כדי שיצילם מן האויבים הסובבים אותם.

השטן האשים את יעקב לפני מלאכי ה׳, ותבע את זכותו להשמידו בשל חטאו; הוא עורר בעשיו את הרצון לצאת נגד יעקב; במהלך ליל המאבק הארוך של אבי האומה עשה השטן כל מאמץ כדי לעורר ולחזק בו את תחושת האשמה שלו, במטרה לייאש אותו ולשבור את ביטחונו באלוהים. כאשר יעקב אחז ברוב מצוקתו במלאך ה׳ ולא הרפה, ואף עתר לה׳ בדמעות, מלאך ה׳ הזכיר אף הוא לפניו את חטאו כדי לבחון את אמונתו, והתאמץ להתחמק מאחיזתו ולהימלט. אולם, יעקב לא הסכים שמלאך ה׳ ישיב את פניו ריקם. הוא למד כי אלוהים הוא רחום וחנון, והוא הטיל את עצמו ביד רחמיו. הוא הצביע על חרטתו, והפציר במלאך ה׳ להושיעו. בשעה שסקר את חייו, הגיע כמעט לסף ייאוש; אך הוא אחז בחוזקה במלאך ה׳, ובזעקות כנות ומרות עתר והפציר בו עד שגבר עליו.

אנשי האלוהים יתנסו בחוויה דומה במאבקם האחרון עם כוחות הרוע. הקדוש ברוך-הוא יבחן את אמונתם, התמדתם וביטחונם בכוחו להושיעם. השטן ישתדל לזרוע פחד בליבם כאשר יגרום להם לחשוב כי הם אבודים, וכי חטאיהם חמורים מדי מכדי שתיתכן מחילה עליהם. תחושה קשה בנוגע למגרעותיהם תשתלט עליהם, ובשעה שהם יסקרו את חייהם, ילכו תקוותיהם וידעכו. אולם, כאשר הם יזכרו בגדולת חסד ה׳ ובחרטתם הכנה, הם יטענו לזכותם את הבטחות ה׳, אשר התגשמו באמצעות המשיח בעבור החוטאים חסרי הישע ששבו בתשובה. כאשר תפילותיהם לא תיענינה מייד, אמונתם לא תיחלש. הם יאחזו בחוזקה בגבורת ה׳, כשם שיעקב אחז במלאך ה׳, ונשמתם תאמר: ״לא אשלחך, כי אם־ברכתני.״

אילולא התחרט יעקב קודם לכן על חטאו, על כי השיג את זכות הבכורה במרמה, הקדוש ברוך־הוא לא יכול היה לשמוע את תפילתו ולהגן על חייו ברוב חסדו. ולכן, אם בשעת צרה יופיעו לנגד עיניהם של אנשי האלוהים חטאים שעליהם לא התוודו, יכריע אותם הדבר בזמן שהם מתייסרים ברגשי פחד וחרדה. הייאוש יגדע את אמונתם, ולא ייוותר בהם שמץ של ביטחון לעתור בפני ה׳ כדי שיצילם. אך אם תפעם בקרבם תחושה עזה על נקלותם, לא יצוצו עוד חטאים נסתרים. שכן, חטאיהם נמחו לחלוטין באמצעות דמו המכפר של המשיח, וייבצר מהם להיזכר בהם.

השטן גורם לאנשים רבים להאמין כי אלוהים יתעלם מחוסר נאמנותם בעניינים הפעוטים של החיים; אך בטיפולו ביעקב, מוכיח ה׳ כי הוא אינו יכול בשום אופן להרשות את הרוע. כל האנשים המתאמצים להסתיר או לתרץ את חטאיהם, מניחים לרשימת החטאים הללו )שטרם התוודו, התחרטו וקיבלו מחילה עליהם) להישאר חרוטה בספרי השמיים; אנשים אלה יוכרעו בידי השטן. ככל שמקצועם ומעמדם רם ומכובד יותר, כך תהיה דרכם רעה יותר בעיני האלוהים, וכך יוכתר ניצחונו של השטן.

ואולם, קורותיו של יעקב מהווים עדות והבטחה לכך שאלוהים לא יוותר על בני האדם שהודחו לחטא, אך שבו אליו בחרטה כנה. באמצעות כניעה לה׳ ומתן אמון בו, השיג יעקב את מה שלא עלה בידו להשיג בכוחות עצמו במהלך המאבק. כך לימד אלוהים את עבדו כי רק גבורת ה׳ וחסדו ירעיפו עליו את הברכה שאליה ערג. כך יקרה גם לבני האדם באחרית הימים. כשסכנות יקיפו אותם מכל עבר וייאוש ישתלט על נשמתם, הם יהיו חייבים להסתמך אך ורק על הזכויות הטמונות בכפרת המשיח. איננו יכולים לעשות דבר בכוחות עצמנו. משום שאנו חסרי ישע וחסרי ערך, עלינו לשים מבטחנו במעלותיו של המושיע הצלוב שקם לתחייה. איש לא יאבד כל עוד יעשה זאת. רשימת חטאינו הארוכה והאפלה עומדת תמיד נגד עיניו של הבורא. הרשימה שלמה ומלאה - אף אחת מן העבירות שלנו לא נשכחה. אך אלוהים שהקשיב לזעקות עבדיו בימי קדם, ישמע את תפילת האמונה שלנו וימחל לנו על עוונותינו. הוא הבטיח, והוא יקיים את דיברתו.

ידו של יעקב הייתה על העליונה, משום שהיה נחוש בדעתו והתעקש לנצח. הוא למד מניסיונו על כוחה של תפילת תחנונים. עלינו ללמוד עתה את הלקח הזה על כוחה של תפילה מנצחת ושל אמונה איתנה. הניצחונות הכבירים ביותר של קהילת המשיח או של המאמין המשיחי, אינם אלה המושגים באמצעות כשרון, חינוך, עושר או חסדי הזולת. הניצחונות הגדולים ביותר מושגים במפגש אישי עם ה׳ בלשכתו של מלך המלכים, כאשר ידה של האמונה הכנה והאיתנה אוחזת בחוזקה בזרוע הגבורה.

אנשים שאינם מוכנים לוותר על כל חטאיהם, ולחפש בכנות אחר ברכת ה׳, לא יקבלוה. אולם, כל מי שיחזיק בהבטחות ה׳ וידבק בהן, כפי שעשה יעקב, ויהיה כן ונחוש בדעתו כמו יעקב, יצליח כפי שיעקב הצליח. ״והאלוהים, האם לא יעשה את משפט בחיריו הקוראים אליו יומם ולילה? האם יתמהמה בעניינם? אני אומר לכם שיעשה את משפטם מהר.״ (לוקס יח:7, 8).

השיבה לכנען

פרק זה מבוסס על בראשית לד׳; לה׳; לז׳

לאחר שחצה את הירדן, ״ויבוא יעקב שלם [בשלום] עיר שכם, אשר בארץ כנען.״ (בראשית לג:18). וכך, התפילה ששטח אבי האומה בבית אל - שאלוהים ישיב אותו בשלום לארצו, נענתה. במשך זמן-מה הוא התגורר בעמק שכם. במקום זה נטה אברהם לפני למעלה ממאה שנים את מחנהו הראשון, והקים את המזבח הראשון שלו בארץ המובטחת. כאן רכש יעקב ״את-חלקת השדה, אשר נטה-שם אהלו, מיד בני-חמור, אבי שכם, במאה קשיטה. ויצב-שם, מזבח; וייקרא לו - אל אלוהי ישראל.״ (פס׳ 19, 20). הוא הקים מזבח לה׳ בסמוך למקום בו נטה את אוהלו, וכינס מדי יום את בני משפחתו למנחת הבוקר והערב. כאן חפר יעקב את הבאר, אשר שבע עשרה מאות מאוחר יותר נח לצידה המושיע כחום היום, ודיבר אל מאזיניו המשתאים על ״מקור מים נובעים לחיי עולם.״ (יוחנן ד:14).

שהותם הממושכת של יעקב ובניו בשכם הסתיימה באלימות ובשפיכות דמים. בתו היחידה של יעקב עברה התעללות קשה, שהמיטה עליה חרפה וסבל, שני אחיה היו מעורבים ברצח אנשי שכם, והעיר כולה נחרבה ונבזזה כנקמה על העוול שעשה צעיר פוחז אחד. שורש הפורענות הנוראה הזו היה מעשה של דינה, בת יעקב, אשר יצאה ״לראות, בבנות הארץ,״ [להתבונן במנהגיהן ומלבושיהן וללמוד מהן], ובכך הסתכנה בהתרועעות עם אנשים שאינם יראי ה׳. אדם המחפש אחר תענוגות ושעשועים בקרב אנשים שאינם יראי ה׳, ממקם את עצמו בשטחו של השטן ומזמין לעצמו פיתויים.

מעשה התרמית וההתאכזרות של שמעון ולוי כלפי אנשי שכם לא באו ללא התגרות; אולם, לפעולת התגמול שהם נקטו נגד אנשי שכם נוסף חטא חמור. הם הקפידו להסתיר מיעקב את כוונותיהם, והבשורה על מעשה הנקם שלהם עוררה בו חלחלה. מדוכדך ממעשי המרמה והחמס של בניו, אמר יעקב לשמעון ולוי דבר אחד בלבד: ״עכרתם אתי, להבאישני בישב הארץ... ואני, מתי מספר, ונאספו עלי והכוני, ונשמדתי אני וביתי.״ אולם, הצער הרב והתיעוב שחש כלפי שפיכות הדמים שעשו, התבטאו במילים שאמר כחמישים שנה מאוחר יותר, כאשר שכב על ערש דווי במצרים: ״שמעון ולוי, אחים - כלי חמס, מכרותיהם. בסודם אל-תבוא נפשי, בקהלם אל-תחד כבודי: כי באפם הרגו איש... ארור אפם כי עז, ועברתם כי קשתה.״ (בראשית מט:5-7).

יעקב חש כי עליו להיכנע לה׳ בכל ליבו ומאודו. אכזריות ומרמה התגלו באופיים של בניו. בקרב מחנהו נמצאו אלילים, ואפילו בני ביתו עסקו בעבודת אלילים במידת-מה. האם ה׳ אמור לשלם להם כגמולם? האם לא יפקיר אותם לנקמת העמים השכנים?

שחוח ומוטרד, השתחווה יעקב בהכנעה לפני ה׳, ואלוהים הורה לו לצאת לדרך ולהדרים עד בית אל. המחשבה על בית אל הזכירה לאבי האומה לא רק את חזון המלאכים שראה ואת הבטחות החסד של ה׳, אלא אף את השבועה שנשבע שם, על כך שה׳ יהיה אלוהיו. עתה היה נחוש בדעתו כי בטרם יצאו לדרך אל מקום קדוש זה, בני ביתו חייבים להסיר מקרבם את האלילים ולהיטהר מטומאת האלילות. לפיכך, הוא הורה לכל אנשי המחנה: ״הסרו את-אלוהי הנכר, אשר בתוככם, והטהרו, והחליפו שמלותיכם. ונקומה ונעלה, בית-אל; ואעשה-שם מזבח, לאל העונה אותי ביום צרתי, ויהי עמדי, בדרך אשר הלכתי.״

ברגש עמוק גולל יעקב באוזני בני ביתו ואנשי מחנהו את קורות ביקורו הראשון בבית אל, לאחר שעזב את אוהלי אביו כנווד בודד שנס על חייו, ואת סיפור התגלותו הראשונה של ה׳ בפניו בחזון הלילה. כאשר סקר את הדרכים הנפלאות בהן ה׳ נהג בו, ליבו התרכך, והגבורה אף נגעה בבניו וריככה את ליבם; יעקב נקט בדרך היעילה ביותר כדי להכין אותם לעבוד עימו את ה׳ כאשר יגיעו לבית אל. ״ויתנו אל יעקב, את כל-אלוהי הנכר אשר בידם, ואת-הנזמים, אשר באוזניהם; ויטמון אותם יעקב, תחת האלה אשר עם־שכם.״

ה׳ אלוהים הפיל על תושבי הארץ פחד גדול כדי שלא ינסו לנקום ביעקב ומשפחתו על הטבח בשכם. כך הם הגיעו לבית אל ללא פגע. כאן נגלה ה׳ שוב בפני יעקב, ושב וחזר באוזניו על הבטחת הברית. ״ויצב יעקב מצבה, במקום אשר-דיבר איתו, מצבת אבן.״

בבית אל זומן יעקב להתאבל על מותה של אישה יקרה ומוערכת בקרב בני משפחת אביו - דבורה, מינקת רבקה, שליוותה את גבירתה מארם נהריים עד ארץ כנען. נוכחותה של קשישה זו שימשה כחוליה יקרה שקישרה אותו לילדותו ולנעוריו, במיוחד לזיכרון אימו, שאהבה אותו באהבה עזה ומלאת רוך. קבורתה של דבורה לוותה במספד רב ובבכי עמוק כל כך, עד כי עץ האלון שתחתיו נקברה נקרא ״אלון בכות.״ חשוב לשים לב לכך שזיכרון חייה של אישה זו, שהייתה ידידת המשפחה ומופת לשירות ונאמנות, וכן האבל עליה, נחשבו ראויים להנצחה בדבר ה׳.

המסע מבית-אל לחברון ארך יומיים בלבד, אך הביא על יעקב צער רב בשל מותה של רחל. שבע שנים, ועליהן שבע שנים נוספות, עברו על יעקב בעבודה קשה ומפרכת בשירות לבן, וזאת כדי לשאת את רחל לאישה, אך אהבתו העזה אליה הפכה את העבודה הקשה לקלה. עומקה ונצחיותה של אהבה זו התגלו כעבור שנים ארוכות, כאשר יעקב שכב על ערש דווי במצרים, ויוסף בנו בא לבקרו. אבי האומה הקשיש, שהעלה זיכרונות מחייו, אמר: ״ואני בבואי מפדן, מתה עלי רחל בארץ כנען בדרך, בעוד כברת-ארץ, לבוא אפרתה; ואקברה שם בדרך אפרת.״ (בראשית מח:7) הדבר היחיד שהוזכר בשיחה זו מסיפור חייו הארוכים ומלאי התלאות, היה אובדן רחל.

לפני מותה, ילדה רחל בן שני ליעקב. עם צאת נשימתה האחרונה היא העניקה לבנה את השם: ״בן-אוני״, שמשמעו, ״בן צערי.״ אך אביו קרא לו בנימין, כלומר, ״בן יד הימין״ או ״בן שארית כוחי.״ רחל נקברה במקום בו נפטרה, ועל קברה הונחה מצבה כדי להנציח את זכרה.

בדרך לאפרתה הכתים חטא אפל נוסף את משפחת יעקב, וגרם לכך שזכויות הבכורה של ראובן, הבן הבכור והכבוד וההוקרה שנפלו בחלקו, נשללו ממנו.

לבסוף הגיע יעקב לתום מסעו, ״אל-יצחק אביו, ממרא... הוא חברון, אשר- גר-שם אברהם ויצחק.״ כאן הוא התגורר במשך שנות חייו האחרונות של אביו. מבחינתו של יצחק העיוור והתשוש, הטיפול האדיב שזכה לקבל מן הבן שנעדר זמן רב כל כך, היווה נחמה בשנות בדידותו ואבלו.

יעקב ועשיו נפגשו ליד ערש הדווי של אביהם. בעבר ייחל הבן הבכור למפגש זה כהזדמנות לנקום באחיו, אך מאז חל שינוי ניכר ברגשותיו. יעקב שהסתפק בברכות הרוחניות שנלוו לזכות הבכורה, ויתר על הירושה - על כל נכסי אביהם לטובת אחיו הבכור - הירושה היחידה שעשיו העריך וביקש לרשת. בלבבותיהם לא נותרו עוד רגשי קנאה או שנאה שגרמו לניכור ביניהם, אך עם זאת הם נפרדו, ועשיו יצא אל הר שעיר. אלוהים, שברכות רבות צפונות עימו, העניק ליעקב עושר ארצי בנוסף לטוב הנשגב שייחל לו. שני האחים נאלצו להיפרד, ״כי-היה רכושם רב, משבת יחדיו; ולא יכלה ארץ מגוריהם לשאת אתם מפני מקניהם.״ הניתוק שנוצר בניהם עלה בקנה אחד עם תכלית ה׳ בעבור יעקב. מכיוון ששני האחים היו שונים בתכלית בכל הנוגע לאמונה, היה עדיף להם להתגורר בנפרד.

יעקב ועשיו למדו מפי אביהם על ה׳ אלוהים ותורתו, ושניהם היו חופשיים לבחור ללכת בדרכי ה׳, לשמור את מצוותיו וליהנות מחסדו; אולם, הם לא בחרו באותה דרך. שני האחים הלכו בדרכים שונות, ודרכיהם המשיכו לסטות ולהתרחק זו מזו יותר ויותר.

לא שרירותיות הניעה את הקדוש ברוך- למנוע מעשיו את ברכות הישועה. מתנות חסדו הניתנות באמצעות המשיח מוענקות חינם לכול, אך הבחירה שהאדם נוטל היא זו שעלולה להביא עליו את אובדנו. אלוהים קבע בדברו את התנאים לבחירת כל נשמה ונשמה לחיי עולם: ציות למצוותיו באמצעות אמונה במשיח. אלוהים בוחר באופי העולה בקנה אחד עם תורתו, וכל מי שיגיע לקנה המידה הזה יזכה להיכנס אל מלכות הכבוד. המשיח בכבודו ובעצמו אמר: ״המאמין בבן יש לו חיי עולם, אך המסרב להאמין בבן לא יראה חיים, אלא חרון אלוהים חל עליו.״ (יוחנן ג:36). וכן: ״לא כל האומר לי ׳אדוני, אדוני יכנס למלכות השמים, אלא העושה את רצון אבי שבשמים.״ (מתי ז:21). בספר ההתגלות מדבר המשיח על אנשים: ״המכבסים את גלימותיהם, למען תהיה להם זכות על עץ החיים ויכנסו העירה דרך השערים.״ (התגלות כב:14). זוהי הבחירה היחידה המוצגת בדבר ה׳ בנוגע לגאולתו הסופית של האדם.

כל נשמה ונשמה שנבחרה בידי ה׳ תסלול את דרכה לישועתה בחיל ורעדה.

האדם שה׳ בחר בו יעטה שריון ויילחם בגבורה את מלחמת האמונה. הוא יישאר ער כל הלילה כדי להתפלל, יהגה יומם וליל בכתבי הקודש וינוס מן הפיתויים. הוא ידבק תמיד באמונה ויציית לכל מוצא פי ה׳. תוכנית הישועה מוצעת חינם לכל דורש; מפירות הגאולה ייהנו בני האדם שיצייתו לתנאיה.

עשיו בז לברכות הברית. הוא העריך את התועלת הארצית והארעית על פני הרוחנית, וקיבל את מה שחשק בו. ניתוקו מאנשי האלוהים היה תוצאה של הבחירה שנטל בשיקול דעת. לעומתו, יעקב בחר בירושת האמונה. הוא התאמץ להשיג ירושה זו בערמומיות, בוגדנות ומרמה; אך אלוהים איפשר לחטאו ״לבוא על תיקונו״ עד שנמחל לו כליל. במהלך החוויות המרות של שנות חייו האחרונות, לא סטה יעקב מעולם מתכליתו ולא ויתר על בחירתו. הוא למד כי כאשר נקט בערמומיות והשתמש בכישוריו כדי להשיג את הברכה, הוא למעשה נלחם נגד אלוהים. מליל המאבק שליד נחל יבוק יצא יעקב כאדם שונה. ביטחונו העצמי מוטט לגמרי. מעתה ואילך לא נותר זכר לערמומיותו. את מקומן של הערמומיות והרמאות תפסו הפשטות והאמת שניכרו עתה בחייו. הוא למד לבטוח לחלוטין בזרוע הגבורה, ונהג להשתחוות לה׳ ולהיכנע לרצונו בענווה בשעת ניסיונות וקשיים. הקווים השפלים שבאופיו כלו באש הכבשן: הזהב הטהור זוקק, עד אשר אמונת אברהם ויצחק הפציעה בחייו של יעקב במלוא זוהרה.

חטאו של יעקב ושורת האירועים שבאו בעקבותיו לא חלפו מבלי להשפיע לרעה, ופרי הבאושים שלהם ניכר היטב באופיים ובחייהם של בניו. כאשר בניו בגרו, התגלו מגרעות חמורות באופיים. תוצאותיה ההרסניות של הפוליגמיה ניכרו בבתיהם. רעה חולה זו נוטה לייבש כליל את מעיינות האהבה, והשפעתה מחלישה את קשרי הנישואים הקדושים ביותר. קנאתן של אחדות מן האימהות עכרה את היחסים ועוררה התמרמרות במשפחה, הילדים היו מחרחרי ריב ושלוחי רסן, וחייהם של האבות הפכו מרים וקודרים בשל החרדה והיגון שאחזו בהם.

ואולם, בן אחד היה שונה לגמרי באופיו - יוסף, בנה הבכור של רחל שהיה יפה תואר, ונראה כי יופיו הנדיר שיקף את יופיו הפנימי. נער טהור ומלא חיים ושמחה זה היה אף בעל מוסריות גבוהה ואיתנה. הוא הקשיב למצוות אביו ואהב לציית לאלוהים. המידות הטובות שבזכותן התבלט מאוחר יותר במצרים - אדיבות, עדינות, נאמנות ואמינות, נגלו כבר בנערותו. בשל מות אימו רחש אהבה יתרה לאביו, ונפשו של יעקב נקשרה בנפש בנו שנולד לו לעת זקנתו. הכתוב מעיד על יעקב כי ״אהב את- יוסף מכל-בניו.״

אך אפילו אהבה עזה זו עמדה לעולל צרות וסבל. יעקב שהעדיף את יוסף על פני אחיו, נהג באופן לא נבון כאשר התייחס אליו בחיבה יתרה, שכן הדבר עורר את קנאתם של אחיו. כשיוסף חזה בהתנהגותם הרעה של אחיו, הדבר הכאיב לו מאוד; הוא ניסה להוכיח אותם בעדינות, אך רק עורר יותר ויותר את שנאתם וטינתם. מכיוון שלא היה מסוגל להמשיך לחזות בחטאים שביצעו נגד אלוהים, הוא שטח את העניין בפני אביו, בתקווה שסמכותו תגרום להם לשנות את דרכם הרעה.

יעקב השתדל לא לנהוג בבניו בקפדנות ונוקשות, כדי לא לעורר עוד יותר את חמתם. ברגש עמוק הביע את דאגתו אליהם, והפציר בהם לכבד את שיבתו ולא לבייש את שמו, ומעל לכל, לא להמיט חרפה על אלוהים על ידי חילול מצוותיו. נכלמים מרשעותם שנחשפה לפני אביהם, נראה היה שהצעירים מתחרטים על מעשיהם. אך למעשה הם רק הסתירו את רגשותיהם האמיתיים, שהפכו מרים יותר אחרי חשיפה זו.

המתנה שהעניק יעקב ליוסף שלא בתבונה: כותונת פסים יקרה - מין מעיל מפואר שעטו בדרך כלל בני המעלה, נראתה לאחיו כהוכחה נוספת ליחסו המפלה של אביהם, ועוררה בהם חשד כי בכוונתו להתעלם מהם ולהעניק את זכות הבכורה לבנה של רחל. כאשר באחד הימים סיפר להם הנער על חלומו, חמתם בערה בהם עוד יותר ורצונם לפגוע בו גבר. ״שמעו-נא, החלום הזה אשר חלמתי,״ אמר להם יוסף, והוסיף: ״והנה אנחנו מאלמים אלומים, בתוך השדה, והנה קמה אלומתי, וגם- נצבה; והנה תסובינה אלומותיכם, ותשתחוין לאלומתי.״

״המלך תמלוך עלינו? אם־משול תמשול בנו?״ אמרו האחים ליוסף, זועמים ואכולי קנאה. ״ויוסיפו עוד שנוא אתו, על חלומותיו ועל־דבריו.״

במהרה חלם יוסף חלום נוסף, בעל חשיבות זהה, שאף אותו סיפר לאחיו: ״הנה חלמתי וחלום עוד, והנה השמש והירח ואחד עשר כוכבים, משתחוים לי.״ כמו במקרה של החלום הקודם, גם חלום זה פורש על ידם מייד וללא כל פקפוק. האב שנכח במקום גער בבנו: ״מה החלום הזה אשר חלמת? הבוא נבוא, אני ואמך ואחיך, להשתחות לו ארצה?״ למרות שיעקב נזף בבנו בחומרה, הוא האמין כי ה׳ גילה ליוסף בחלום את העתיד.

הנער עמד לפני אחיו, ארשת פניו היפים הוארה בזיו השכינה המפעמת בקרבו, והם התקשו לעצור את התפעלותם; אולם, הם בחרו לא לוותר על דרכיהם הרעות ושנאו את טוהר מידותיו, שכן הדבר הוכיח אותם על חטאיהם. אותה רוח שהניעה את קין ניעורה עתה בליבותיהם.

האחים נאלצו לעבור ממקום למקום כדי להשיג מרעה לעדריהם, ולעיתים קרובות נעדרו מהבית חודשים רבים. לאחר האירועים שתוארו לעיל, הלכו האחים לרעות את הצאן על אדמת אביהם בשכם. מקץ זמן-מה, כשטרם הגיעו ידיעות מן האחים, החל האב חושש לשלומם, בעיקר בשל האכזריות בה נהגו כלפי אנשי שכם בעבר. לפיכך, שלח את יוסף לחפשם ולדווח לו על שלומם. לו ידע יעקב מהם רגשותיהם האמיתיים של בניו כלפי יוסף, לא היה מניח לו לנסוע אליהם ולהימצא לבד בחברתם; אולם, הם הטיבו להסתיר את רגשותיהם.

בלב מלא שמחה נפרד יוסף מאביו. שניהם, האב הקשיש והנער לא שיערו לעצמם את שעתיד להתרחש, עד ליום בו ייפגשו שוב. בתום מסע ארוך הגיע יוסף לשכם, אך אחיו ועדריהם לא נמצאו שם. לאחר שחקר על מיקומם, הודרך לצאת לדותן. עד כה, הוא נסע למעלה מ-80 קילומטרים, ועתה היה עליו לעבור 24 קילומטרים נוספים. אך הוא מיהר לדותן, מתעלם מעייפותו ומפיג אותה במחשבה על ההקלה שתבוא לאביו הדואג, ועל כך שיפגוש את אחיו, שעל אף שלא נהגו עימו בידידות עדיין אהב אותם.

אחי יוסף ראו אותו מתקרב. אבל המחשבה על המסע הארוך שעשה כדי לפוגשם, על העייפות והרעב שלו, על ציפיותיו להתקבל על ידם בברכה וליהנות מחברותא, לא ריככה ולא הפיגה את מרירותם ושנאתם. מראה כותונת הפסים - אות לאהבת אביהם את יוסף, מילאה אותם חמת זעם. ״הנה בעל החלמות הלזה בא!״ הם זעקו בלעג. רגשי הקנאה והנקמה, שטופחו זמן רב כל כך בליבם, השתלטו עליהם. ״לכו ונהרגהו,״ הם אמרו איש לרעהו, ״ונשלכהו באחד הבורות, ואמרנו, חיה רעה אכלתהו; ונראה, מה-יהיו חלומותיו.״

לולא ראובן, הם היו מוציאים אל הפועל את תוכניתם. ראובן נרתע מליטול חלק ברצח אחיו, והציע שהם יטילו את יוסף בעודו בחיים לתוך בור, וישאירו אותו לגווע; אך כוונתו האמיתית שאותה הסתיר מאחיו, הייתה להצילו ולהשיבו אל אביו. לאחר ששיכנע את אחיו להסכים לתוכניתו, עזב אותם ראובן, מחשש שמא לא יצליח לשלוט ברגשותיו והללו יסגירו את כוונותיו האמיתיות.

יוסף שהלך וקרב אל אחיו, לא חשד במאומה ולא היה מודע כלל לסכנה האורבת לו. הוא שמח על כך שחיפושו הממושך הסתיים בהצלחה; אך במקום לזכות בקבלת הפנים שייחל לה, הוא נחרד ממבטי הזעם והנקם שהופנו אליו. האחים תפסו אותו והפשיטו מעליו את כותונת הפסים. מטר הגידופים והאיומים שנשפך עליו גילה את תוכניתם האכזרית. איש מאחיו לא שעה לתחנוניו. הוא היה נתון לחלוטין בידם של גברים אלה, שהיו מטורפים מזעם. הם גררו אותו בגסות והשליכוהו לתוך בור עמוק, ולאחר שווידאו כי אין כל דרך להימלט מן הבור, השאירו אותו שם לגווע בצמא וברעב, בשעה שהם, ״וישבו, לאכןל-לחם.״

ואולם, אחדים מהם היו מודאגים; הם לא נמלאו בסיפוק שקיוו להשיג מנקמתם. במהרה הם הבחינו בשיירת עוברי אורח שהלכה וקרבה אליהם. הייתה זו שיירה של ישמעאלים מגלעד שממזרח לירדן, שעשתה את דרכה מצריימה ונשאה עימה מיני בשמים, תבלינים וסחורות נוספות. יהודה הציע עתה לאחיו למכור את יוסף לסוחרים עובדי האלילים, במקום להשאירו לגווע למוות בבור. בדרך זו הם יסלקו אותו לחלוטין מדרכם, ואף יהיו נקיים מדמו. הוא ניסה לשכנעם באומרו: ״לכו ונמכרנו לישמעאלים, וידנו אל-תהי-בו, כי-אחינו בשרנו הוא.״ כל האחים הסכימו פה אחד להצעה, ואז משכו והעלו במהירות את יוסף מן הבור.

כאשר יוסף ראה את הסוחרים, היכתה בו האמת המרה. להימכר לעבד היה גורל נורא יותר מן המוות. בבעתה הנוראה שאחזה בו פנה אל כל אחד ואחד מאחיו והתחנן בפניו, אך לשווא. רחמיהם של אחדים נכמרו עליו, אך החשש מן הלעג מצד יתר האחים גרם להם להיאלם דום; כל האחים חשו כי הלכו רחוק מכדי לסגת. אילו חסו על חייו, אין ספק כי הוא היה מדווח על מעשיהם לאביהם, שלא היה עובר בשתיקה על התאכזרותם כלפי בנו האהוב ביותר. תוך שהם מקשיחים ואוטמים את ליבם להפצרותיו, הם מסרו אותו לידי הסוחרים עובדי האלילים. השיירה המשיכה במסעה, ובמהרה נעלמה מן העין.

ראובן שב אל הבור, אך יוסף לא נמצא בו. ברגשי חרדה ואשמה קרע את בגדיו. כאשר פגש את יתר אחיו, זעק: ״הילד איננו, ואני אנה אני-בא?״ כשנודע לו על גורלו של יוסף, וכשהבין כי נבצר ממנו להחזירו אל אביו, הוא התפתה לעשות יד אחת עם אחיו במאמציהם להסתיר את אשמתם. לאחר ששחטו שעיר עיזים, טבלו את כותונת הפסים של יוסף בדם, נטלו אותה לאביהם וסיפרו לו כי מצאו אותה בשדה, וכי הם חוששים שהיא שייכת ליוסף. הם אמרו לו: ״הכר-נא, הכותונת בנך הוא - אם-לא.״ הם חשבו על הרגע הזה באימה, אך לא היו מוכנים לצער העמוק והנורא של אביהם ולשקיעתו בעצב תהומי, שעתה נאלצו לחזות בהם. יעקב שזיהה את הכותונת, אמר: ״כותונת בני, חיה רעה אכלתהו; נטרף טרף יוסף.״ לשווא ניסו בניו ובנותיו לנחם אותו. יעקב קרע את ״שמלותיו, וישם שק במתניו; ויתאבל על-בנו ימים רבים.״ נראה כי הזמן לא הביא שום הקלה לסבלו. יעקב זעק בייאוש: ״כי-ארד אל-בני אבל שאלה.״ עם זאת, הצעירים שהיו מבועתים ממעשיהם פחדו מתוכחת אביהם, והמשיכו לשאת בליבם את אשמתם, שנראתה אפילו בעיני עצמם כבדה מאוד.

יוסף במצרים

פרק זה מבוסס על בראשית לט׳-מא׳

בינתיים עשה יוסף את דרכו מצריימה עם שוביו. כאשר השיירה הדרימה לעבר גבולות כנען, הנער יכול היה להבחין באופק בהרים שביניהם שכנו אוהלי אביו. בשעה קשה זו של בדידות ומצוקה, הוא בכה מרות מעצם המחשבה על אביו האוהב. שוב הופיעה נגד עיניו תמונת ההתרחשות בדותן. הוא ראה את אחיו הזועמים וחש את מבטיהם האכזריים נחים עליו. המילים המכאיבות שנחתו עליו בתגובה לתחנוניו המיוסרים עדיין הידהדו באוזניו. בלב רועד ומלא חשש ציפה לקראת העתיד. איזה שינוי התחולל במצבו - מבן אהוב ויקר לעבד נקלה וחסר אונים! מה צופן לו גורלו כאדם גלמוד ובודד בארץ הזרה שאליה מועדות פניו? במשך זמן מה, אמר הנער נואש ושקע ביגון ובפחד עז ובלתי נשלט.

אולם, יד ההשגחה כיוונה שאפילו התנסות זו תהפוך לברכה בעבור יוסף. בשעות ספורות אלו הוא למד לקח, שייתכן כי שנים רבות לא היו מלמדות אותו. אביו, שהיה עז ומלא רוך, כשם שהייתה אהבתו כלפיו, עשה לו עוול כאשר פינק אותו והפלה אותו לטובה. היחס המפלה שהוענק שלא בתבונה, הכעיס את אחיו ועורר אותם לנקוט במעשה האכזרי שהביא לניתוקו מביתו. תוצאותיו של היחס הזה נגלו אף באופיו. עתה היה עליו לתקן מגרעות שאביו עודד את התפתחותן. הוא הלך ונעשה עצמאי, יהיר וסחטן. מורגל לאהבה מלאת הרוך של אביו, הוא חש כי אינו מוכן להתמודד עם הקשיים העומדים לפניו - עם החיים המרים והקשים של עבד זר.

אז נדדו מחשבותיו של יוסף לאלוהי אביו. בילדותו למד לאהוב את ה׳, לכבדו ולירא ממנו. לעיתים קרובות, שמע באוהלי אביו את סיפור החזון שיעקב ראה בחלום כאשר ברח מביתו כפליט וגולה. הוא שמע על ההבטחות שה׳ העניק ליעקב ועל אופן התגשמותן - כיצד בשעתו הקשה של יעקב באו מלאכי ה׳ לנחמו, ללמדו ולהגן עליו; כיצד למד יעקב על אהבת ה׳, אשר העניקה מושיע בעבור האנושות. כל הסיפורים והלקחים היקרים הללו עמדו עתה נגד עיניו בצורה חיה. יוסף האמין כי אלוהי אבותיו יהיה אלוהיו. אז הוא התמסר לחלוטין לה׳, וביקש בתפילתו ששומר ישראל יהיה עימו בגלות.

נשמתו של יוסף פיעמה בקרבו שעה שהחליט בנחישות להוכיח את נאמנותו לה׳ - לפעול תחת כל הנסיבות כיאה לנתינו של מלך מלכי המלכים. הוא יעבוד את ה׳ בכל ליבו ומאודו; הוא יתמודד באומץ עם הקשיים והמבחנים שיבואו עליו, ויבצע כל חובה ומטלה בנאמנות. הדברים שיוסף חווה ביום אחד זה בחייו היוו את נקודת המפנה של חייו. האסון הנורא הפך אותו מילד מפונק לגבר אמיץ, זהיר, רציני ומיושב בדעתו.

עם הגיעו למצרים, נמכר יוסף לפוטיפר, מפקד חיל משמר המלך, ונשאר בשירותו עשר שנים. כאן הוא נחשף לפיתויים לא רגילים, שכן חי בקרב עובדי אלילים. עבודת האלילים שלוותה ברוב פאר והדר מלכותי ומומנה בידי בעלי העושר והשררה, הייתה מעוגנת בתרבותו של העם המתקדם ביותר באותם ימים. אולם, יוסף שמר על פשטות חייו ונאמנותו לאלוהים. מראותיהם וקולותיהם של מעשי השחיתות והרשע חלפו על פניו, אך הוא נותר עיוור וחרש אליהם. הוא לא הניח לעצמו להגות בנושאים אסורים. התשוקה למצוא חן בעיני המצרים לא יכלה לגרום לו להסתיר את העקרונות שדבק בהם. לו ניסה לעשות זאת, היה נכנע לפיתוים. אך הוא לא התבייש באמונת אבותיו, ולא עשה כל ניסיון להסתיר את העובדה שהוא ירא את ה׳ ועובד אותו.

״ויהי יהוה את-יוסף, ויהי איש מצליח... וירא אדוניו, כי יהוה אתו; וכל אשר- הוא עשה, יהוה מצליח בידו.״ אמונו של פוטיפר ביוסף הלך וגדל מיום ליום, עד שלבסוף מינה אותו לנהל את משק ביתו וכל נכסיו. ״ויעזב כל-אשר-לו, ביד-יוסף, ולא-ידע איתו מאומה, כי אם-הלחם אשר-הוא אוכל.״

העושר הרב והשגשוג ששפעו בכל התחומים שהופקדו תחת ידו של יוסף לא היו תוצאה של נס ישיר, אלא של חריצותו ועבודתו המסורה והשקדנית של יוסף, שה׳ הרעיף עליו את ברכותיו. יוסף ייחס את הצלחתו לחסד ה׳, ואפילו אדונו עובד האלילים הבין כי זה סוד שגשוגו הרב שאין שני לו. אולם, ללא מאמץ מכוון ומתמיד מצידו, לא היה יוסף נוחל הצלחה. אלוהים רומם בידי משרתו הנאמן. תכליתו של ה׳ הייתה שטוהר מידותיו ויושרו של אדם ירא ה׳ זה, יעמדו בניגוד גמור לאופיים של עובדי האלילים, וכך יפציע אור החסד השמיימי בקרב חשכת האלילות.

נאמנותו ואדיבותו של יוסף קנו את ליבו של מפקד חיל המשמר, שהחל לראות ביוסף בן יותר מאשר עבד. הגבר הצעיר בא במגע עם אנשי מעלה וספר, ורכש ידע נרחב במדעים, בשפות ובענייני היום והמדינה - חינוך הנדרש לראש הממשלה העתידי של מצרים.

ואולם, אמונתו ויושרו של יוסף עמדו להיבחן בניסיונות קשים. אשת פוטיפר, אדונו של יוסף, ניסתה לפתות את הגבר הצעיר לחלל את מצוות ה׳. עד כה לא נטמא יוסף בשחיתות שפשה בארץ אלילית זו; אך כיצד יגיב לפיתוי שנחת עליו בפתאומיות רבה כל כך, בעוצמה כה רבה ובאופן כה מושך? יוסף ידע היטב מה תהיה התוצאה לו יגלה התנגדות. מצד אחד, אם ייכנע לפיתוי, ייאלץ להסתיר את מעשיו, אך יזכה בחסדים וטובות הנאה; מצד שני, אם יגלה התנגדות, הדבר עלול להמיט עליו חרפה, מאסר ואפילו מוות. עתידו היה מוטל על הכף: על החלטה של רגע. האם ינצחו עקרונותיו? האם ימשיך יוסף לשמור אמונים לה׳? מלאכי ה׳ חזו בחרדה ודאגה בל יתוארו במתרחש.

תשובתו של יוסף לאשת פוטיפר מגלה את כוחם של עקרונות האמונה. יוסף לא יבגוד באמון אדונו עלי אדמות, תהיינה התוצאות אשר תהיינה, וייוותר נאמן לאדונו שבשמים. אנשים רבים נוהגים בקלות דעת תחת עיניהם הצופיות של אלוהים ומלאכיו הקדושים, ועושים מעשים שלא יגונו ויואשמו בגינם בידי בני האדם. אולם, יוסף הגה בראש וראשונה באלוהים. הוא אמר לאשת אדוניו: ״ואיך אעשה הרעה הגדולה הזאת, וחטאתי לאלוהים?״

לו הגינו תמיד בכך שאלוהים רואה, שומע ומתעד בנאמנות את כל מעשינו ומילותינו, וכי נצטרך לתת דין וחשבון על הכול, היינו חוששים לחטוא. שומה על הצעירים לזכור תמיד שהם שרויים בנוכחות אלוהים בכל מקום בו הם נמצאים ובכל מעשיהם. אלוהים משגיח על כל מעשינו; אף היבט בהתנהגותנו אינו חומק מעינו הצופייה. איננו יכולים להסתיר את דרכינו מאדון השמיים. חוקי אנוש, על אף שלעיתים הם חמורים, מופרים לעיתים קרובות בלי שאיש שם לב לכך, ועוברים ללא עונש. אך לא כך הדבר בנוגע לתורת ה׳. העלטה הכבדה ביותר בחצות הלילה לא תכסה על החוטא. הוא עשוי לחשוב שהוא שרוי לבדו, אך לכל מעשה ישנם עדים סמויים מן העין. המניעים הצפונים בליבנו גלויים לעינו הצופייה של ה׳. אלוהים שם לב לכל מעשה, לכל מילה ולכל מחשבה של כל אחד ואחד מאיתנו, כאילו היינו האדם היחיד בעולם כולו שהשמיים מתמקדים בו.

יוסף סבל בשל יושרו, שכן האישה שניסתה לפתותו השיגה את נקמתה,

עת האשימה אותו בפשע נתעב וגרמה לו להישלח לכלא. אילו האמין פוטיפר להאשמה של אישתו נגד יוסף, העלם העברי היה מאבד את חייו. אך יושרו וצניעותו של יוסף, שניכרו בהתנהגותו, שימשו ראיה לחפותו; אולם נגזר עליו לסבול קלון ולהיכלא כדי לשמור על שמו הטוב של בית אדוניו.

בתחילה, סוהריו של יוסף נהגו בו בחומרה רבה. מחבר מזמורי התהילים אומר: ״ענו בכבל רגליו (רגלו); ברזל, באה נפשו. עד-עת בא-דברו - אמרת יהוה צרפתהו.״ (תהילים קה:18, 19). אולם, אופיו האמיתי של יוסף זרח אפילו באפלת הצינוק. הוא דבק באמונתו ונהג תמיד באורך רוח; הגמול על שנות שירותו הנאמן לאדונו היה אכזרי וקשה, אך הדבר לא הפך אותו קודר וחשדן. הייתה בו שלווה שנבעה מתמימות אמיתית שנבעה מאמונתו, והוא הפקיד את חייו בידי ה׳. הוא לא הגה בטעויותיו, אלא שכח את צערו בעת שניסה להקל על סבלות הזולת. הוא מצא לעצמו עיסוק אפילו בין כותלי בית הסוהר. הסבל שחווה על בשרו הכין אותו לתפקיד מועיל ונשגב יותר, ויוסף לא סירב לקבל מאת ה׳ את ההכשרה הנחוצה הזו. כאשר חזה בכלא בתוצאות הדיכוי והעריצות ובהשלכותיהם של מעשי הפשע, למד לקחים רבים על צדק, אהדה וחסד, שהכינו אותו למשול בתבונה וברחמים בבני האדם.

יוסף רכש בהדרגה את אמונו של שר בית הסוהר, שהפקיד לבסוף את כל האסירים תחת השגחתו. התפקיד שיוסף מילא בכלא - שניכרו בו יושרו וטוהר כפיו בהתנהלותו היומיומית, ואהדתו כלפי הסובלים והנדכאים - סלל את הדרך להצלחה, לעושר ולכבוד שינחל בעתיד. כל קרן אור שאנו מקרינים על הזולת משתקפת עלינו. כל מילה נעימה ומנחמת שנאמרה לבעלי היגון, כל פעולה שנעשתה כדי להקל על הנדכאים וכל תשורה שניתנה לנזקקים - אם נאמרו ונעשו מתוך מניע נכון - יזכו את הנותן בברכות רבות. (219)

שר המשקים ושר האופים של מלך מצרים הושלכו לכלא בשל עבירה שביצעו, וניתנו תחת השגחתו של יוסף. בוקר אחד, כאשר הבחין יוסף כי שניהם קודרים ומוטרדים, הוא חקר בעדינות לסיבת הדבר, ונודע לו כי כל אחד ואחד מהם חלם חלום יוצא דופן וכי הם משתוקקים לדעת את פשרו. ״הלוא לאלוהים פתרונים,״ אמר יוסף, ואף הפציר בהם: ״ספרו-נא לי.״ לאחר שכל אחד ואחד מהם סיפר לו את חלומו, פתר יוסף את שני החלומות: שר המשקים יוחזר למשרתו הקודמת וימשיך להגיש לפרעה את משקאותיו, אך שר הטבחים יוצא להורג במצוות המלך. בשני המקרים אירעו ההתרחשויות כפי שנובאו בידי יוסף.

שר המשקים הביע את הכרת התודה העמוקה שלו ליוסף, הן על הפתרון המעודד של חלומו, והן על מעשי החסד הרבים שעשה עימו; אז סיפר לו יוסף באופן נוגע ללב על מאסרו הלא צודק, והפציר בו להביא את עניינו בפני המלך. הוא אמר: ״כי אם-זכרתני איתך, כאשר ייטב לך, ועשית-נא עמדי, חסד; והזכרתני, אל־פרעה, והוצאתני, מן-הבית הזה. כי-גנב גנבתי, מארץ העברים; וגם-פה לא- עשיתי מאומה, כי-שמו אותי בבור.״ שר המשקים נוכח בהתגשמות חלומו לפרטי פרטים, אך כאשר הושב למעמדו הקודם ונהנה שוב מחסדי המלך, הוא לא זכר עוד את האדם שגמל עימו חסד. יוסף נותר שנתיים נוספות בבית הסוהר. התקווה שניצתה בליבו דעכה בהדרגה, ולכל יתר הקשיים והתלאות שעברו עליו בכלא התווסף טעמה המר של כפיות הטובה.

ואולם, יד ההשגחה עמדה לפתוח את שערי הכלא בפני יוסף. מלך מצרים חלם שני חלומות בלילה אחד, שהצביעו כנראה על אותו אירוע וחזו אסון גדול. המלך התקשה להבין את משמעותם והם המשיכו להטרידו. כל חרטומי מצרים וחכמיה לא הצליחו לפרש את חלומותיו. מבוכתו ומצוקתו הלכו וגברו, ופחד גדול נפל על אנשי הארמון. החרדה ששררה בארמון עוררה את זיכרונו של שר המשקים, אשר נזכר בחלומו שלו; אז עלה במוחו זיכרון יוסף, והוא חש ייסורי חרטה על שכחתו וכפיות הטובה שלו. הוא גולל מייד בפני המלך את סיפור חלומו וחלום שר האופים, ותיאר בפניו כיצד פורשו החלומות בידי עבד עברי, וכיצד כל נבואותיו התגשמו.

מבחינתו של פרעה, היה זה צעד משפיל לזנוח את חרטומי וחכמי ממלכתו כדי להיוועץ בעבד זר, אך הוא היה מוכן להיעזר באדם מן המעמד הנחות ביותר כדי להקל על מוחו הטרוד. המלך שלח שליחים להביא אליו את יוסף במהירות; יוסף פשט את בגדי האסורים, לבש בגדים אחרים והתגלח, שכן שיער ראשו וזקנו התארכו מאוד בתקופת המאסר וההשפלה הממושכים שלו. אז הובא בפני המלך.

״ויאמר פרעה אל-יוסף: ׳חלום חלמתי, ופותר אין אותו; ואני שמעתי עליך לאמור, תשמע חלום לפתור אותו.׳ ויען יוסף את-פרעה לאמור: ׳בלעדי: אלוהים, יענה את- שלום פרעה.׳״ תשובתו של יוסף למלך מגלה את ענוותו ואמונתו באלוהים. יוסף ויתר ברוב צניעותו על הכבוד שהיה עשוי לנחול בזכות חוכמתו המופלגת. הוא אמר לפרעה: ״בלעדי״, כלומר, לא לי פתרון החלום; אלוהים לבדו יכול להבהיר את הרזים הללו.

אז סיפר פרעה את חלומותיו ליוסף: ״בחלומי, הנני עמד על-שפת היאר. והנה מן-היאור, עולות שבע פרות, בריאות בשר, ויפות תואר; ותרעינה, באחו. והנה שבע- פרות אחרות, עולות אחריהן, דלות ורעות תואר מאיד, ורקות בשר: לא-ראיתי כהנה בכל-ארץ מצרים, לרע. ותאכלנה הפרות הרקות והרעות את שבע הפרות הראשונות, הבריאות. ותבואנה אל-קרבנה, ולא נודע כי-באו אל-קרבנה, ומראיהן רע, כאשר בתחילה; ואיקץ. וארא, בחלומי; והנה שבע שיבלוים עולות בקנה אחד מלאות וטובות. והנה שבע שיבולים, צנומות דקות שדופות קדים צומחות אחריהם. ותבלען השיבולים הדקות את שבע השיבולים הטובות; ואמר אל-החרטומים, ואין מגיד לי.״

״חלום פרעה אחד הוא״ פסק יוסף, והוסיף: ״את אשר האלוהים עשה, הגיד לפרעה.״ שבע שנות שפע יבואו על הארץ. השדות והכרמים יניבו יבול רב יותר מאי פעם. אחרי תקופת השפע יבואו שבע שנות רעב. ״ולא-יודע השבע בארץ , מפני הרעב ההוא אחרי-כן: כי-כבד הוא, מאד.״ לדברי יוסף, העובדה שהחלום נשנה פעמיים היא ראיה לוודאותם של החלומות ולהתגשמותם הממשמשת ובאה. יוסף יעץ למלך: ״ועתה ירא פרעה איש נבון וחכם; וישיתהו, על-ארץ מצרים. יעשה פרעה, ויפקד פקדים על-הארץ; החימש את-ארץ מצרים , בשבע שני השבע. ויקבצו, את-כל-אכל השנים הטובות, הבאות, האלה; ויצברו-בר תחת יד-פרעה, אוכל בערים, ושמרו. והיה האוכל לפקדון לארץ, לשבע שני הרעב, אשר תהיין בארץ מצרים; ולא-תכרת הארץ ברעב.״

פרשנות החלום הייתה הגיונית ועקבית כל כך, והעצה (על הצעדים שעל המלך לנקוט כדי להקדים תרופה למכה) הייתה חכמה ומחושבת כל כך, שלא ניתן היה להטיל ספק בנכונותה. אולם, מי יוציא את התוכנית אל הפועל? חייה של האומה היו תלויים בבחירה נבונה זו. המלך שוב הוטרד. נושא המינוי עמד על הפרק במשך זמן-מה. שר המשקים סיפר למלך על החוכמה, הפיקחות והזהירות של יוסף בניהול הכלא; הייתה זו הוכחה לכך שיוסף היה בעל כושר ניהולי וארגוני גבוה ביותר. שר המשקים שנמלא עתה חרטה, ניסה לכפר על כפיות הטובה שלו כלפי יוסף ושיבח רבות את האיש שגמל עימו חסד. המלך ערך חקירה נוספת בנידון, שהוכיחה את אמיתות דיווחו של שר המשקים. מכל בחינה שהיא, יוסף היה האדם היחיד שניחן בחוכמה שהשכילה להצביע על הסכנה המאיימת על הממלכה, ועל ההכנות הנחוצות לטיפול בה; המלך היה משוכנע שיוסף הוא האדם המוכשר ביותר לביצוע התוכניות שהעלה בפניו. היה ברור כי כוח עליון שרה עימו, וכי איש משרי המלך לא היה מוכשר יותר ממנו לניהול ענייני המדינה בשעת משבר זו. לעובדה שיוסף היה עבד עברי הייתה חשיבות מועטה כאשר היא נשקלה מול החוכמה, כושר השיפוט וההגיון הבריא שלו. ״הנמצא כזה איש, אשר רוח אלוהים בו? אמר המלך ליועציו.

המינוי הוכרע, ויוסף שמע לתדהמתו את ההכרזה הבאה מפי המלך: ״אחרי הודיע אלוהים אותך את-כל-זאת, אין-נבון וחכם, כמוך. אתה תהיה על-ביתי, ועל-פיך ישק כל-עמי; רק הכסא, אגדל ממך.״ אז העניק המלך ליוסף את האותות המסמלים את משרתו הגבוהה: ״ויסר פרעה את-טבעתו מעל ידו, ויתן אותה על- יד יוסף; וילבש אותו בגדי-שש, וישם רבד הזהב על-צוארו. וירכב אותו, במרכבת המשנה אשר-לו, ויקראו לפניו, אברך.״

״שמו אדון לביתו; ומשל, בכל-קנינו. לאסור שריו בנפשו; וזקניו יחכם.״ (תהילים קה:21, 22). מבור הצינוק עלה יוסף לגדולה והפך שליט על כל ארץ מצרים. הוא זכה למעמד רם, שהביא עימו כבוד רב אך היה כרוך גם בקשיים ובסכנות, שכן לא ניתן לשאת במשרה רמה כל כך מבלי להסתכן.

כשם שהסערה, המותירה ללא פגע את הפרחים שפלי הקומה בזמן שהיא עוקרת את העצים העבותים והנישאים שעל ראשי ההרים, כך גם הצומחים בעמק פיתויי העושר, ההצלחה והכבוד של העולם הזה עלולים להסתער אפילו על אנשים מצניעי לכת ויראי שמיים, שכתוצאה מכך עלולים להידרדר לבור תחתיות. אולם, אופיו של יוסף סייע לו לעמוד גם במבחן העוני וגם במבחן השגשוג. הוא הפגין את אותה נאמנות לה׳ כאשר עמד בארמון המלך פרעה, כמו גם כששהה בכלא. הוא היה עדיין זר בארץ נוכרייה, הרחק ממולדתו ומבני משפחתו שסגדו לאלוהים. אך הוא האמין בכל ליבו כי יד ההשגחה העליונה היא שכיוונה את צעדיו, וכך מילא בנאמנות את חובות מעמדו ולא חדל לשים מבטחו באלוהים. באמצעות יוסף הוסבה תשומת ליבם של המלך ונכבדי מצרים לאל האמיתי; למרות שדבקו בעבודת אלילים, למדו לכבד את העקרונות שנגלו בחייו ובאופיו של אדם ירא ה׳.

כיצד הצליח יוסף לשמור על אופיו האיתן, יושרו וחכמתו? בשנותיו המוקדמות שם יוסף את החובה בראש מעייניו ולא את רצונו שלו; היושר, האמון התמים והאופי הנאצל של הצעיר הניבו את פריים בפועלו כאשר היה לגבר. חיי הפשטות והטוהר שלו סייעו להתפתחותם של כישוריו הגופניים והשכליים. התחברותו עם אלוהים באמצעות מעשי ידיו של האל, והגותו יומם וליל באמיתות הנשגבות שהופקדו בידי יורשי האמונה, רוממו ועידנו את טבעו הרוחני והרחיבו וחיזקו את שכלו, באופן ששום לימוד אחר לא היה תורם לו. מילוי חובותיו בנאמנות ובתשומת לב בכל תחנה ותחנה בחייו - מהשפלה ביותר ועד לנישאת ביותר, הכשירה אותו לקראת תפקידו הנשגב ביותר. אדם שחי על פי רצון הבורא יפתח אופי נאמן ונאצל. ״הן יראת אדוני היא חכמה; וסור מרע בינה.״ (איוב כח:28).

רק אנשים מעטים מודעים להשפעתם של הדברים הפעוטים בחיים על התפתחות האופי. אך אין דבר הקשור בנו, שהינו פעוט. בני האדם, נסיבות חיינו המשתנות חדשות לבקרים, נועדו לבחון את נאמנותנו ולהכשירנו לתפקידים גדולים ונשגבים יותר. על ידי דבקות בעקרונות האמונה בשגרת היומיום, מתרגלת הנפש לאחריות המוטלת עליה, במקום למלא אחר תשוקותיה ונטיותיה. אנשים שנפשם חונכה בדרך זו לא יתנודדו על שני הסעיפים, בין טוב לרע, בדומה לקנה סוף המתנודד ברוח; הם ייוותרו נאמנים לחובתם, שכן הרגילו את עצמם לדבוק ביושר ובאמת. באמצעות הפגנת נאמנות בדבר הפעוט ביותר, הם רוכשים את הכוח להיות נאמנים בדברים גדולים ונשגבים יותר.

ערכו של אופי ישר לא יסולא מן הזהב הטהור ביותר: בלעדיו, איש לא יוכל לעלות לגדולה. אולם, אופי אינו עובר בתורשה ולא ניתן לרוכשו בכסף. מוסריות נעלה וכישורים שכליים ורוחניים נאים אינם תוצאה של יד המקרה. למתנות היקרות ביותר אין ערך אלמלא ננצל ונשביח אותן. אופי נאצל מתגבש לאורך החיים, והוא חייב לבוא כתוצאה ממאמץ שקדני ומתמיד. אלוהים מעניק לנו הזדמנויות, אך הצלחתנו תלויה בשימוש שנעשה בהן.

יוסף ואחיו

פרק זה מבוסס על בראשית מא׳:4-56 5; מב׳-נ׳

כבר בתחילת שנות השפע במצרים נעשו הכנות לקראת הבצורת הממשמשת ובאה. תחת פקודתו והכוונתו של יוסף נבנו ממגורות ענק בערים המרכזיות בכל רחבי מצרים, ונערכו סידורים רבים לאיסוף ולאגירת כל עודפי התבואה. מדיניות זו נמשכה לאורך שבע שנות השפע, עד אשר נצברה כמות גדולה כל כך של תבואה, שלא ניתן היה לכמת אותה.

עתה החלו שבע שנות הרעב, כפי שחזה יוסף. ״ויהי רעב בכל־הארצות, ובכל- ארץ מצרים היה לחם. ותרעב כל-ארץ מצרים, ויצעק העם אל־פרעה ללחם; ויאמר פרעה לכל־מצרים: ׳לכו אל־יוסף, אשר־יאמר לכם תעשו.׳ והרעב היה, על כל־פני הארץ; ויפתח יוסף את־כל־אשר בהם, וישבר למצרים.״

הבצורת שהתפשטה באזור ופקדה את כנען הייתה כבדה מאוד בחבל הארץ בו התגורר יעקב. כאשר נודע ליעקב על שפע התבואה שנאגרה בפקודת שליט מצרים, הוא הורה לבניו לרדת מצריימה. וכך, עשרה מבניו של יעקב נסעו למצרים כדי לקנות תבואה. עם הגיעם, הם נדרשו לבוא בפני המשנה למלך, ויחד עם שאר הבאים מארץ כנען ניגשו להציג את עצמם בפניו, ״וישתחוו־לו אפים ארצה.״ ״ויכר יוסף את־אחיו; הם, לא הכרהו.״ שמו העברי שונה לשם זר שהוענק לו על ידי מלך מצרים, וכמו כן, בין המשנה למלך מצרים לבין הנער שהם מכרו לישמעאלים היה דמיון קלוש בלבד. כאשר ראה יוסף את אחיו המשתחווים לו אפיים ארצה הוא נזכר בחלומותיו, ותמונות העבר חלפו לנגד עיניו בצורה חיה. בעין חדה הוא סקר את הבאים, והבחין כי אחיו בנימין לא נמצא בקרבם. הגם בנימין נפל קורבן בידיהם האכזריות והבוגדניות של אחיו הרשעים? הוא היה נחוש בדעתו לגלות מה אירע לאחיו הקטן. הוא דיבר איתם קשות, ואמר: ״מרגלים אתם, לראות את־ערות הארץ באתם.״ אך הם השיבו לו: ״לא אדוני; ועבדיך באו לשבר־אוכל. כולנו, בני איש־אחד נחנו ; כנים אנחנו, לא־היו עבדיך מרגלים.״ יוסף חפץ לגלות אם הייתה בהם אותה רוח יהירה שאפיינה אותם בעבר כאשר חי עימם, ואף ביקש לדלות מהם מידע כלשהו על בני משפחתם; אך הוא ידע היטב עד כמה מטעים עשויים להיות דבריהם. הוא שב וחזר באוזניהם על טענתו כי הם מרגלים, אך הם אמרו לו: ״שנים עשר עבדיך אחים אנחנו בני איש-אחד בארץ כנען; והנה הקטן את-אבינו היום, והאחד איננו.״

בהעמידו פנים כי הוא מפקפק באמיתות סיפורם ועדיין רואה בהם מרגלים, הכריז המשנה למלך מצרים כי הוא יעמיד אותם למבחן. הוא דרש שהם יישארו בכלא במצרים עד אשר אחד מהם יישלח ארצה, וישוב למצרים עם אחיהם הקטן. אם יסרבו לבצע זאת, השלטונות יראו בהם מרגלים. אך בניו של יעקב לא יכלו להסכים לתוכנית, שכן פרק הזמן הנדרש לביצועה יגרום למשפחותיהם לסבול מן הרעב; יתרה מזאת, מי מהם ייקח על עצמו את נטל המשימה ויפקיר את אחיו בבית הכלא? כיצד יוכל לבוא בפני אביהם עם בקשה כזו? קרוב לוודאי שהם יוצאו להורג או ישמשו עבדים; ואם בנימין יגיע למצרים, רוב הסיכויים שהוא יאלץ לחלוק עימם את גורלם המר. לכן, הם החליטו להישאר ולסבול ביחד, ולא להמיט על אביהם סבל וצער נוסף בשל אובדן הבן היחיד שנותר לו מאישתו האהובה. במצוות המשנה למלך הם הושלכו לכלא, ושהו בו שלושה ימים.

השנים שחלפו מאז הופרד יוסף מאחיו, חל שינוי באופיים של האחים. במהלך בני יעקב אלו, שהיו קנאים, רמאים, סוררים, אכזריים ונקמנים, השתנו לטובה. עתה, לאחר שידעו סבל ועברו עיתות קשות של מחסור הם חדלו לנהוג באנוכיות, הפגינו נאמנות איש לאחיו ומסירות לאביהם, ועל אף שהיו בגיל העמידה נכנעו לסמכותו.

שלושת הימים בכלא המצרי עברו על האחים בצער עז, שכן הם הגו בחטאי עברם.

הם חששו שאם לא יעלה בידם להביא את בנימין למצרים, הם יואשמו כמרגלים. תקוותם לקבל את הסכמת אביהם לאפשר לבנימין לעזוב אותו ולהצטרף אליהם הייתה קלושה. ביום השלישי למאסרם הורה יוסף להביא אותם לפניו. הוא לא העז להמשיך לעכב בעדם. אביו ובני משפחות אחיו ודאי סובלים מרעב. לפיכך, הוא אמר להם: ״זאת עשו וחיו; את-האלוהים, אני ירא. אם־כנים אתם - אחיכם :אחד יאסר בבית משמרכם; ואתם לכו הביאו שבר רעבון בתיכם. ואת-אחיכם הקטן תביאו אלי, ויאמנו דבריכם ולא תמותו.״ האחים הסכימו להצעה, אך הביעו תקווה קלושה כי אביהם ייאות להניח לבנימין להתלוות אליהם בשובם למצרים. יוסף דיבר עימם באמצעות מתורגמן, ומשום שהם לא יכלו להעלות בדעתם ששליט מצרים מבין את דבריהם, הם שוחחו ביניהם בחופשיות בנוכחותו. הם האשימו את עצמם בנוגע להתנהגותם עם יוסף, ככתוב:״ ויאמרו איש אל-אחיו: ׳אבל אשמים אנחנו על-אחינו, אשר ראינו צרת נפשו בהתחננו אלינו, ולא שמענו; על-כן באה אלינו הצרה הזאת׳.״ ראובן, אשר הגה את תוכנית הצלתו של יוסף בדותן, אמר עתה לאחיו: ״הלוא אמרתי אליכם לאמור אל-תחטאו בילד, ולא שמעתם; וגם־דמו, הנה נדרש.״ יוסף שהקשיב לדבריהם התקשה לשלוט ברגשותיו, ולכן יצא החוצה ומירר בבכי. כאשר שב אליהם, הוא ציווה לאסור את שמעון ולהחזירו לכלא. שמעון היה המסית העיקרי והרוח החיה בהתנהגותם האכזרית עם יוסף, ומסיבה זו בחר יוסף לאסור אותו.

טרם הניח לאחיו לעזוב את מצרים, הורה יוסף לפקידיו למלא את כליהם בתבואה, ולהשיב בחשאי את כספו של כל אחד ואחד מהם ולטומנו בפי אמתחתו. הוא אף ציווה לתת להם מספוא לבהמות וצידה לדרך. לאחר שיצאו לדרכם, פתח אחד האחים את שקו וגילה להפתעתו בפי אמתחתו את צרור הכסף שלו, עימו שילם תמורת התבואה. לאחר שסיפר על כך לאחיו, הם נמלאו פחד ומבוכה, ושאלו איש את אחיו בחרדה: ״מה-זאת עשה אלוהים לנו?״ הם תהו: האם עליהם לראות בדבר אות לחסדו של ה׳, או שמא הניח ה׳ לדבר זה לקרות כדי להענישם על חטאיהם ולהוסיף על צרותיהם ומכאוביהם? הם הודו כי אלוהים ראה את חטאיהם, ועתה הענישם עליהם.

יעקב ציפה בחרדה לשובם של בניו. עם הגיעם, נאסף המחנה כולו סביבם בשעה שהם סיפרו לאביהם את כל הקורות אותם. דאגה וחרדה מילאו את לבותיהם של אנשי המחנה. התנהגותו של שליט מצרים העידה על כוונה רעה מצידו, וחששות האחים אומתו כאשר הם פתחו את שקיהם וגילו את צרורות כספיהם, ״איש צרור- כספו, בשקו.״ האב הקשיש זעק בצער: ״אותי שכלתם: יוסף איננו, ושמעון איננו, ואת־בנימין תקחו; עלי היו כולנה.״ אך ראובן אמר לאביו: ״את-שני בני תמית, אם-לא אביאנו אליך; תנה אותו על-ידי, ואני אשיבנו אליך.״ אולם דבריו הנמהרים של ראובן לא הביאו מזור לנפשו של יעקב, והוא פסק: ״לא-ירד בני עמכם, כי-אחיו מת והוא לבדו נשאר, וקראהו אסון בדרך אשר תלכו-בה, והורדתם את-שיבתי ביגון שאולה.״

ואולם, הבצורת נמשכה ובמרוצת הזמן הידלדל מאגר התבואה שהאחים הביאו ממצרים, ועמד לאזול. בני יעקב ידעו היטב שאין טעם לשוב למצרים ללא בנימין אחיהם. הם אף ידעו שלא יצליחו לשנות את החלטתו של אביהם, ולכן לא העלו עוד את העניין בפניו. צילו של הרעב הכבד הלך והעיב יותר ויותר על פני הארץ, פניהם החרדות של אנשי המחנה גילו לאב הקשיש את גודל צרתם ומצוקתם, עד שלבסוף הוא הורה לבניו: ״שובו שברו-לנו מעט-אוכל.״

אך יהודה אמר לאביו: ״העד העיד בנו האיש לאמור, לא-תראו פני, בלתי אחיכם אתכם. אם-ישך משלח את-אחינו איתנו, תשה ונשברה לך אוכל. ואם-אינך משלח, לא נרד, כי-האיש אמר אלינו, לא-תראו פני, בלתי אחיכם אתכם.״ כאשר הבחין יהודה כי החלטתו הנחושה של אביו החלה להתערער, הוא הוסיף: ״שילחה הנער איתי תקומה ונלכה; ונחיה ולא נמות, גם-אנחנו גם-אתה גם-טפנו.״ הוא הבטיח לאביו כי הוא ערב לשלומו של אחיו בנימין, וכי יישא כל ימי חייו את האשמה, אם לא יצליח להשיבו אל האב.

יעקב לא יכול היה להתמיד בסירובו, ולכן הורה לבניו להתכונן למסע. הוא אף הפציר בהם לקחת מנחה לשליט מצרים ממבחר פרי הארץ, מן היבול המועט שהניבה האדמה השרויה בבצורת: ״מעט צרי , ומעט דבש, נכאת ולט, בוטנים ושקדים.״ בנוסף, ביקש מבניו ליטול עימם כסף בכמות כפולה מזו שלקחו בפעם הקודמת. ואז הוסיף: ״ואת-אחיכם קחו; וקומו, שובו אל-האיש.״ כאשר הבנים עמדו לצאת למסעם המסוכן שתוצאותיו מעורפלות, קם האב הקשיש, נשא את ידיו השמיימה והתפלל: ״ואל שדי, יתן לכם רחמים לפת האיש, ושלח לכם את- אחיכם אחר, ואת-בנימין; ואני, כאשר שכלתי שכלתי.״

פעם נוספת ירדו האחים מצריימה והובאו בפני יוסף. כשמבטו של יוסף נפל על בנימין, בנה השני של אימו, הוא היה נרגש מאוד. אך הוא עצר ברגשותיו והורה לאנשיו לשלוח את אחיו אל ביתו, ולעשות את כל ההכנות הדרושות כדי שהם יסעדו בחברתו. בשעה שהאחים הובלו אל ארמון השליט, הם נמלאו פחד, שכן חששו כי יידרשו להסביר את פשר הכסף שנמצא בשקיהם. הם סברו כי הכסף נטמן שם בכוונה תחילה, כדי לספק עילה לשעבדם לעבדים. במצוקתם, נועצו עם הממונה על הארמון וגוללו בפניו את השתלשלות האירועים בעת ביקורם הקודם במצרים; כהוכחה לחפותם, הודיעו לו כי הביאו עימם את הכסף שנמצא בשקיהם, וכן סכום כסף נוסף כדי לשלם בעבור התבואה; הם הוסיפו בנוגע לכסף שנמצא בשקיהם:

״לא ידענו מי-שם כספנו באמתחתינו.״ אך האיש אמר להם: ״שלום לכם אל-תיראו, אלוהיכם ואלוהי אביכם נתן לכם מטמון באמתחתיכם; כספכם, בא אלי.״ בשומעם את דבריו התפוגגה חרדתם, וכאשר שמעון שוחרר מן הכלא והצטרף אליהם, הם חשו כי אלוהים נהג עימם בחסד.

כאשר המשנה למלך נפגש עימם בשנית, הם הגישו לפניו את מנחתם, ״וישתחוו- לו ארצה״ בכניעה. שוב עלה זכר חלומותיו בזיכרונו. לכן, לאחר שבירך את אורחיו ושאל לשלומם, מיהר לחקור אותם: ״השלום אביכם הזקן אשר אמרתם? העודנו, חי?״ הם השיבו: ״ שלום לעבדך לאבינו, עודנו חי,״ ושבו והשתחוו לו. כאשר נח מבטו של יוסף על אחיו בנימין, הוא שאל: ״הזה אחיכם הקטין אשר אמרתם אלי?״ והוסיף בפנותו אל בנימין: ״אלוהים יחנך בני!״ אולם, כשגברו בו רגשי אהבתו לאחיו, נעתקו המילים מפיו. הוא יצא החוצה ״ויבא החדרה, ויבך שמה.״

לאחר שחזר לעצמו שב יוסף לחברת אחיו, והכול התקדמו לעבר אולם המשתה.

על פי חוקי המעמדות במדינה, נאסר על המצרים לאכול בחברת זרים בני עמים אחרים. לכן, נערך שולחן נפרד לבני יעקב, בשעה שהמשנה למלך סעד לבדו משום עמדתו הרמה, ואילו המצרים סבו בשולחנות נפרדים. לאחר שהכול תפסו את מקומותיהם, נדהמו האחים לגלות כי מקומם סביב השולחן נקבע בסדר מדויק בהתאם לגילם. בשעת הסעודה כיבד יוסף את אחיו במנות משובחות ובתשורות, ככתוב: ״וישא משאת מאת פניו אלהם.״

אולם, הוא כיבד את בנימין, האח הצעיר, במנות ובתשורות רבות יותר. במחווה זו כלפי בנימין ביקש יוסף לבחון אם האחים יתייחסו אל אחיהם הצעיר בקנאה ובמשטמה, כשם שנהגו בו. האחים שהניחו כי יוסף אינו מבין את שפתם, חשו כי הם יכולים לשוחח בחופשיות איש עם רעהו; בדרך זו ניתנה ליוסף הזדמנות טובה ללמוד על רגשותיהם האמיתיים. הוא עדיין ביקש לבחון אותם, ולכן, טרם צאתם, ציווה על הממונה על הארמון להסתיר את גביע הכסף שלו בפי אמתחתו של צעיר האחים.

האחים יצאו לדרכם שמחים ומרוצים. שמעון ובנימין היו עימם, חמוריהם עמוסי תבואה, וכולם הרגישו כי יצאו בשלום מן הסכנות הרבות שאפפו אותם. אך, עם הגיעם לפאתי העיר השיג אותם הממונה על ארמון המשנה למלך, אשר חקר אותם והוכיחם קשות: ״למה שילמתם רעה תחת טובה? הלוא זה, אשר ישתה אדוני בו, והוא, נחש ינחש 1בו; הרעתם, אשר עשיתם.״ גביע זה ניחן בכוח לגלות כל משקה רעיל שנמזג לתוכו. באותם ימים, גביעים מן הסוג הזה נחשבו יקרי ערך עד מאוד, שכן הם שימשו כאמצעי הגנה מפני רצח על ידי הרעלה.

להאשמה של הממונה על הארמון השיבו האחים: ״למה ידבר אדוני כדברים האלה? חלילה לעבדיך מעשות כדבר הזה. הן כסף, אשר מצאנו בפי אמתחתינו השיבנו אליך מארץ כנען; ואיך נגנב מבית אדוניך כסף או זהב? אשר ימצא אותו מעבדיך, ומת; וגם-אנחנו נהיה לאדוני לעבדים.״

הממונה על הארמון השיב להם: ״גם-עתה כדבריכם כן-הוא; אשר ימצא אתו יהיה-לי עבד, ואתם תהיו נקיים.״

החיפוש נערך מייד. ״וימהרו, ויורדו איש את-אמתחתו ארצה; ויפתחו, איש אמתחתו.״ האיש חיפש ובדק כל אחד ואחד מן השקים, החל בשקו של ראובן, בשקיהם של יתר האחים על פי סדר לידתם, וכלה בשקו של צעיר האחים. הגביע נמצא באמתחת בנימין.

האחים קרעו את בגדיהם לאות צער על הצרה הנוראה שבאה עליהם, ושבו אל העיר. במוצא פיהם הם גזרו על בנימין לשמש עבד כל ימי חייו. הם פסעו בעקבותיו של הממונה על הארמון, וכאשר גילו כי המשנה למלך שוהה עדיין בארמונו, נפלו לפניו אפיים ארצה. יוסף הוכיח אותם באומרו: ״מה-המעשה הזה אשר עשיתם? הלוא ידעתם, כי-נחש ינחש איש אשר כמוני.״ הוא תיכנן להוציא מהם הודאה בחטאם. על אף שלא התיימר מעולם להיות רואה-עתידות, חפץ להניח להם להאמין כי ביכולתו לדעת את צפונות חייהם.

יהודה השיב ואמר לו: ״מה-ניאמר לאדוני? מה-נדבר, ומה-נצטדק? האלוהים מצא את-עון עבדיך. הננו עבדים לאדוני, גם-אנחנו גם אשר-נמצא הגביע בידו.״

אך יוסף פסק: ״חלילה לי, מעשות זאת; האיש אשר נמצא הגביע בידו, הוא יהיה- לי עבד; ואתם, עלו לשלום אל-אביכם.״

במצוקתו הרבה פנה יהודה אל המשנה למלך והכריז: ״בי אדוני, ידבר-נא עבדך דבר באוזני אדוני, ואל-יחר אפך בעבדך; כי כמון,׳ כפרעה.״ בכושר ביטוי מרשים, משכנע ונוגע ללב תיאר יהודה את יגונו הכבד של אביו בשל אובדן יוסף, ואת סירובו להניח לבנימין להצטרף אל אחיו במסעם למצרים, שכן היה הבן היחיד שנותר לו מרחל, אישתו האהובה. הוא הוסיף ואמר: ״ועתה, כבאי אל-עבדך אבי, והנער, איננו אתנו; ונפשו, קשורה בנפשו. והיה כראותו כי-אין הנער, ומת, והורידו עבדיך את- שיבת עבדך אבינו, ביגון שאלה. כי עבדך ערב את-הנער, מעם אבי לאמור: אם-לא אביאנו אליך, וחטאתי לאבי כל-הימים. ועתה, ישב-נא עבדך ותחת הנער - עבד, לאדוני; והנער, יעל עם-אחיו. כי איך אעלה אל-אבי, והנער איננו איתי? פן אראה ברע, אשר ימצא את-אבי.״

יוסף היה מרוצה. הוא הבחין בליבם של אחיו בפרי של חרטה אמיתית. לאחר ששמע את הצעתו האצילית של יהודה, הורה לאנשיו לצאת מעל פניו ולהשאירו בחברת האנשים האלה בלבד; אז, בכה בקול גדול והתוודע אל אחיו באומרו: ״אני יוסף; העוד אבי חי?״

האחים ההמומים והמבוהלים נאלמו דום. המשנה למלך מצרים הוא-הוא אחיהם יוסף: האח שבו קינאו, שאותו תיכננו לרצוח, ולבסוף מכרוהו לעבד!

זיכרון התנהגותם הרעה חלף נגד עיניהם. הם נזכרו עד כמה בזו לחלומותיו, וכיצד עשו כל מאמץ כדי למנוע את התגשמותם. אולם, הם מילאו את חלקם בהתגשמות החלומות הללו; עתה, אין ספק שהם נתונים לחלוטין בידיו של יוסף, וכי בכוחו לנקום בהם על העוול שגרמו לו.

בראותו את בהלתם ומבוכתם אמר יוסף באדיבות: ״גשו-נא אלי.״ לאחר שאחיו קרבו אליו, אמר: ״אני יוסף אחיכם, אשר-מכרתם איתי מצרימה. ועתה אל-תעצבו, ואל-יחר בעיניכם, כי-מכרתם אותי הנה, כי למחיה שלחני אלוהים לפניכם.״ יוסף חש כי אחיו סבלו דיים על התאכזרותם כלפיו, ועתה ביקש בנדיבות רוח להפיג את חששותיהם ולהקל על ייסורי מצפונם.

הוא הוסיף ואמר: ״כי-זה שנתים הרעב, בקרב הארץ; ועוד חמש שנים, אשר אין-חריש וקציר. וישלחני אלוהים לפניכם, לשום לכם שארית בארץ, ולהחיות לכם, לפליטה גדולה. ועתה, לא-אתם שלחתם אותי הנה, כי, האלוהים; וישימני לאב לפרעה, ולאדון לכל-ביתו, ומושל, בכל-ארץ מצרים. מהרו, ועלו אל-אבי, ואמרתם אליו: כה אמר בנך יוסף, שמני אלוהים לאדון לכל-מצרים; רדה אלי, אל- תעמוד. וישבת בארץ- גשן, והיית קרוב אלי אתה, ובניך ובני בניך; וצאנך ובקרך, וכל-אשר-לך. וכלכלתי אתך שם, כי-עוד חמש שנים רעב, פן-תורש אתה וביתך, וכל-אשר-לך. והנה עיניכם רואות, ועיני אחי בנימין, כי-פי, המדבר אליכם. והגדתם לאבי, את-כל-כבודי במצרים, ואת כל-אשר ראיתם; ומהרתם והורדתם את-אבי, הנה. ויפל על-צוארי בנימין-אחיו, ויבך; ובינימין בכה על-צואריו. וינשק לכל-אחיו, ויבך עלהם׳׳ ואחרי כן, דברו אחיו איתו.״ האחים התוודו בהכנעה על חטאם והפצירו ביוסף להעניק להם את מחילתו. הם סבלו ממושכות מרגשי חרטה ופחד, ועתה שמחו לגלות כי אחיהם עדיין חי.

הידיעות על מה שאירע בארמון המשנה למלך הובאו לידיעת פרעה, אשר השתוקק להביע את הכרת התודה שלו ליוסף, ולכן אישר את דברי יוסף שהזמין את משפחתו לבוא ולהתגורר במצרים, באומרו: ״כי-טוב כל-ארץ מצרים, לכם הוא.״ אחיו של יוסף נשלחו לכנען כשהם מצוידים בשפע של תבואה, מזון וצידה לדרך. בנוסף, במצוות פרעה, נתן להם יוסף עגלות ואת כל הנדרש כדי להביא את כל בני משפחותיהם, עבדיהם ושפחותיהם למצרים. יוסף העניק לבנימין תשורות יקרות יותר מאשר ליתר האחים. ואז, מחשש שמא יתגלעו בין האחים חילוקי דעות במסעם לכנען, ציווה עליהם בשעה שהם עמדו להיפרד ממנו: ״אל-תרגזו בדרך.״ כלומר, בל יתקוטטו ובל יצערו זה את זה בהאשמות הדדיות על אודות הרעה שגרמו לו.

בניו של יעקב שבו לאביהם עם הבשורות המשמחות: ״עוד יוסף חי, וכי-הוא מושל, בכל-ארץ מצרים.״ תחילה הוכה האב הקשיש באלם, שכן לא האמין למשמע אוזניו; אך כאשר חזה בשיירת העגלות הארוכה ובבהמות העמוסות כל טוב, וכאשר נוכח כי בנימין שב אליו, השתכנע באמיתות דבריהם, ואז הכריז בשמחתו הרבה: ״רב, עוד-יוסף בני חי! אלכה ואראנו, בטרם אמות.״

לעשרת האחים נותר לעשות מעשה נוסף של הכנעה. עתה הם התוודו באוזני אביהם על האכזריות, העוול והמרמה שבהם נהגו כלפיו במשך שנים רבות כל כך, אשר מיררו את חייו וחייהם. יעקב לא חשד כלל כי הם ביצעו חטא שפל כל כך, אך עתה הוא נוכח כי הכול אירע לטובה. הוא סלח לבניו שסרחו ובירך אותם.

האב ובניו, על משפחותיהם, עדריהם ועבדיהם הרבים יצאו במהרה לדרכם מצריימה. הם נסעו בנפש חפצה ובלב שמח, ועם הגיעם לבאר שבע העלה אבי האומה זבחי תודה לה׳, והתחנן בפני ה׳ להעניק להם היתר לרדת מצריימה ואישור על כך שהוא ילך עימהם. בחזון לילה הגיע דבר ה׳ לאוזני יעקב: ״אנוכי האל אלוהי אביך; אל-תירא מרדה מצרימה, כי-לגוי גדול אשימך שם. אנוכי, ארד עמך מצרימה, ואנוכי, אעלך גם-עלה. ״

דברי החיזוק וההבטחה שנאמרו ליעקב: ״אל-תירא מרדה מצרימה, כי-לגוי גדול אשימך שם,״ היו הרי חשיבות. הקדוש ברוך-הוא העניק לאברהם את ההבטחה כי צאצאיו יהיו רבים ככוכבי השמיים. אולם, עד כה מספרם של בני העם הנבחר גדל באיטיות רבה. ארץ כנען לא יכלה בעת הזו לשמש כר גידול להתפתחותה של אומה גדולה כזו, כפי שהובטח לאברהם. הדבר יתרחש רק כאשר העם יירש את נחלת הגויים החזקים שישבו בארץ, אך עתה טרם ניתן היה לנשלם מאדמתם עד אשר בני ה״דור הרביעי ישובו״ ארצה ויירשו את הארץ. כדי שבני ישראל יהפכו לגוי גדול בארץ ישראל, עליהם לגרש את יושבי הארץ או לפזר אותם בקרבם. מצוות ה׳ אסרה עליהם לפזר את הגויים בקרבם; שכן, אם יתערבבו בין הכנענים ויתבוללו ביניהם, הם עלולים להיות מודחים לעבודה זרה. אולם, מצרים הציעה לבני ישראל חבל-ארץ שתנאיו תאמו והיו נחוצים להתגשמות התכלית האלוהית. הם הוזמנו להתיישב בגושן, אזור שאדמתו פורייה ועשירה במים, שסיפק לבני ישראל את כל היתרונות הנדרשים להתרבותם המהירה. זאת ועוד: משום שהיו רועי צאן, היו עלולים לסבול מיחס רע מן המצרים, שכן, ״כי-תועבת מצרים, כל-רועה צאן.״ כך, ישיבתם בגושן תאפשר להם לחיות בריחוק מן המצרים כעם מתבדל, ותמנע מהם לקחת חלק בעבודת האלילים של מצרים.

עם הגיעם של יעקב ובניו למצרים, הם התקדמו היישר לארץ גושן. יוסף עלה לקראתם במרכבתו, מלווה בפמליה מלכותית. ארמונו המפואר והכבוד שבמעמדו הרם נשכחו כאחד מליבו; מחשבה אחת מילאה את מוחו, תשוקה אחת הרטיטה את ליבו. בשעה שחזה בנוסעים ההולכים וקרבים, הוא לא הצליח עוד לעצור בעד רחשי אהבתו, אשר דוכאו במשך שנים רבות כל כך. הוא קפץ ממרכבתו וחש אל אביו כדי לקדם את פניו בברכת שלום. ״ויפל על-צואריו, ויבך על-צואריו, עוד. ויאמר ישראל אל-יוסף, אמותה הפעם, אחרי ראותי את-פניך, כי עודך חי.״

יוסף נטל עימו חמישה מאחיו כדי להציגם בפני פרעה ולקבל את הסכמתו וברכתו לגבי חבל הארץ העתיד לשמש כמקום מעונם מעתה ואילך. הכרת התודה של פרעה למשנה שלו, הייתה גורמת לו למנות את אחי יוסף למשרות גבוהות במדינה; אולם יוסף, שנותר נאמן לעבודת ה׳, ביקש להגן על אחיו מפיתויים העלולים לחשוף אותם למתרחש בחצר המלכות האלילי; לפיכך, לאחר שנועץ בהם, הורה להם כי כאשר ייוועדו עם המלך וייחקרו על משלח ידם, עליהם לומר לו בכנות מהו. בני יעקב עשו כמצוותו ואף הקפידו להצהיר בפני פרעה כי באו לגור בארץ ולא להפוך תושבי קבע, וכך שמרו לעצמם את הזכות לעזוב כאשר יחפצו בכך. כפי שהבטיח, פרעה יעד למגוריהם ״את-טוב ארץ מצרים,״ את ארץ גושן.

זמן קצר לאחר הגעתם הביא יוסף את אביו לפני פרעה. אבי האבות היה זר בחצרות מלוכה, אולם בשהותו בין נופי הטבע הנשגבים התייחד עם מלך כביר יותר: מלך מלכי המלכים. עתה, בהכירו בעליונותו הרוחנית כמאמין, נשא את ידיו ובירך את פרעה.

כאשר יעקב פגש לראשונה את יוסף במצרים, הוא טען כי עתה, משזכה לראות את פניו, השמחה שמילאה את ליבו שמה קץ לסבלו ויגונו הממושכים, וכי עתה הוא מוכן למות. אך ה׳ עתיד להעניק לו שבע-עשרה שנים נוספות, שאותן יבלה בשלווה מבורכת על אדמת גושן. שנים אלו חלפו על יעקב באושר ונחת, לעומת השנים הקשות שעברו עליו בעמל ותלאות. עתה הוא הבחין בראיות לחרטה הכנה של בניו; הוא חזה במשפחתו המשגשגת, בעזרת כל התנאים הנחוצים להתפתחותה של אומה גדולה; אמונתו בהבטחה על התיישבות צאצאיו בכנען התחזקה והפכה ודאית, והוא דבק בה ביתר עוז. הוא עצמו היה מוקף בכל מחוות האהבה והחסד שידו של המשנה למלך השיגה כדי להרעיף עליו; עתה, מאושר בחברת בנו האבוד מזה זמן רב, התקרב יעקב לקראת מותו בשלווה.

כאשר יעקב חש כי מותו ממשמש ובא, הוא שלח לקרוא ליוסף. דבק בהבטחת ה׳ בנוגע לנחלה בכנען, הפציר ביוסף: ״אם-נא מצאתי חן בעיניך, שים־נא ידך תחת ירכי; ועשית עמדי חסד ואמת, אל-נא תקברני במצרים. ושכבתי, עם-אבותי, ונשאתני ממצרים, וקברתני בקברתם.״ יוסף הבטיח למלא את בקשתו, אך יעקב לא היה מרוצה; הוא דרש שיוסף יישבע לו חגיגית כי יקבור אותו במערת המכפלה, בקבר אבותיו.

יעקב חש כי עליו לטפל בעניין חשוב נוסף: עליו להבטיח את מעמדם של בני יוסף בקרב בני ישראל. [כלומר, שאפרים ומנשה יחשבו כבניו הוא לכל דבר.] יוסף, שבא לבקר בפעם האחרונה את אביו, הביא עימו את שני בניו. בשל ייחוס אימם, שני הצעירים האלה היו קשורים למסדר הכהונה הגבוה ביותר במצרים; עמדתו הרמה של אביהם פתחה בפניהם את כל הדרכים להתעשר ולהשיג תוארי כבוד, אם יבחרו לדבוק במצרים. אולם, תשוקתו של יוסף הייתה שבניו יתאחדו עם בני עמם. הוא הביע את אמונתו בברית שה׳ כרת עם עמו, ובשם בניו ויתר על כל התהילה והכבוד של חצר המלכות במצרים, תמורת מקום בקרב שבטי הרועים הבזויים, שזכו לקבל ולנצור את דבר ה׳.

יעקב אמר: ״ועתה שני-בניך הנולדים לך בארץ מצרים, עד-באי אליך מצרימה לי-הם, אפרים ומנשה - כראובן ושמעון, יהיו-לי.״ הם אמורים להיחשב כבניו שלו, ולהפוך ראשי אב לשני שבטים נפרדים. וכך, זכויות הבכורה שראובן איבד, עמדו ליפול בחלקו של יוסף, ולזכות את בניו בנחלה כפולה בישראל.

עיניו של יעקב כהו מחמת הזקנה, והוא לא הבחין בנוכחותם של הנערים; אך עתה, כשראה את קווי המתאר של גופם, שאל: ״מי-אלה?״ לאחר שלמד על זהותם, הוסיף: ״קחם־נא אלי ואברכם.״ כאשר קרבו אל אבי האומה, חיבק אותם יעקב ונשק להם, והניח ידיו על ראשם בחגיגיות כדי לברכם. אז התפלל ואמר: ״האלוהים אשר התהלכו אבותי לפניו, אברהם ויצחק, האלוהים הרועה אוני, מעודי עד- היום הזה; המלאך הגואל אותי מכל-רע, יברך את-הנערים.״ עתה הוא היה חף מרוח של ביטחון עצמי, מהסתמכות על כוחו-הוא או מרוח מרמה. אלוהים הוא זה שהגן עליו ותמך בו. הוא לא הוציא מפיו אף תלונה על ימי חייו הקשים והרעים. הניסיונות והקשיים שעבר לא נתפסו עוד בעיניו כמכשולים ״שנועדו להכשילו.״ עתה עלו בזיכרונו רק חסדו וטובו של הקדוש ברוך-הוא, אשר שרה עימו כל ימי מסעו וחייו עלי אדמות.

כאשר סיים יעקב לברך את בניו של יוסף, הוא העניק ליוסף את ההבטחה שנועדה להפיח תקווה בדורות הבאים במהלך שנות השעבוד והסבל הממושכות שיחוו - את העדות הזו של אמונתו: ״הנה אנוכי צת; והיה אלוהים, עמכם, והשיב אתכם, אל-ארץ אבותיכם.״

לבסוף נאספו כל בני יעקב סביב ערש הדווי. יעקב קרא לבניו ואמר: ״האספו ואגידה לכם, את אשר־יקרא אתכם, באחרית הימים. הקבצו ושמעו, בני יעקב; ושמעו, אל-ישראל אביכם.״ לעיתים קרובות הגה יעקב בחרדה בעתיד צאצאיו, וניסה להעלות בעיני רוחו את קורותיהם של השבטים השונים. עתה, כשבניו ציפו לברכתו האחרונה, נחה עליו רוח הקודש ועתיד צאצאיו נפרש לנגד עיניו בחזון נבואי. בזה אחר זה הוזכרו שמות בניו, בלוויית תיאור אופיו של כל אחד ואחד מהם, ועתידם של השבטים נובא בקצרה.

״ראובן בכורי1 אתה, כחי וראשית אוני, יתר שאת, ויתר עז.״

בדרך זו תיאר האב את העמדה הנעלה שהייתה אמורה ליפול בחלקו של ראובן,

בנו הבכור; אולם, החטא החמור שביצע ראובן כאשר המשפחה שהתה במגדל עדר, הפך אותו לא ראוי לברכות הבכורה. יעקב המשיך ואמר: ״פחז כמים, אל-תותר.״1

הכהונה יועדה ללוי והמלוכה ליהודה, בלוויית ההבטחה כי מצאצאיו יבוא המלך המשיח. ליוסף יועדה נחלה כפולה בארץ המובטחת. ואכן, שבט ראובן לא זכה למעמד ראוי לשמו בתולדות ישראל; הוא לא היה גדול במספרו כמו שבטים אחרים, כגון יהודה, יוסף או דן, והיה בין השבטים הראשונים שנלקחו לגלות.

שמעון ולוי נולדו אחרי ראובן, ולכן הוזכרו מייד עם תום דברי יעקב לראובן. הם חברו יחדיו במעשה החמס שביצעו בקרב אנשי שכם, ואף היו אשמים יותר מיתר האחים במעשה מכירת יוסף. יעקב הכריז בנוגע אליהם:

ייאחלקם ביעקב, ואפיצם בישראל.״

במפקד שנערך בקרב בני ישראל ממש לפני כניסתם לכנען, נמצא ששמעון היה השבט הקטן ביותר. בברכה האחרונה שהרעיף משה על העם, לא אוזכר כלל שמו של שמעון. בני שמעון קיבלו נחלה קטנה בתוך התחום שהוקצה לשבט יהודה. בתקופה מאוחרת יותר, משפחות מבני שמעון אשר שיגשגו וגדלו במספרם, נדדו צפונה והתיישבו באזורים שמחוץ לגבולות ארץ הקודש. לבני לוי לא ניתנה כל נחלה בארץ, זולת ארבעים ושמונה ערים שהוקצו להם בקרב שבטי ישראל. אולם, ראוי לציין בנוגע לשבט זה, כי דבקותם של בני לוי בה׳, בזמן ששבטים אחרים כפרו בו, הבטיחה את המשך כהונתם בעבודת הקודש בבית המקודש; בדרך זו הפכה הקללה לברכה.

ברכות הבכורה הנעלות שניטלו מראובן עברו ליהודה. חשיבות שמו של יהודה, שמשמעו הודיה, נגלית בתיאור הנבואי של קורות שבט יהודה:

״יהודה, אתה יודוך אחיך; ידך, בערך אויביך;
ישתחוו לך,בני אביך.
גור אריה יהודה; מטרף, בני, עלית;

כרע רבץ כאריה וכלביא, מי יקימנו?
לא-יסור שבט מיהודה, ומחקק מבין רגליו,
עד כי-יבוא שילה, ולא יקהת עמים.״

האריה מלך החיות הוא סמל הולם לשבט יהודה, שנעשה ראש ומנהיג, ושמצאצאיו עתידים לקום דויד המלך ובן דויד, הלא הוא שילה, המלך המשיח, ״גור אךיה יהודה״ האחד והיחיד, אשר באחרית הימים, כל העמים, השלטונות והרשויות יקבלו עליהם את מרותו, יחלקו לו כבוד וישתחוו בפניו.

יעקב חזה למרבית בניו עתיד מבורך ושפע של שגשוג. סוף סוף הוזכר שמו של יוסף, וליבו של האב גאה בקרבו ברגשי אהבה כאשר הרעיף על ״קדקד נזיר אחיו״ את ברכתו:

״בן פורת יוסף, בן פורת עלי-עין; בנות צעדה עלי-שור.
וימררוהו,ורבו; וישטמוהו, בעלי חיצים.
ותשב באיתן קשתו, ויפזו זרעי ידיו;
מידי אביר יעקב (משם רעה אבן ישראל.)״
״מאל אביך ויעזרך, ואת שדי ויברכך,
ברכת שמים מעל, ברכת תהום רובצת תחת;
ברכת שדים, ורחם.
ברכת אביך, גברו על ברכת הורי,
על תאות, גבעת עולם;
תהיין לראש יוסף, לקדקד נזיר אחיו.״

מאז ומתמיד היה יעקב אדם בעל רגש עז, לוהט ועמוק; אהבתו לבניו הייתה עזה ורכה כאחד, ודבריו אליהם על ערש דווי לא נאמרו מתוך משוא פנים או טינה. הוא מחל לכולם, ואהב אותם עד נשימת אפו האחרונה. רגשות אהבתו העדינים כלפי בניו היו צריכים לבוא לידי ביטוי אך ורק בדברי עידוד ותקווה; אולם גבורת ה׳ נחה עליו, ורוח הקודש דחקה בו להכריז את האמת, מכאיבה ככל שתהיה.

לאחר הכרזת הברכה האחרונה, חזר יעקב באוזני בניו על בקשתו להיקבר בקבר אבותיו. הוא ציווה עליהם: ״אני נאסף אל-עמי; קברו אותי, אל-אבותי... במערה אשר בשדה המכפלה... שמה קברו את-אברהם ןאת שרה אשתו, שמה קברו את- יצחק ןאת רבקה אשתו; ושמה קברתי את-לאה.״ וכך, המעשה האחרון שעשה בחייו, היינו, מצווה זו שציווה את בניו נועדה להביע את אמונתו בהבטחת ה׳.

אחרית ימיו של יעקב התאפיינה בשנים של רוגע, שלווה ונחת, אחרי שנות חייו הקשות ורצופות התלאות. עננים נאספו, התקדרו והאפילו על משעולו, אך שמש חייו שקעה בהירה וזכה ופיזרה את העננים, וזיו זוהרם של השמיים האיר את שעות חייו האחרונות. ככתוב: ״והיה לעת-ערב, יהיה-אור.״ (זכריה יד:7). ״שמר-תם, וראה ישר: כי-אחרית לאיש שלום.״ (תהילים לז:37).

יעקב חטא, והתייסר קשות בשל חטאו. שנים רבות של עמל, דאגה ויגון חלפו עליו, למן היום בו נאלץ לברוח מאוהלי אביו מפאת חטאו הכבד. הוא נע ונד כפליט חסר בית, הרחק מאימו האהובה, שאותה לא ישוב לראות לעולם; שבע שנים הוא עמל כדי לשאת את בחירת ליבו, רק כדי להיות מרומה באופן שפל ביותר; עשרים שנה עבד בפרך בשרות דודו החמדן, הנצלן ותאב הבצע; ברבות השנים הוא חזה בעושרו שהלך וגדל ובבניו שגדלו סביבו, אך מצא רק מעט נחת בביתו המפולג, המלא ריב ומדון; יגונו היה רב על חרפת בתו, על הנקמה שביצעו בניו, על מותה של רחל, על חטאו המביש של ראובן, על חטאו של יהודה, על האיבה שנטרו האחים ליוסף, והזדון והרמייה שנהגו בו - כמה ארוכה ואפלה רשימת הרעות הללו שפקדוהו והמיטו עליו צער עמוק זה! כמה אפלה היא תמונת הרוע הנגלית לעינינו! שוב ושוב קצר את פרי הבאושים של חטאו הראשון. שוב ושוב חזה בבניו ההולכים בדרכיו, וחוטאים באותם חטאים שהוא עצמו אשם בהם. אולם, ככל שמוסרו היה מר, ככל שעונשו היה קשה מנשוא, הוא קלע למטרתו ולימד אותו לקח. הייסורים שפקדוהו, קשים ככל שהיו, הניבו בחייו ״פרי שלום וצדקה.״ (אל העברים יב:11).

בהשראת רוח הקודש תועדו חטאיהם של אנשים טובים, אותם אנשים דגולים שה׳ נטה חסדו עליהם; אכן, עבירותיהם מוצגות בדבר ה׳ במידה רבה יותר מאשר מידותיהם הטובות. סוגיה זו היוותה מאז ומעולם נושא לתמיהה בעיני אנשים רבים, והעניקה לכופרים הזדמנות ללגלג על כתבי הקודש. אולם, זוהי אחת הראיות המשכנעות ביותר לאמיתות כתבי הקודש, שכן הם אינם מחליקים את העובדות ומסווים את חטאי גיבוריהם. בני האדם נשלטים בידי דעותיהם קדומות במידה רבה כל כך, עד כי אי אפשר שתיעוד ההיסטוריה האנושית יהיה חסר פניות לחלוטין. אילו נכתבו כתבי הקודש בידי אנשים שלא זכו להשראה אלוהית, אין ספק שהם היו מציגים את גיבוריהם הדגולים באור מחמיא. אולם, למעשה, בידינו תיעוד מדויק של כתבי הקודש על אודות חייהם והתנסויותיהם של גיבוריהם.

אנשים שה׳ נטה להם חסד, בירך אותם והפקיד בידיהם מחויבויות גדולות, נכנעו לעיתים ליצר הרע וחטאו, ממש כפי שכיום אנו נאבקים, פוסחים על שתי הסעיפים ולעיתים קרובות נופלים בחטא. חייהם, על כל מגרעותיהם, חטאיהם ומעשי השטות שעשו, פרושים וגלויים בפנינו, הן כדי לעודד אותנו והן כדי להזהירנו. אילו הוצגו גיבורי כתבי הקודש כאנשים חפים מחטא, אנו, שטבענו חוטא, היינו מתייאשים לנוכח חטאינו וכישלונותינו. אולם, כאשר אנו חוזים במאבקיהם של גיבורים אלה, שנאבקו ממש כמונו בגורמים שריפו את ידיהם, שהודחו לפיתויים, כשם שאנו הודחנו להם, ועם זאת שבו ואזרו עוז ונחלו ניצחונות באמצעות חסד ה׳, אנו מתעודדים וממשיכים לשאוף לצדקה. כפי שהם הובסו לעיתים ועם זאת שבו והתאוששו, עמדו איתנים ובורכו בידי אלוהים, כך גם אנו עשויים לנחול ניצחון בעזרת גבורת ישוע המשיח. מצד שני, תיעוד חייהם מהווה גם אזהרה בעבורנו. הוא מראה לנו כי ה׳ לא יזכה את החוטאים. הקדוש ברוך-הוא רואה את חטאי האנשים שזכו לברכות רבות יותר, והוא מטפל בהם אפילו בחומרה רבה יותר מאשר בטיפולו באנשים שזכו לאור קטן יותר, ובידיהם הופקדו מחויבויות פעוטות.

לאחר קבורת יעקב שב החשש וקינן בליבותיהם של אחי יוסף. על אף ידידותו ואדיבותו כלפיהם, תחושת האשמה שרבצה על מצפונם הפכה אותם חשדנים וחסרי אמון. הם חששו כי יוסף עיכב את נקמתו רק בזכות הכבוד שרחש לאביהם, ועתה, לאחר שדחה את נקמתו זמן רב כל כך, ינקום בהם על הרעה שעשו לו. הם לא העזו לבוא בעצמם לפניו, אך שלחו אליו שליחים ובפיהם מסר: ״אביך ציוה לפני מותו לאמור: כה-תאמרו ליוסף: ׳אנא שא נא פשע אחיך וחטאתם כי-רעה גמלוך׳, ועתה שא נא, לפשע עבדי אלוהי אביך.״ דבריהם גרמו ליוסף לבכות, וכאשר נודע לאחים על כך הם התעודדו, שכן הבינו שנכמרו רחמיו עליהם. לכן באו אליו, נפלו לפניו ואמרו: ״הננו לך לעבדים.״ אהבתו של יוסף לאחיו הייתה עזה ולא אנוכית; המחשבה על כך שהם האמינו כי טיפח כלפיהם רוח של נקמה הכאיבה לו, ולכן דיבר על ליבם ואמר: ״אל־תראו, כי התחת אלוהים אני ואתם, חשבתם עלי רעה; אלוהים, חשבה לטובה, למען עשה כיום הזה, להחית עם־רב. ועתה, אל־ תיראו; אנוכי אכלכל אתכם, ואת־טפכם.״

חיי יוסף ממחישים את חיי המשיח. הקנאה היא זו שהניעה את אחי יוסף למכור אותו לעבד; הם קיוו למנוע ממנו להגיע לעמדה רמה משלהם. כאשר הורד יוסף מצריימה, השלו אחיו את עצמם כי לא יוטרדו עוד על ידי חלומותיו, שכן הצליחו למנוע כל אפשרות להתגשמותם. אך, אלוהים סיכל את תוכניתם כדי להגשים את עצם האירוע שהם ביקשו למנוע. בדומה, ראשי הדת, הכוהנים והזקנים בישראל קינאו במשיח וחששו כי יגנוב את ליבם של בני העם. לפיכך, הם מסרו אותו לידי שלטונות הכיבוש בארץ כדי שיוציאוהו להורג, וכך לא יהפוך למלך. אך בדרך זו, הם למעשה הביאו בדיוק לאותה תוצאה שניסו למנוע.

מאסרו של יוסף במצרים הביא לכך שהוא הפך למושיע של משפחת אביו; אולם, עובדה זו לא הפחיתה את אשמת אחיו. בדומה, צליבת המשיח בידי אויביו הפכה אותו לגואל האנושות, למושיע של האנושות שסרחה ולמלך על העולם כולו; אולם, הפשע שביצעו מרצחיו היה נתעב, חרף העובדה שיד ההשגחה העליונה שלטה באירועים וכיוונה אותם לתהילת האל ולתועלת האנושות.

כשם שיוסף נמכר לגויים על ידי אחיו עצמו ובשרו, אף המשיח נמכר למתנגדיו העזים ביותר על ידי אחד מתלמידיו. יוסף הואשם על לא עוול בכפו והושלך לכלא בשל טוהר מידותיו; בדומה, המשיח זכה לבוז ונדחה בשל צדקתו; חיי ההקרבה העצמית שלו שימשו תוכחה לחטא; על אף שהיה חף מפשע, הורשע ישוע על סמך עדות שקר. אורך רוחו וצייתנותו של יוסף בכלא, שאליו הושלך על לא עוול בכפו, מחילתו בלב שלם לאחיו החורגים, חסדו ונדיבותו האציליים כלפיהם, כל אלה ייצגו את אורך רוחו של המשיח ואת מחילתו. שכן המשיח נשא בסבלנות וללא תלונה את רשעותם ואכזריותם של הרשעים, והוא מעניק מחילה רבת החסד לא רק למרצחיו אלא גם לכל בני האדם הבאים אליו, המתוודים על חטאיהם ומבקשים מחילה.

יוסף חי אחרי מות אביו חמישים וארבע שנים. הוא זכה לראות ״לאפרים, בני שלשים: גם בני מכיר בן-מנשה ילדו על-ברכי יוסף.״ הוא אף זכה לראות את בני עמו משגשגים וגדלים במספרם. במשך כל חייו דבק בחוזקה בהבטחת ה׳ להשיב את בני ישראל לארץ המובטחת.

כאשר יוסף ראה כי קרב קיצו, זימן אליו את בני משפחתו. על אף הכבוד הרב שזכה לו בארץ הפרעונים, מצרים הייתה בעיניו אך ורק ארץ גלות; מעשהו האחרון נועד להוכיח כי קשר את גורלו עם גורל ישראל. דבריו האחרונים היו: ״ואלוהים פקוד יפקיד אתכם, והעלה אתכם מן-הארץ הזאת, אל-הארץ, אשר נשבע לאברהם ליצחק וליעקב.״ אז השביע את בני ישראל בשבועה חגיגית, כי ייטלו את עצמותיו עימם כאשר יצאו ממצרים ויעלו לכנען. ״וימת יוסף, בן-מאה ועשר שנים; ויחנטו אתו, וישם בארון במצרים.״ בדורות הבאים, במרוצת ימי השעבוד במצרים, נותר ארון זה בקרב בני ישראל כזכר לדבריו האחרונים של יוסף, אשר העידו בפניהם על היותם אך ורק גרים בארץ מצרים, והפצירו בהם לדבוק בתקווה על הארץ המובטחת, שכן תשועתם לא תאחר לבוא.

משה

פרק זה מבוסס על שמות א-ד

בשנות הרעב הכבד נאלצו בני האומה המצרית למכור את מקניהם, אדמותיהם, ולבסוף את עצמם למלך פרעה. כך הם הפכו עבדים המשועבדים למלכות לעד. יוסף השכיל להעניק להם הזדמנות להשתחרר מן השעבוד. הוא איפשר להם להיות אריסיו של המלך: הם יעבדו את אדמותיהם שהולאמו למדינה, וישלמו מס שנתי בגובה של חמישית התבואה שיפיקו.

אולם, בני ישראל לא היו נתונים תחת חוקים אלה. השירות שעשה יוסף למען האומה המצרית זיכה את בני ישראל לא רק בישיבת קבע במצרים, אלא אף פטר אותם מתשלום מס. בנוסף, הם זכו לאספקה קבועה של מזון בשנות הרעב הכבד. המלך הכריז קבל עם ועדה, כי בזכות התערבותו רבת החסד של אלוהי יוסף, מצרים נהנתה משפע של מזון בזמן שעמים אחרים נמקו ברעב בשנות הבצורת. הוא אף נוכח כי ניהול המדינה בידי יוסף העשיר את הממלכה. לכן, מתוך הכרת תודה, נטה את חסדו על בני משפחת יעקב והרעיף עליהם טובות והקלות.

אך השנים נקפו, ויוסף, האיש הדגול, שמצרים ובני דורו התברכו רבות מפועלו וחבו לו רבות, נפטר. ״ויקם מלך חדש על מצרים, אשר לא ידע את יוסף.״ המלך החדש לא היה מודע לכל הטובה שעשה יוסף בשירותו למען מצרים. הוא סירב להכיר טובה על פועלו, וביקש להשכיח ככל האפשר את המעשים הגדולים שעשה ולהטמינם בתהום הנשייה. ״ויאמר אל עמו: ׳הנה, עם בני ישראל רב ועצום ממנו. הבה נתחכמה לו, פן ירבה, והיה כי תקראנה מלחמה ונוסף גם הוא על שונאינו, ונלחם בנו, ועלה מן הארץ.׳״

בני ישראל הלכו ורבו כחול אשר על שפת הים. תחת חסותו וטיפוחו של יוסף, והחסד שנטה להם המלך שישב על כס המלוכה בימיו, הם התרבו והתפשטו במהירות בכל הארץ. ככתוב: ״ובני ישראל פרו וישרצו וירבו ויעצמו במאד מאד; ותמלא הארץ אותם.״ אך הם נותרו עם מתבדל, שאין לו דבר וחצי דבר עם המצרים, בכל הנוגע למנהגיהם ולדתם. מספרם שהלך והתעצם עורר את חששות המלך החדש ובני עמו, שמא בני ישראל יחברו לאויבי מצרים. אבל חוקי מצרים לא התירו את גירושם מן הארץ. רובם היו פועלים מוכשרים וחרוצים שתרמו רבות לשגשוגה של הארץ; המלך נזקק לעובדים כאלה לשם הקמת ארמונותיו ומקודשיו המפוארים. בעיניו, מעמדם של בני ישראל היה זהה לזה של המצרים, אשר מכרו את אדמותיהם, רכושם ועצמם למלכות. במהרה הוא מינה נוגשים שתפקידם היה להכריח את בני ישראל לציית לעבודות הכפייה, וכך הם הפכו עבדים למלך. ״ויעבדו מצרים את בני ישראל בפרך. וימררו את חייהם בעבודה קשה, בחומר ובלבנים ובכל עבירה בשדה, את כל עבדתם אשר עבדו בהם בפרך.״ ״וכאשר יענו אותו, כן ירבה וכן יפרץ; ויקוצו מפני בני ישראל.״

באמצעות עבודת הפרך שהטילו המלך ויועציו על בני ישראל, הם קיוו להחלישם ולהכניעם, ואף להפחית את מספרם ולדכא את רוח העצמאות שבקרבם. אולם משנכשלו להשיג את מטרתם, הם נקטו אמצעים אכזריים יותר. במצוות המלך, נדרשו המיילדות להשמיד את הבנים העבריים בשעת לידתם. השטן היה הכוח המניע בתוכנית. הוא ידע כי מקרב בני ישראל עתיד לקום גואל. וכאשר הנחה את המלך להשמיד את כל התינוקות הזכרים שייוולדו לעם העברי, הוא קיווה למעשה לסכל את התוכנית האלוהית. אולם המיילדות היו נשים יראות שמיים, ולכן הן לא העזו להוציא אל הפועל את הצו האכזר. התנהגותן הייתה טובה בעיני ה׳, ולפיכך גמל להן ובירך אותן במשפחות ברוכות ילדים ובשגשוג. כשנודע למלך כי תוכניתו סוכלה הוא נמלא זעם, ולכן העניק לצו יתר תוקף: עתה הוא הוטל על כל תושבי המדינה והוכרז כצו השעה. המלך ציווה על כל בני העם המצרי לאתר את כל התינוקות הזכרים שייוולדו לבני ישראל, ללכוד אותם ולרצוח את הקורבנות החפים מפשע. ככתוב: ״ויצו פרעה לכל עמו לאמור: כל הבן הילוד, היאורה תשליכהו, וכל הבת, תחיון.״

בזמן שפקודה זו נאכפה בכוח הזרוע ברחבי הממלכה, בן נולד לעמרם וליוכבד, עברים יראי ה׳ משבט לוי. הם ראו ״כי טוב הוא״ בנם; הם האמינו כי עת ישועתו של עם ישראל ממשמשת ובאה, וכי אלוהים יקים גואל לעמו. לפיכך גמרו אומר לעשות כל מאמץ כדי להציל את בנם הפעוט מציפורני המוות. אמונתם בה׳ הפיחה בליבם אומץ, ולכן ״לא פחדו מגזרת המלך.״ (אל העברים יא:23).

האם הצליחה להסתיר את תינוקה במשך שלושה חודשים. לאחר מכן, כאשר נוכחה כי לא תוכל עוד להצפינו בבטחה, הכינה למענו עריסה קטנה מקני גומא, וציפתה אותה בחומר ובזפת כדי לאטמה למים. לאחר שהניחה את תינוקה בתיבה, הסתירה אותו בין צמחי הסוף שגדלו על גדות הנהר. היא לא העזה להישאר במקום כדי לשמור על התיבה, מחשש שתקפח את חיי בנה וחייה שלה. אולם אחותו מרים נשארה בקרבת מקום, אדישה למראית עין, אך צופה בחרדה כדי לראות מה יעלה בגורל אחיה הפעוט. והיו גם צופים נוספים. האם עתרה בתפילותיה לחסד ה׳ והפקידה את בנה בידיו; מלאכים נסתרים ריחפו מעל עריסתו הצנועה וסוככו עליה. מלאכי ה׳ הם שהנחו את בת פרעה אל המקום. למראה התיבה הקטנה התעוררה סקרנותה, וכאשר נח מבטה על התינוק היפהפה, הבינה מייד את פשר המחזה. רחמיה נכמרו על העולל המתייפח, וליבה יצא באהדה לאם האלמונית שנאלצה לנקוט אמצעי כזה כדי להציל את חיי עוללה היקר. היא גמרה אומר בליבה להצילו; ואכן, היא תאמץ אותו לבן.

מרים עקבה בחשאי אחר כל המתרחש. כאשר הבינה כי הנסיכה חמלה על התינוק, העזה להתקרב אליה ולבסוף פנתה אליה בהצעה: ״האלך וקראתי לך אשה מיינקת מן העברית ותינק לך את הילד?״ בת פרעה ניאותה להצעתה.

מרים חשה אל אמה עם הבשורות הטובות, ושבה מייד אל בת פרעה. הנסיכה הורתה לה: ׳הוליכי ״את הילד הזה והינקהו לי, ואני אתן את שכרך.׳״

הקדוש ברוך הוא שמע את תפילותיה של האם, וגמל לה על אמונתה. בהכרת תודה עמוקה החלה האם לבצע את המשימה המשמחת שהוטלה עליה, שעתה אין עימה כל סכנה. באמונה ונאמנות היא ניצלה את ההזדמנות לחנך את הילד בדרכי ה׳. היא הייתה בטוחה כי חייו ניצלו לשם תכלית נשגבת כלשהי, וידעה כי במהרה יהיה עליו לשוב אל אימו המאמצת, לחיות בקרב משפחת המלוכה, ולהיות נתון תחת השפעות רבות העלולות להרחיקו מאלוהים. שיקולים אלה גרמו לה להיות זהירה ושקדנית יותר בחינוך שהעניקה לו מאשר ליתר ילדיה. היא השתדלה לחרות על ליבו את יראת ה׳ ואת אהבת האמת והצדק, והתפללה בדבקות שה׳ יגן עליו מפני כל השפעה רעה ומשחיתה. היא לימדה אותו על החטא והסכלות שבעבודת האלילים, והורתה לו משחר ילדותו להשתחוות ולהתפלל לאלוהי ישראל, שרק הוא לבדו יכול לשמוע את קולו, ולסייע לו בכל צרה.

האם השאירה עימה את הילד זמן רב ככל שיכלה, אך נאלצה לוותר עליו ולהשיבו לאימו המאמצת כשהיה כבן שתים-עשרה. מן הבקתה הצנועה שבה התגורר נלקח הנער אל ארמון המלך, אל בת פרעה, ״ויהי לה לבן.״ אולם אפילו כאן בארמון, לא איבד הנער את הרשמים העזים שנטבעו בו משחר ילדותו בחיק משפחתו. הלקחים שהפיק מחייו במחיצת אימו לא יכלו להימחק מזיכרונו. הם שימשו לו מגן מפני הגאווה, הכפירה והרוע, שפשו בקרב ההוד והפאר של חצר המלכות.

עד כמה גדולה ומרחיקת לכת הייתה השפעתה של אישה עברייה אחת, שלא הייתה אלא שפחה גולה! חייו הדגולים של משה רבנו והתפקיד הנשגב שמילא כמנהיג ישראל, מעידים על חשיבות פועלה של אם מאמינה. אין עבודה אחרת שתשווה לגידול ילדים. האם אחראית במידה רבה לגורל ילדיה. היא מטפחת את נפשות ילדיה ומעצבת את אופיים, ופועלת לא רק למען ההווה אלא למען הנצח. היא זורעת בלב ילדיה זרע שיצמח ויניב פרי: פרי טוב או פרי באושים. שומה על האם לחקוק בנפשם הרכה של בניה את צלם האל, שכן אינה אמורה לצייר למענם דמות כלילת יופי על בד הציור, או לפסל צלם יפהפה מאבן השיש. מחויבות קדושה זו מוטלת על האם, במיוחד בשנות חייהם הראשונות של ילדיה, כאשר היא מעצבת את אופיים. הרישומים שיוטבעו במוחם המתפתח יוותרו עימם כל החיים. שומה על ההורים לפקח על הלימוד והחינוך של ילדיהם, ולחנך אותם משחר ילדותם לתורה ולמצוות כדי שיגדלו להיות יראי ה׳. אלוהים מפקיד את ילדינו בידינו כדי שנחנך אותם ונלמדם להיות יורשים, לא יורשי המלכות הארצית, אלא יורשי המלכות השמיימית, כדי שימלכו עם אלוהים לנצח נצחים.

מי ייתן וכל אם תרגיש עד כמה יקרים מפז הם הרגעים שהיא מבלה במחיצת ילדיה; פועלה ייבחן ביום הדין הגדול והנורא. אז יתגלה כי רבים מכישלונותיהם ופשעיהם של ההורים נבעו מהזנחת ילדיהם שחסו תחת צילם, ואשר היה עליהם להדריכם מינקותם ללכת בדרכי ה׳. אז יתגלה כי אנשים דגולים רבים, שהרעיפו על העולם את אור התבונה, האמת והקדושה שניחנו בהם, חבים את הצלחתם והשפעתם לאימם, אשר גידלה אותם על ברכי התורה, ולא חדלה להתפלל בדבקות לאלוהים ולמשיח.

בחצר ארמון פרעה זכה משה לחינוך אזרחי וצבאי מן המעלה העליונה. פרעה החליט למנות את נכדו המאומץ ליורשו על כס המלוכה, והצעיר זכה לחינוך הולם שיכשיר אותו למשרה הרמה. ׳׳משה למד בכל חוכמת המצרים והיה בן חיל בדבריו ובמעשיו.״ (מעשי השליחים ז:22). כישוריו הצבאיים של משה הפכו אותו למצביא אהוב ומוערך בקרב חילות מצרים, והוא נחשב בעיני כל כבעל אופי טוב ונעלה. השטן הובס, שכן תוכניתו סוכלה. הצו שגזר מוות על ילדי העברים בוטל בידי אלוהים, וזאת כדי שהמנהיג העתידי של עמו הנבחר יזכה לחינוך ולהכשרה נאותים.

זקני ישראל שמעו מפי מלאכי ה׳ כי שעת גאולתם ממשמשת ובאה, וכי ה׳ ישתמש במשה כדי להוציא לפועל את מעשה הגאולה. מלאכי ה׳ הנחו את משה והודיעו לו כי ה׳ בחר בו כדי לשחרר את עמו משעבוד. משה, שהניח כי עמו ישתחרר משעבוד בכוח הזרוע, ציפה לעמוד בראש צבא ישראל במאבקו נגד צבאות מצרים; לפיכך, לא נתן לחיבתו להשתלט עליו, מחשש שמא קרבתו היתרה אל אימו המאמצת או אל פרעה תהווה מכשול בעדו, ותקשה עליו לעשות את רצון האל.

אולם, על פי חוקי מצרים הקדומה, האדם שישב על כס המלכות היה חייב להימנות עם בני מעמד הכהונה; ומשה, יורש העצר, היה אמור להיכנס בסוד רזי הדת המצרית. המשימה על הכשרתו הוטלה על הכוהנים. אומנם משה היה תלמיד שקדן ונלהב, אך נבצר ממוריו לשכנעו ליטול חלק בעבודת האלילים. הם התרו בו כי אם ידבק באמונת העברים, יאבד את הכתר ובת פרעה תתכחש לו. אך משה עמד איתן בהחלטתו לחלוק כבוד אך ורק לאל האחד, בורא השמים והארץ. הוא התווכח עם הכוהנים ועובדי האלילים, דיבר על ליבם וניסה להראות להם את הסכלות הטמונה בהאלהה ובהערצה של חפצים, הנובעת מנבערות ומאמונות תפלות. איש לא הצליח להפריך את טענותיו או לגרום לו לשנות את החלטתו. אולם בשל מעמדו הרם, וכן בזכות החסד שנטה לו המלך והאהדה שרחשו לו בני העם המצרי, גילו מוריו סובלנות נוכח החלטתו התקיפה.

״כאשר גדל משה, מתוך אמונה סרב להקרא בן לבת פרעה, ובחר להתענות עם עם אלוהים מלהתענג לשעה בתענוגי החטא. הוא חשב את חרפת המשיח לעשר גדול מאוצרות מצרים, כי נשא עיניו אל הגמול.״(אל העברים יא:24-26). משה צלח למשרה הנעלה ביותר בקרב נכבדי הארץ: לו יישב על כס פרעה, הוא יאיר בזיו פניו את חצרות המלוכה של הממלכה המפוארת ביותר עלי אדמות, וימשול בנתיניו ביד רמה. משה היה איש-רוח משכמו ומעלה, והצטיין ביכולותיו השכליות שעלו על אלה של כל האנשים הדגולים בכל הדורות. בתור היסטוריון, משורר, פילוסוף, מצביא ומחוקק, אין אדם השווה לו. אולם, עתה כשכל העולם כולו פרוש לפניו, מוסריותו ותעצומות נפשו סייעו בידו לסרב להצעות המפתות של העושר, השררה, הגדולה והכבוד, והוא ״בחר להתענות עם עם אלוהים מלהתענג לשעה בתענוגי החטא.״

משה למד על אודות הגמול הנצחי המובטח לעבדי ה׳ הצייתנים והענווים. לכן, העושר הארצי הפך חסר משמעות בעיניו. הארמון המפואר וכס המלכות של פרעה הוצגו בפניו כתמריצים מפתים, אך הוא ידע כי תענוגות החטא, הגורמים לבני האדם לשכוח את אלוהים, פושים בחצרות המלוכה. הוא השקיף אל מעבר לארמון היפהפה, אל מעבר לכתר המלכות, וחזה בכבוד הרב שייפול בחלקם של קדושי אל עליון במלכות השמיים הזכה, החפה מחטא. באמונתו חזה בכתר הנצחי שמלך המלכים יניח על ראשי המנצחים. באמונתו נטש את נכבדי ושועי הארץ וחבר לאומה הענווה, הדלה והבזויה, אשר בחרה לציית לאלוהים במקום להתמכר לחיי חטא.

משה חי בחצר המלכות עד שהיה בן ארבעים שנה. מחשבותיו נסבו לעיתים אל מצבם האומלל והמחפיר של בני עמו. הוא נהג לפקוד את אחיו בזמן שעסקו בעבודות הכפייה, לעודד את רוחם, ולהבטיח להם כי ה׳ יפעל לשחרורם. לעיתים קרובות, לנוכח סבלותיהם והעוול שנעשה להם, התעורר זעמו, והתשוקה לנקום את נקמתם בערה בעצמותיו. באחד הימים, שעה שביקר במקומותיהם, ראה איש מצרי שהיכה איש עברי. או-אז קפץ עליו והרגו. איש זולת העבד העברי לא היה עד למעשה, ומשה הטמין מייד את גופת המצרי בחול. במעשה זה הפגין את נכונותו לפעול לטובת בני עמו, וקיווה כי הם יקומו כדי להשיב לעצמם את חירותם. שכן, ״הוא חשב שאחיו יבינו כי על ידיו יתן להם אלוהים תשועה, אלא שהם לא הבינו.״ (מעשי השליחים ז:25). אולם, בני ישראל טרם היו מוכנים לחיי חירות. למחרת ראה משה שני עברים מתקוטטים, כשאחד מהם נראה אשם בעליל. משה גער באיש שפתח בריב, אך המכה פנה מייד למוכיחו, טען בגסות כי אין לו זכות להתערב, ואף האשימו בביצוע פשע: ״הלהרגני אתה אומר, כאשר הרגת את המצרי?״

השמועה על הפרשה כולה התפשטה במהירות בקרב המצרים, ואף הגיעה לאוזני פרעה. אך העניין הוצג בפני המלך בהגזמה רבה, תוך שימת משקל רב מדי למעשה; המלך שמע כי משה מתכנן לעמוד בראש עמו ולהובילו במלחמה נגד המצרים, להדיח את הממשלה ולהמליך את עצמו. הוא סבר כי ביטחון המדינה אינו מובטח, כל עוד משה בחיים. מייד הורה המלך לתפוס את משה ולהוציאו להורג. ברגע שנודע למשה על הסכנה, הוא נימלט אל ארץ מדין.

הקדוש ברוך הוא הדריך את צעדיו, ומשה השתקע בבית משפחת יתרו, כהן ושר מדין ועובד אלוהים. לאחר זמן מה נישא משה לאחת מבנותיו של יתרו. ארבעים שנה התגורר משה במקום זה, בעודו עובד כרועה צאן בשירות חותנו.

ברצח המצרי עשה משה את אותה הטעות שעשו אבותיו לעיתים קרובות, כאשר ביצעו בכוחות עצמם את מה שה׳ הבטיח להגשים. הקדוש ברוך הוא לא חפץ שעמו ייצא לחופשי באמצעות מלחמה, כפי שמשה סבר בטעות. הוא רצה שהדבר יקרה באמצעות ידו החזקה, כדי שהוא לבדו, ה׳ אלוהים, יזכה בתהילה. אולם, ה׳ השתמש במעשהו הנמהר של משה לשם הגשמת מטרותיו. משה לא היה מוכן עדיין לשמש בתפקיד הרם שיועד לו. הוא נדרש ללמוד את לקח האמונה החשוב, אותו הלקח שאברהם ויעקב למדו. דהיינו: לא להסתמך על כוחם שלהם או על חוכמתם הם, אלא על גבורת ה׳ שתגשים את כל הבטחותיו. משה עתיד ללמוד לקחים נוספים בשהותו בבדידות בהרים הנידחים. בשנות התלאות וההקרבה העצמית שיעברו עליו, הוא עתיד ללמוד פרק חשוב על אורך רוח ומתינות, אשר יסייע לו למשול ברוחו ובמזגו החם. בנוסף, עליו ללמוד לציית לפני שיוכל למשול בעמו בתבונה. ליבו חייב להיות מכוון לחלוטין לרצון האל, טרם יוכל ללמד את בני ישראל על רצון ה׳. עליו ללמוד מן הניסיון, כדי שיוכל לטפל בדאגה אבהית בכל אדם מצאן מרעיתו שיזדקק לעזרתו.

מנקודת מבט אנושית, כל אדם היה מוותר על תקופה ממושכת זו של עמל, תלאות ואפלה, שכן היה רואה בכך בזבוז זמן. אולם ה׳, בחוכמתו, ייעד את המנהיג לעתיד לשמש ארבעים שנה בעבודה הצנועה של רועה צאן. כאשר הרועה לומד לדאוג לצאנו, לטפל בו בעדינות, במסירות ובדאגה, יכשירו הדבר לשמש רועה רחום וסבלן לישראל. שום התנסות אחרת כתחליף, לא הייתה מביאה תועלת למשה כפי שהועילה לו משרתו כרועה צאן.

משה למד דברים רבים שעתה נדרש לשכוח. השפעות רבות אפפו אותו במצרים: אהבת אימו המאמצת, מעמדו הרם כנכדו של פרעה וחיי ההוללות והמותרות שראה סביבו. זאת בנוסף לעידון, למורכבות, לפאר ולמסתורין שבדת האלילית, ולהוד מעורר הכבוד של הארכיטקטורה והפסלים. כל אלה הותירו את רישומם העמוק בשכלו המתפתח ועיצבו, במידת-מה, את אופיו והרגליו. אולם הזמן, שינוי המקום וההתייחדות עם ה׳ עשויים למחוק מליבו את הרשמים הללו. משה יידרש להיאבק כל ימי חייו כדי לנטוש את השקר ולאמץ את האמת. אך הקדוש ברוך הוא יסייע בידו בשעה שהמאבק יהיה קשה מנשוא לבן אנוש.

כל נבחרי ה׳ שיועדו להגשים את מטרותיו של האל, היו בני אנוש. אולם, הם לא היו אנשים ממוצעים שחשו שבעי רצון ממצבם. הם השתוקקו לקבל חוכמה מאת ה׳ וללמוד לפעול למענו. כדברי השליח: ״איש מכם אם יחסר חוכמה, יבקש מאלוהים הנותן לכל בנדיבות ובלא גערה, ותנתן לו.״ (יעקב א:5). אך אלוהים לא יקנה את אורו לבני אדם השרויים באפלה ומרוצים ממצבם. כדי לקבל את עזרת ה׳, חייב האדם להיווכח בחולשתו ובמגרעותיו; עליו לכוון את ליבו ולרכז את מחשבתו בשינוי הכביר שיתחולל בקרבו; עליו לעורר את ליבו לתפילה רצינית ומתמדת, ולא לחסוך בשום מאמץ. עליו לנער מעליו הרגלים מוטעים ומנהגים מגונים. רק באמצעות מאמץ לתקן את המשגים הללו ולציית לעקרונות הנכונים, יעלה בידו לנצח. אנשים רבים אינם מגיעים לעולם לעמדה שיועדה להם, שכן הם מחכים שה׳ יעשה במקומם את מה שהוא מצפה מהם לבצע באמצעות הכוח שהעניק להם. כל האנשים שיועדו להביא תועלת לאלוהים, חייבים לעבור הכשרה באמצעות משמעת רוחנית ומוסרית מחמירה ביותר. אלוהים מצידו יסייע בידם, בכך שיחבור למאמציהם ויעצימם בגבורתו.

מוקף בהרים שסגרו עליו מכל עבר, שהה משה ביחידות עם האל. זכר מקודשיה המפוארים של מצרים, על תורות השקר והאמונות הקדומות שבקרבם, התפוגג מזיכרונו. בקרב ההוד וההדר מעוררי הכבוד של הרי העד, הוא חזה בתפארת מלכותו של האל העליון, ונוכח לדעת עד כמה נטולי כוח וחסרי ערך הם אלילי מצרים. שמו של הבורא היה חקוק בכל מקום שנשא עיניו אליו. משה חש בנוכחות השכינה, וגבורת ה׳ האפילה עליו. כאן התפוגגו תחושות הגאווה והעצמאות שלו. בחיי הפשטות הקשים במדבר נעלמו מחייו ההשפעות של חיי הנוחות והמותרות ממצרים. משה הפך סבלן, עניו ומלא יראת כבוד. הכתוב מעיד עליו: ״והאיש משה ענו מאד מכל האדם אשר על פני האדמה.״ (במדבר יב:3). אך הייתה לו אמונה חזקה באלוהי יעקב הכביר ורב הכוח.

בשנים הארוכות שחלפו, בהן נדד משה עם עדרי צאנו במקומות מבודדים ברחבי המדבר, הוא הגה בשעבוד של בני עמו, בדרכים בהן נהג הקדוש ברוך הוא עם אבותיו ובהבטחות שנחל העם הנבחר. תפילותיו למען בני ישראל נישאו השמיימה יומם וליל, ומלאכי ה׳ הקרינו עליו מאורם. כאן כתב משה את ספר בראשית בהשראת רוח הקודש. השנים הארוכות שבילה בבדידות המדבר היו עשירות בברכות, לא רק בעבורו ובעבור בני עמו, אלא בעבור כל הדורות הבאים בעולם כולו.

״ויהי בימים הרבים ההם, וימת מלך מצרים, ויאנחו בני ישראל מן העבודה, ויזעקו; והנעל שועתם אל האלוהים, מן העבודה. וישמע אלוהים, את נאקתם; ויזכור אלוהים את בריתו, את אברהם את יצחק ואת יעקב. וירא אלוהים, את בני ישראל; וידע, אלוהים.״ שעת גאולתה של ישראל הגיעה. אולם תכליתו של אלוהים עתידה להתגשם בדרך שתגדע את הגאווה האנושית. הגואל יקום בדמות רועה צאן דל ועניו, החמוש אך ורק במטה נדודיו. אך אלוהים יהפוך את המטה הזה סמל לגבורת ה׳. באחד הימים, כאשר משה הוביל את צאנו אל הר חורב, ״הר האלוהים״, הוא ראה שיח אחוז בלהבות. גזעו, ענפיו ועלוותו של השיח בערו באש אך לא נשרפו. הוא החליט להתקרב אל המחזה המופלא כדי לחזות בו מקרוב, אך אז שמע קול שיצא מן הסנה הבוער וקרא לו בשמו. ברעד שפתיים השיב משה: ״הנני!״ אז התרה בו האל פן יתקרב למקום בחוסר כבוד, וציווה עליו: ״של נעליך, מעל רגליך - כי המקום אשר אתה עומד עליו, אדמת קודש הוא!״ אז הוסיף: ״אנוכי אלוהי אביך, אלוהי אברהם אלוהי יצחק, ואלוהי יעקב.״ אלוהים, בדמות מלאך הברית שנגלה עתה אל משה, נגלה אל אבותיו בדורות הקודמים. ״ויסתר משה פניו, כי ירא, מהביט אל האלוהים.״

כל בני האדם השרויים בנוכחות השכינה אמורים להפגין ענווה ויראת כבוד.

אנו יכולים לבוא בפני הקדוש ברוך הוא בביטחון מלא, שכן אנו פונים אליו בשם ישוע המשיח. אך אל לנו להתקרב אליו בעזות מצח כאילו אנו שווים אליו. ישנם אנשים הפונים אל האל האדיר והכול יכול, השוכן באור שאין להתקרב אליו, כפי שהם פונים לאדם השווה להם במעמדו, או אפילו נחות מהם. ישנם אנשים המתנהגים בביתו של האל באופן שלא ירשו לעצמם לנהוג בלשכתו של מלך בשר ודם. שומה על האנשים הללו לזכור כי הם שרויים בנוכחות השכינה, במחיצתו של האל הנערץ בידי השרפים, אשר בנוכחותו מכסים המלאכים את פניהם מפאת הכבוד. אלוהים ראוי לכבוד ולהערצה רבה; כל בני האדם שיזכו לשרות בנוכחות השכינה יידרשו להשתחוות לפני ה׳ בענווה. הם יזעקו, כזעקת יעקב שה׳ התגלה לו בחלומו: ״מה נורא, המקום הזה!״

כאשר משה הוחיל ביראת כבוד בנוכחות אלוהים, המשיך ה׳ לדבר אליו, ואמר:

״ראה ראיתי את עני עמי אשר במצרים; ואת צעקתם שמעתי מפני נגשיו, כי ידעתי את מכאביו. וארד להצילו מיד מצרים, ולהעלתו מן הארץ ההוא, אל ארץ טובה ורחבה, אל ארץ זבת חלב ודבש... ועתה לכה, ואשלחך אל פרעה; והוצא את עמי בני ישראל, ממצרים.״

מוכה תדהמה וחלחלה מן הצו שהוטל עליו, נסוג משה אחורנית ואמר: ״מי אנוכי, כי אלך אל פרעה וכי אוציא את בני ישראל ממצרים?״ וה׳ השיב לו: ״כי אהיה עמך, וזה לך האות, כי אנוכי שלחתיך: בהוציאהך את העם ממצרים, תעבדון את האלוהים, על ההר הזה.״

משה הגה בקשיים שייתקל בהם, בעיוורון, בבורות ובחוסר האמונה של בני עמו, שרובם כמעט שלא הכירו את אלוהים. לכן אמר לה׳: ״הנה אנוכי בא אל בני ישראל, ואמרתי להם: אלוהי אבותיכם שלחני אליכם׳׳ ואמרו לי: מה שמו? מה אימר אלהם?״ תשובת ה׳ הייתה: ״אהיה אשר אהיה.״ אז הוסיף ה׳ ואמר: ״כה תאמר לבני ישראל: ׳אהיה, שלחני אליכם׳.״

משה צווה תחילה לאסוף את זקני ישראל, את האציליים והצדיקים ביותר בקרבם - אותם אנשים שכאבו זה זמן רב את שעבוד עמם - כדי להכריז באוזניהם את הבטחת הגאולה מאת ה׳. לאחר מכן, עליו ללכת בחברתם אל מלך מצרים ולומר לו:

״יהוה אלוהי העבריים נקרה עלינו, ועתה נלכה נא דרך שלושת ימים במדבר, ונזבחה ליהוה אלוהינו.״

אלוהים הזהיר את משה מראש כי פרעה יסרב לבקשה לשחרר את בני ישראל. אולם, אל לו לעבד ה׳ לאבד את האומץ, שכן ה׳ ישתמש בהזדמנות זו כדי לגלות את ידו החזקה בקרב המצרים ולפני עמו. ״ושלחתי את ידי, והכיתי את מצרים, בכל נפלאתי, אשר אעשה בקרבו׳ ואחרי כן, ישלח אתכם.״

הקדוש ברוך הוא אף הנחה את משה בנוגע להיערכות העם לקראת המסע, ולהכנת צידה לדרך. הוא הכריז: ״והיה כי תלכון, לא תלכו ריקם. ושאלה אשה משכנתה ומגרת ביתה, כלי כסף וכלי זהב ושמלות; ושמתם, על בניכם ועל בנותיכם, ונצלתם, את מצרים.״ המצרים התעשרו מן הניצול המחפיר של עבדיהם, בני ישראל. ומשום שעמדו לצאת לדרכם למקום משכנם החדש, הייתה זו זכותם לתבוע גמול בעבור שנות עבודת הפרך במצרים. הם צוו לבקש משכניהם המצרים חפצי ערך, כאלה שניתן לשאת ללא קושי, וה׳ הבטיח לתת את חן העם בעיני המצרים. האותות, המופתים והמכות שה׳ יחולל בידו חזקה כדי לשחרר את בני ישראל, יטילו אימה בקרב משעבדיהם, וכך הם יעניקו לעבדיהם את כל מבוקשם, וירעיפו עליהם מתנות יקרות ערך.

משה נוכח בקשיים העומדים לפניו, וסבר כי לא ניתן להתגבר עליהם. איזו הוכחה יציג בפני העם על כך שאלוהים באמת שלח אותו אליהם? הוא פנה ואמר לה׳: ״והן לא יאמינו לי, ולא ישמעו בקלי: כי יאמרו, לא נראה אליך יהוה.״ אז העניק לו אלוהים ראיה משכנעת. הוא ציווה עליו להשליך את מטהו ארצה, וכאשר ציית, ״ ויהי לנחש; וינס משה, מפניו.״ אך ה׳ ציווהו לשלוח את ידו ולאחוז בזנב הנחש. כשאחז בו, הפך הנחש למטה בידו. ה׳ שב והורה לו להניח את ידו בחיקו. משה ציית, ״ויוצאה מחיקו.״ אז הצטווה משה להחזיר את ידו לחיקו, וכאשר הוציא אותה גילה כי ״שבה, כבשרו.״ כלומר, שבה למראה הרגיל ודמתה לידו האחרת. ה׳ הבטיח למשה כי בזכות האותות הללו, בני ישראל ופרעה ישתכנעו כי מלך גדול יותר ממלך מצרים התגלה בקרבם.

אולם משה, עבד ה׳, היה המום מן המחשבה על האותות המוזרים והמופלאים שהופגנו בפניו. בחיל ורעדה הפציר בה׳ לפטור אותו מן המשימה, וטען כי לא ניחן בכשרון הדיבור. ״ויאמר משה אל יהוה: ׳בי אדוני, לא איש דברים אנוכי גם מתמול גם משלשום, גם מאז דברך אל עבדך: כי כבד פה וכבד לשון אנוכי׳.״ במרוצת הזמן הרב שחלף מאז חי במחיצת המצרים ודיבר בשפתם ברהיטות, נשכחו ממנו מילים רבות בלשון המצרית ואף את השימוש הנאות בה.

הקדוש ברוך הוא השיב ואמר לו: ״מי שם פה לאדם? או מי ישום אלם, או חירש או פקח או עיוור? הלא אנוכי, יהוה.״ אז הבטיח לסייע בידו: ״ועתה, לך; ואנוכי אהיה עם פיך, והוריתיך אשר תדבר.״ אולם משה המשיך להפציר בה׳ לבחור אדם מתאים יותר לתפקיד. תירוציו נבעו תחילה מתוך ענווה וביישנות; אך לאחר שה׳ הבטיח להסיר את כל הקשיים מדרכו ולהעניק לו הצלחה בכל מעשיו - כל פקפוק, סירוב ותלונה נוספים מצידו בנוגע לאי כשירותו לתפקיד, הפגינו חוסר אמונה בה׳. מדבריו אלו השתמע כי הוא חושש שמא אלוהים אינו מסוגל להכשירו לתפקיד הנעלה שיעד לו, או שמא שגה בבחירת האדם המתאים.

עתה הורה הקדוש ברוך הוא למשה ללכת אל אהרון, אחיו הגדול, אשר שלט בשפה המצרית שהייתה שגורה בפיו. ה׳ אף הודיע למשה כי אהרון יוצא לקראתו כדי לפוגשו. אז הורה ה׳ למשה מפורשות:

״ודיברת אליו, ושמת את הדברים בפיו; ואנוכי, אהיה עם פיך ועם פיהו, והודיתי אתכם, את אשיר תעשון. ודבר הוא לך, אל העם; והיה הוא יהיה לך לפה, ןאתה תהיה לו לאלוהים. ואת המטה הזה, תקח בידך, אשר תעשה בו, את האותות.״ עתה נבצר ממשה להמשיך לסרב לתפקיד, שכן לא נותר לו עוד כל בסיס לתירוצים נוספים.

בשעה שה׳ הטיל עליו את המצווה, היה משה חסר אמונה בעצמו וחש ביישן וכבד פה. התחושה כי אינו מסוגל להיות לפה לאלוהי ישראל הכריעה אותו. אך, מרגע שקיבל על עצמו את המשימה החל לבצעה בכל ליבו ומאודו, תוך שהוא שם את כל מבטחו בה׳. המשימה הכבירה הצריכה את מלוא כוחותיו השכליים והנפשיים. אלוהים בירך אותו על ציותו, ומשה נמלא תקווה וביטחון עצמי, החל לדבר ברהיטות, והפך ראוי למשימה הנשגבת שהוטלה אי פעם על בן אנוש. לפנינו דוגמה לפועלו של האל, שנועד לחשל את אופיים של בני האדם הבוטחים בו לחלוטין ומוכנים למלא את מצוותיו ללא סייג.

אדם שקיבל על עצמו מחויבויות שהוטלו עליו בידי אלוהים, אשר משתדל בכל נפשו ומאודו להיות ראוי ומוכשר כדי לבצען כיאות, יתחזק ויהפוך יעיל ומוכשר. גם אם עמדתו צנועה או יכולתו מוגבלת, הוא יגיע לגדולה אמיתית כאשר ישים מבטחו בגבורת ה׳ וישתדל לבצע את עבודתו בנאמנות. אילו הסתמך משה על כוחותיו וחוכמתו שלו בזמן שקיבל בלהיטות את משימת השליחות הנעלה, הוא היה מפגין אי כשירות מוחלטת לתפקיד. העובדה שהודה בחולשותיו, שימשה הוכחה לכך שהוא הבין את גודל המשימה שהוטלה עליו, וכי הוא ישים את מבטחו באלוהים, יסתמך על גבורת ה׳ וייוועץ בו.

משה שב לחותנו והביע את רצונו לבקר את אחיו במצרים. יתרו נעתר לבקשת משה והעניק לו את ברכתו: ״לך לשלום.״ משה יצא לדרך בלוויית אשתו ובניו. הוא לא העז ליידע את חותנו בדבר המטרה האמיתית של משימתו, שכן חשש שמא בני משפחתו לא יורשו להתלוות אליו. אולם בדרכו למצרים סבר כי למען ביטחונם עדיף לשולחם חזרה לביתם שבמדין.

האימה שקיננה בליבו של משה מפני פרעה והמצרים, שזעמם התלקח כנגדו ארבעים שנה קודם לכן, תרמה לחוסר רצונו לשוב למצרים; אולם לאחר שיצא לדרך במצוות ה׳, גילה לו אלוהים כי אויביו מתו.

בדרכו ממדין למצרים קיבל משה אזהרה חמורה ומזעזעת בדבר חרון אפו של ה׳. מלאך ה׳ נגלה אליו, מלא זעם וחמה, כאילו עמד להשמידו בו במקום. משה לא זכה להסבר, אך נזכר כי טרם מילא אחת ממצוות ה׳; בהיכנעו להפצרותיה של אישתו, התרשל משה בביצוע מצוות המילה בבנו הפעוט. בכך שלא ציית למצוות ה׳, לא מילא למעשה את התנאי שיזכה את היילוד בברכות הברית של ה׳ עם ישראל; התרשלות כזו מצד המנהיג הנבחר של ישראל הייתה מערערת את תוקפן של מצוות ה׳ בעיני העם. ציפורה, שחששה כי ה׳ ימית את בעלה, ביצעה במו ידיה את טקס המילה, ומלאך ה׳ התיר למשה להמשיך במסעו. בשליחותו אל פרעה, עתיד משה להימצא בסכנה גדולה; חייו יינצלו רק בזכות הגנתם של מלאכי ה׳. אך כל עוד הוא ממשיך לחיות מבלי לקיים את אחת ממצוות ה׳, אין ביטחון לחייו, שכן מלאכי ה׳ לא יוכלו לגונן עליו.

בשעת הצרה הגדולה שתפקוד את העולם טרם ביאת המשיח, יינצלו חיי הצדיקים בזכות מלאכי ה׳ שיגוננו עליהם; אך לא יהיה כל ביטחון לבני האדם שיחללו את תורת ה׳. שכן ייבצר ממלאכי ה׳ להגן על אנשים שיתעלמו מאחת ממצוות האל.

מכות מצרים

פרק זה מבוסס על שמות ה׳-י׳

בהנחיית מלאכי ה׳ יצא אהרון לפגוש את אחיו, אותו לא ראה מזה זמן רב. המפגש נערך באזור נידח במדבר, סמוך להר חורב. הם שוחחו, ומשה מסר לאהרון: ״את כל דברי יהוה אשר שלחו, ואת כל האותות, אשר צוהו.״ (שמות ד:28). אז הם נסעו יחד למצרים, ועם הגיעם לארץ גושן כינסו את זקני בני ישראל. אהרון חזר באוזניהם על דברי ה׳ למשה, ומשה עשה לעיני העם את האותות שה׳ נתן בידיו. ככתוב: ״ויעש האותות, לעיני העם. ויאמן העם; וישמעו כי פקד יהוה את בני ישראל, וכי ראה את ענים, ויקדו, וישתחוו.״ (פס׳ 31).

הקדוש ברוך הוא אף ציווה על משה למסור את דבריו למלך מצרים. שני האחים נכנסו לארמון פרעה בתור נציגיו של מלך מלכי המלכים, ודיברו בשמו. ככתוב: ״ויאמרו, אל פרעה: ׳כה אמר יהוה, אלוהי ישראל, שלח את עמי, ויחגו לי במדבר.׳״ (שמות ה׳:1).

״ויאמר פרעה: ׳מי יהוה אשר אשמע בקולו, לשלוח את ישראל? לא ידעתי את יהוה, וגם את ישראל לא אשלח.״

הם השיבו לו: ״אלוהי העברים נקרא עלינו; נלכה נא דרך שלושת ימים במדבר, ונזבחה ליהוה אלוהינו , פן יפגענו, בדבר או בחרב.״

השמועה על הבשורות שבפיהם ועל העניין הרב שעוררו בקרב העם, הגיעה לאוזני המלך טרם פגישתו עימם. חמתו בערה בו. הוא פנה אליהם ואמר: ״למה משה ואהרן, תפריעו את העם ממעשיו? לכו לסבלתיכם.״ כאשר הגה בנזק הכלכלי שכבר נגרם לממלכה, בשל התערבותם של שני הזרים, הוסיף פרעה ואמר: ״הן רבים עתה עם הארץ; והשבתם אתם מסבלתם.״

בתקופת השעבוד איבדו בני ישראל חלק מן הידע על תורת ה׳, ואף נטשו את מצוותיו. השבת חוללה בדרך כלל, שכן הלחץ מצד נוגשי העם לא איפשר את שמירתה. אך משה הראה לעמו כי ציות לה׳ הוא תנאי ראשון לחירות; מאמצי העם לשמור את השבת לא נעלמו מעיני נוגשיהם.

המלך הזועם חשד כי בני ישראל זוממים מרד כדי להשתחרר מן השעבוד. חוסר נאמנות הוא פרי של עצלות ובטלה; לכן, הוא ידאג שלא יישאר להם פנאי לתכנון מזימות מסוכנות. מייד נקט אמצעים כדי להדק את כבליהם ולדכא את רוח העצמאות שלהם. בו ביום, הוציא המלך צווים שגזרו כי עבודת הפרך תהיה קשה ואכזרית יותר מאי פעם. במצרים רווח השימוש בלבנים שיובשו בשמש; קירות הארמונות וההיכלות היפים ביותר נבנו מהן, ואחר כך חופו באבן; ייצור הלבנים העסיק מספר רב של עבדים. הלבנים נעשו מטיט ומחתיכות קטנות של תבן כדי לחזקן. מכיוון שנדרשו כמויות גדולות של תבן לייצור הלבנים, ציווה עתה המלך על נוגשי העם לחדול לספק את התבן. הוא הורה על העבדים לצאת וללקטו בעצמם, אך להמשיך ולייצר כמות זהה של לבנים.

הגזרה גרמה סבל רב לבני ישראל ברחבי מצרים. הפקידים המצרים מינו נוגשים עבריים שיפקחו על העם; הם היו אחראים על עבודת העבדים ועל התפוקה היומית. במצוות המלך, התפזרו העבדים העברים בכל רחבי הארץ כדי ללקט קש במקום תבן, אך גילו כי נבצר מהם למלא את המכסה הרגילה שהוטלה עליהם. שוטרי בני ישראל הוכו בשל כך באכזריות בידי הנוגשים המצרים.

שוטרי בני ישראל הניחו כי היחס האכזר נבע מנוגשיהם המצרים ולא מן המלך, ולפיכך באו אל פרעה כדי לקבול בפניו. מחאתם זכתה ללעג מפיו: ״נרפים אתם, נרפים; על כן אתם אומרים, נלכה נזבחה ליהוה.״ המלך ציווה עליהם לשוב לעבודתם, והכריז כי הגזרה לא תתבטל וכי לא יקל על סבלותיהם. עם שובם פגשו את משה ואהרון וזעקו בפניהם: ״ירא יהוה עליכם וישפט, אשר הבאשתם את ריחנו, בעיני פרעה ובעיני עבדיו, לתת חרב בידם, להרגנו.״

משה שמע את התוכחות ונעצב אל ליבו. סבלות העם גברו. בכל רחבי מצרים נשמעה זעקת ייאוש מפי צעירים וזקנים, וכולם האשימו את משה בהרעת מצבם. במרירות ליבו בא משה לפני ה׳ וזעק: ״אדוני, למה הרעתה לעם הזה? למה זה שלחתני? ומאז באתי אל פרעה, לדבר בשמך, והרע, לעם הזה; והצל לא הצלת, את עמך.״ ה׳ השיב: ״עתה תראה, אשר אעשה לפורעה: כי ביד חזקה, ישלחם, וביד חזקה, יגרשם מארצו.״ הקדוש ברוך הוא שב והזכיר למשה את הברית שכרת עם אבותיו, והבטיח לקיימה.

במרוצת שנות העבדות במצרים היו בקרב בני ישראל אנשים שדבקו בעבודת ה׳.

הם הצטערו וכאבו מאוד כאשר ראו את ילדיהם חוזים מדי יום במעשי התועבה של עובדי האלילים, ואפילו משתחווים אל אליליהם. במצוקתם זעקו אל ה׳ שיושיעם מעול המצרים, כדי שישתחררו מן ההשפעה המשחיתה של עבודת האלילים. הם לא הסתירו את אמונתם, אלא הכריזו באוזני המצרים כי הם סוגדים לבורא השמיים והארץ, האל האמיתי האחד והיחיד, אלוהים-חיים. הם שבו וסיפרו על הראיות לקיומו ולגבורתו, החל מסיפור בראשית ועד ימי יעקב. כך זכו המצרים להזדמנות להתוודע אל דת העברים; אולם, הם דחו בבוז את תורת עבדיהם, וניסו לפתות את עובדי ה׳ לנטוש את עבודת ה׳; תחילה הבטיחו לתגמלם, אך משנכשלו עברו לאיומים ולמעשי אכזריות.

זקני ישראל השתדלו לשמר בקרב אחיהם את גחלת האמונה הדועכת. הם שבו וחזרו באוזניהם על ההבטחות שניתנו לאבות האומה, ועל הנבואות שניבא יוסף לפני מותו, אשר חזו את שחרורם משעבוד מצרים. היו אנשים שהקשיבו לדבריהם והאמינו. אחרים, שהתמקדו בנסיבות, סירבו להאמין ולקוות. המצרים שדווחו על הלך הרוח בקרב עבדיהם, לעגו לציפיותיהם והתכחשו בלעג לכוחו של אלוהי ישראל. הם הצביעו על מצבו של העם, על היותם אומה של עבדים, ואמרו בבוז: ״אם האל שלכם באמת צדיק ורחום וכוחו גדול מכוחם של אלי מצרים, מדוע אינו משחרר אתכם מחיי עבדות?״ במקביל, הם הצביעו על מצבה הנעלה של האומה המצרית. המצרים עבדו אלילים שנחשבו כוזבים בעיני בני ישראל, אך היו אומה עשירה וחזקה. הם הכריזו כי אליליהם בירכו אותם והעניקו להם את בני ישראל בתור עבדים, והתפארו בכוחם לדכא ולהשמיד את עובדי ה׳. פרעה עצמו התרברב ואמר כי אין בכוחו של אלוהי העברים לשחררם מידיו.

מילים אלו ניפצו את תקוותיהם של רבים מבני ישראל. מצבם דמה בעיניהם לתמונת המצב העגומה שהמצרים ציירו בפניהם. אכן, הם היו עבדים, נגזר עליהם לסבול מידם הקשה והאכזרית של נוגשיהם, ולשאת את כל הגזרות שבוחרים להטיל עליהם. בניהם נרדפו ונרצחו וחייהם שלהם הפכו לסבל. אולם, הם עבדו את אלוהי השמיים. אם ה׳ הוא באמת אל עליון, הוא לא יפקירם לשעבוד בידי עובדי אלילים. אך יראי ה׳ הבינו את האמת: משום שבני ישראל נטשו את ה׳, משום שנטו להתבולל באומות אליליות באמצעות נישואים ונסחפו לעבודת אלילים בעצמם - ה׳ הניח להם להפוך לעבדים; לכן הם הבטיחו בסוד באוזני אחיהם, כי ה׳ ישבור במהרה את עול השעבוד.

בני ישראל ציפו להשתחרר מעול השעבוד מבלי שיצטרכו לעבור מבחן לאמונתם,

או לסבול קשיים או תלאות. אך הם עדיין לא היו מוכנים לקראת חירותם. אמונתם באלוהים הייתה קלושה, והם לא היו מוכנים לשאת את סבלותיהם באורך רוח, עד שה׳ יראה לנכון לפעול בעבורם. רבים היו מרוצים ממצבם, והעדיפו את השעבוד על פני הקשיים הכרוכים בהגירה לארץ זרה; המנהגים של חלק מבני העם דמו כל כך לאלה של המצרים, עד שהם העדיפו להישאר במצרים. לפיכך, ה׳ לא הוציא את ישראל מעבדות לחירות לאחר המכה הראשונה שהנחית על מצרים, אשר באמצעותה הפגין את כוחו בפני פרעה. ה׳ שלט ביד חזקה במהלך האירועים, וזאת כדי לחזק במלך מצרים את רוח הרודנות, וכן כדי להתגלות בפני עמו. כאשר בני ישראל יחזו בצדק האל, בגבורתו ובאהבתו, הם ייאותו לעזוב את מצרים מרצונם ולהתמסר לעבודת ה׳. משימתו של משה הייתה קלה בהרבה אלמלא הפכו רבים מבני ישראל מושחתים כל כך, עד כי סירבו לעזוב את מצרים ה׳ ציווה על משה לשוב אל העם, לחזור באוזניהם על הבטחת הגאולה, ולטעת בליבם מחדש את הוודאות על חסדו. משה פנה אל בני עמו ודיבר באוזניהם כפי שצווה, אך הם סירבו להקשיב. ככתוב: ״ולא שמעו, אל משה, מקצר רוח, ומעבודה קשה.״ ה׳ שב וציווה על משה:״ דבר אל פרעה מלך מצרים; וישלח את בני ישראל, מארצו.״ משה השיב מתוך רפיון ידיים: ״הן בני ישראל לא שמעו אלי, ואיך ישמעני פרעה? ואני ערל שפתים.״ ה׳ הורה לו לקחת עימו את אהרון, לבוא בפני פרעה ולשוב ולדרוש ממנו ״להוציא את בני ישראל מארץ מצרים.״

ה׳ הבהיר למשה כי פרעה לא ייאות לשלחם, עד אשר יעשה בגבורתו שפטים גדולים במצרים וישחרר את ישראל באותות, במופתים וביד חזקה. טרם יכה ה׳ את מצרים, משה אמור להבהיר לפרעה את טיבה ותוצאותיה של כל אחת ואחת מן המכות, וזאת כדי להעניק למלך הזדמנות להציל את עצמו ואת עמו. אחרי כל מכה שתיפול על מצרים ללא היענות מצד המלך, תבוא מכה קשה יותר, עד אשר ליבו הקשה של פרעה ייכנע, והוא יכיר בבורא השמיים והארץ בתור אלוהי האמת, אלוהים-חיים. ה׳ ייתן למצרים הזדמנות להיווכח בחוסר התועלת של מושליהם הפועלים בניגוד למצוותיו, וכן בחולשת אליליהם. ה׳ יעניש את המצרים על אלילותם, ויצמית את התרברבותם על הברכות שאליליהם חסרי החיים הרעיפו עליהם. בדרך זו, אלוהים ירומם את שמו, אומות אחרות שישמעו על גבורתו יתחלחלו לשמע המופתים שחולל, ועם ה׳ ינטוש את עבודת האלילים ויעבוד את ה׳ בכל ליבו ומאודו.

משה ואהרון שבו אל אולמות המלכות המפוארים של מלך מצרים. שם, מוקפים בעמודים גבוהים, קישוטים נוצצים, ציורים מרהיבים וצלמי אלילים, עמדו שני נציגיה של אומת העבדים לפני מלכה של הממלכה החזקה ביותר עלי אדמות, ומסרו למלך את צו ה׳ לשחרר את עמו. המלך דרש מהם לחולל נס שיעיד כי הם שליחי האל. ה׳ הנחה את משה ואהרון כיצד ינהגו כאשר המלך ידרוש מהם מופת. אהרון לקח את מטהו והשליך אותו לפני פרעה. המטה הפך לתנין. פרעה זימן אליו את ״חךטמי מצרים״, הם החכמים והמכשפים אשר השליכו ״איש מטהו, ויהיו לתנינם; !ייבלע מטה אהרן, את מטתם.״ המלך שהקשה את ליבו והפך נחוש יותר, הכריז כי כוחם של מכשפיו זהה לכוחם של משה ואהרון; הוא טען כי משרתי ה׳ אינם אלא מתחזים והתבצר בהתנגדותו. אך למרות שבז לדבריהם ריסנה אותו גבורת ה׳ ומנעה ממנו לפגוע בהם.

הייתה זו יד ה׳ - לא יד אדם או כוחם של משה ואהרון, אשר חוללה את המופתים שעשו לפני פרעה. אותות ומופתים אלה נועדו לשכנע את פרעה כי ה׳, ״אהיה״, האל הכביר שלח את משה, וכי המלך חייב לשלח את ישראל כדי שיעבדו את ה׳ במדבר. חרטומי מצרים עשו אף הם אותות ומופתים; הם לא חוללו אותם רק באמצעות כוחם-הם, אלא על ידי כוחו של השטן שסייע בידם לזייף את מופתי ה׳.

אך החרטומים לא הצליחו באמת להפוך את מטותיהם לתנינים; באמצעות כישופיהם ובסיוע מן השטן, המתעתע הגדול, עלה בידם ליצור מראה כזה. נבצר מן השטן להפוך את המטות לתנינים חיים. שר הרוע, על אף שניחן בכל החוכמה והעוצמה של מלאך שסרח, אין בכוחו לברוא או להעניק חיים; זכות מיוחדת זו שמורה לאלוהים בלבד. אולם השטן עשה כמיטב יכולתו והצליח ליצור זיוף. בעיני הצופים, המטות נראו כתנינים. פרעה ואנשיו האמינו כי הם חוזים בתנינים חיים, שכן הללו לא נראו שונים מן התנין של משה. על אף שה׳ גרם לתנין של משה לבלוע את התנינים המזויפים של החרטומים, הדבר נחשב בעיני פרעה כלא יותר מסוג של כישוף שעלה על זה של חרטומיו.

פרעה ביקש להצדיק את קשי עורפו, כלומר את סירובו לציית לצו האלוהי, ולפיכך חיפש תואנה כדי לזלזל בנסים שאלוהים חולל באמצעות משה. השטן העניק לו את מבוקשו. הכישוף שהשטן חולל באמצעות החרטומים גרם למצרים להאמין כי משה ואהרון הם רק מכשפים, וכי המסר שנשאו אינו ראוי לכבוד היאה לדברי אלוהים חיים. כך השיג מעשה הזיוף של השטן את תכליתו, שכן הדבר עודד את המצרים להתמיד במרים, ואף גרם לפרעה להקשות את ליבו ולסרב להאמין בעליונות ה׳. השטן אף קיווה להחליש את אמונת משה ואהרון בשליחותם האלוהית, כדי שהאמצעים בהם נקט יצליחו. הוא לא חפץ שבני ישראל ייצאו לחופשי כדי לעבוד את אלוהים-חיים.

אולם, לנסיך האופל היה מניע עמוק יותר בהפגנת המופתים הללו באמצעות חרטומי מצרים. הוא ידע היטב כי משה, אשר נועד לשבור את עול השעבוד מעל צוואר בני ישראל, מייצג את המשיח, זה עתיד לשבור את שלטון החטא על האנושות. הוא ידע כי כאשר המשיח יופיע, הוא יחולל נסים ומופתים כבירים שיעידו בפני העולם כי נשלח מאת האלוהים. השטן חרד לכוחו שלו. באמצעות זיוף הנס שאלוהים חולל ביד משה, הוא קיווה לא רק למנוע את צאת ישראל מעבדות לחירות, אלא אף להשפיע על הדורות הבאים לפקפק בנסי המשיח. השטן שואף ללא הרף לזייף את פועלו של המשיח, ותחת זאת לכונן את שלטונו שלו ולתבוע את דרישותיו. מטרתו היא להוביל את בני האדם למסקנה, כי הנסים שחולל ישוע נבעו מכוח וממיומנות אנוש בלבד. בדרך זו הוא מערער את האמונה במשיח בתור בן האלוהים בלבבותיהם של אנשים רבים, ומדיחם לסרב להצעות חסד ה׳ הטמונות בתוכנית הגאולה.

משה ואהרון צוו להתייצב למחרת בבוקר על שפת היאור, שם נהג המלך לטייל. הנילוס השופע, המשקה את כל ארץ מצרים, מקור פוריותה ועושרה של מצרים, שימש מושא סגידתם של המצרים. פרעה הגיע מדי בוקר אל הנהר כדי לסגוד אליו. כאן שבו האחים וחזרו באוזני המלך על מסר ה׳. אז נטו את המטה שבידם על מי הנילוס והיכו על המים. מי הנהר הקדוש הפכו לדם, הדגה מתה וצחנת ריקבון עלתה מן הנהר. מי השתייה, שנשמרו בבתים במכלים, הפכו אף הם לדם. אולם, ״ויעשו כן חרטומי מצרים, בלטיהם... ויפן פרעה, ויבא אל ביתו; ולא שת לבו, גם לזאת.״ מכת הדם נמשכה שבעה ימים, אך לא הניבה תוצאות.

שוב הוכו מי הנהרות והאגמים במטה משה ואהרון, ומן המים עלו צפרדעים וכיסו את כל ארץ מצרים. הם פשטו על הבתים, התנחלו בחדרי השינה, ואפילו שרצו בתנורים ובכלים שתפח בהם הבצק. הצפרדע נחשבה קדושה בעיני המצרים ולכן לא הרגוה; אולם מזיקים חלקלקים אלו הפכו למפגע בלתי נסבל. הם שרצו אפילו בארמון, והמלך השתוקק בקוצר רוח לסילוקם. גם החרטומים הצליחו להעלות צפרדעים על הארץ, אך נבצר מהם לסלקם. כאשר נוכח בכך המלך, ליבו נכנע במידת-מה. הוא זימן אליו את משה ואהרון ואמר: ״העתירו אל יהוה, ויסר הצפרדעים, ממני ומעמי ; ואשלחה, את העם, ויזבחו, ליהוה.״ משה הזכיר לפרעה את דברי הרהב שלו. עתה ביקש משה מפרעה לקבוע את המועד שבו משה ואהרון יעתרו לה׳ כדי להסיר את מכת הצפרדעים. המלך בחר ביום המחרת, שכן בסתר ליבו קיווה כי הצפרדעים ייעלמו מעצמם, וכך הוא יינצל מן ההשפלה המרה של כניעה לאלוהי ישראל. אך מכת הצפרדעים נמשכה עד למועד שקבע המלך. או אז, כל הצפרדעים ששרצו על פני האדמה ברחבי מצרים מתו, והארץ נמלאה בצחנת פגריהם המבאישים.

ה׳ בגבורתו יכול היה להפוך את הצפרדעים לעפר בן רגע, אך הוא לא נהג כך. זאת כדי שהמלך ואנשיו לא יכריזו כי מדובר בכישוף או במעשה קסמים, בדומה למעשי החרטומים. תחת זאת, הצפרדעים מתו ופגריהם נצברו לערמות. הייתה זו ההוכחה לחוסר התועלת שבמחשבת ההבל של המלך ואנשיו. היינו: שמכת הצפרדעים אינה תוצאה של כישוף אלא עונש מידי אלוהי השמיים.

״וירא פרעה, כי היתה הרוחה, והכבד את לבו, ולא שמע אלהם.״ עתה נטה אהרון את מטהו במצוות ה׳, ועפר הארץ הפך לכינים בכל ארץ מצרים. פרעה זימן אליו את החרטומים וביקש שיעשו כמעשה אהרון, אך הדבר נבצר מהם. גבורת ה׳ גברה על פועלו של השטן. החרטומים הודו בזה בעצמם: ״אצבע אלוהים הוא,״ אך הדבר לא שינה את עמדת פרעה שהמשיך להקשות את לבו.

לאחר שפרעה לא שעה לבקשות ולאזהרות ניחתה מכה נוספת על מצרים. מועד התרחשותה הוכרז מראש, וזאת כדי שהמצרים לא יוכלו לטעון כי מדובר ביד המקרה. זבובים מילאו את הבתים ושרצו בנחילים על פני האדמה. ככתוב: ״ובכל ארץ מצרים תשחת הארץ, מפני הערב.״ היו אלה זבובים גדולים וארסיים שעקיצתם מכאיבה מאוד, הן לאדם והן לבעלי החיים. אולם כפי שנובא מראש, מכת הערוב לא ניחתה על ארץ גושן.

עתה הציע פרעה לבני ישראל לזבוח לאלוהיהם במצרים, אך משה ואהרון סירבו לקבל את תנאיו. ״ויאמר משה: ׳לא נכון לעשות כן, כי תועבת מצרים, נזבח ליהוה אלוהינו: הן נזבח את תועבת מצרים לעיניהם ולא יסקלנו?׳״ בעלי החיים שבני ישראל היו אמורים לזבוח לה׳ נחשבו קדושים בעיני המצרים; יראת הכבוד שהמצרים רחשו לבעלי חיים אלו הייתה גדולה כל כך, עד כי הריגתם אפילו בשגגה נחשבה פשע שעונשו מוות. נבצר מן העברים לזבוח לה׳ בארץ מצרים מבלי לפגוע בבני העם המצרי. משה שב וביקש מפרעה להניח לבני ישראל לצאת למסע בן שלושה ימים במדבר. פרעה ניאות לבקשתו, והתחנן בפני עבדי ה׳ לעתור לפני אלוהים בעבורו כדי שמכת הערוב תוסר מארצו. הם הבטיחו לעשות זאת, אך התרו בפניו שלא ירמה אותם, היינו, שלא יוסיף להבטיח ולא לקיים. מכת הערוב הוסרה, אך בשל מריו המתמשך של פרעה הפך ליבו קשה והוא התמיד בסירובו להיכנע לדרישתם.

מכה נוראה יותר באה בעקבות סירובו של פרעה - מגפת הדבר פגעה בכל המקנה שבשדות מצרים. הן בעלי החיים המקודשים והן בהמות המשא - בקר וצאן, סוסים, חמורים וגמלים, הושמדו במגפה. ה׳ הכריז מפורשות ביד משה כי מכת הדבר לא תפגע במקנה העברים; פרעה שלח את עבדיו אל בתי בני ישראל כדי לוודא זאת, ונוכח באמיתות ההכרזה. ככתוב: ״וישלח פרעה, והנה לא תת ממקנה ישראל, עד אחד.״ אך בעיקשותו הרבה הוא המשיך להקשות את לבו.

לאחר מכן, צווה משה לקחת אפר כבשן ולזרוק אותו ״השמימה, לעיני פרעה.״ היה זה מעשה בעל משמעות עמוקה. ארבע מאות שנים קודם לכן, אלוהים הראה לאברהם באמצעות תנור העשן ולפיד האש את שעבוד עמו שיתרחש בעתיד. הוא הכריז כי יכה את הגוי שישעבד את עמו בשפטים רבים, ויוציא את בני ישראל לחופשי עם רכוש רב. והנה עתה, נמקה ישראל זה זמן רב בכור הייסורים של מצרים. מעשהו של משה היה בגדר הבטחה לבני ישראל, כי אלוהים זוכר את בריתו וכי מועד חירותם הגיע.

לאחר זריקת האפר השמיימה התפזרו חלקיקיו הזעירים בכל ארץ מצרים. כשנחתו על בני האדם ועל הבהמות הפכו ל״שחין אבעבועות, פרח, באדם ובבהמה.״ עד כה, כוהני וחרטומי מצרים עודדו את פרעה להתמיד בעיקשותו, אך עתה פגעה המכה אפילו בהם. לאחר שנוגעו במגפה הנוראה והמייסרת ונוכחו כי כוחם, שבו התרברבו, הפך אותם למשל ולשנינה, נבצר מהם להמשיך להילחם באלוהי ישראל. האומה כולה נוכחה כי נהגה בטפשות כאשר שמה מבטחה בחרטומים, שכן אין בכוחם להגן אפילו על עצמם.

אך פרעה המשיך להקשות את לבו, אפילו יותר מבעבר. עתה שלח אליו ה׳ מסר נוסף: ״כי בפעם הזאת, אני שולח את כל מגפתי אל לבך, ובעבדיך, ובעמך - בעבור תדע, כי איו כמוני בכל-הארץ... ואולם, בעבור זאת העמדתיך, בעבור, הראתך את כוחי.״ אין זאת שאלוהים העניק לפרעה חיים לשם תכלית זו )כדי לפקוד אותו במגפות), אך יד ההשגחה כיוונה לכך שהוא יישב על כס המלכות בדיוק בשעה היעודה לשחרור ישראל.

רודן יהיר זה איבד את חסד ה׳ בשל פשעיו, אך הוא נותר בחיים כדי שה׳ יגלה את מופתיו בארץ מצרים בתגובה לקשי עורפו. יד ההשגחה היא המכוונת תמיד את מהלך האירועים. לדוגמה, ה׳ היה יכול להמליך מלך רחום יותר, אחד שלא היה מעז לעמוד בפני ידו החזקה שחוללה את המופתים הכבירים. אך אילו עשה זאת, מטרותיו לא היו מושגות. תחת זאת, הניח ה׳ לבני עמו לסבול מידי המצרים, כדי שיבינו לאשורה את ההשפעה המשחיתה של עבודת האלילים. וכך, בדרך בה נהג ה׳ בפרעה, הוא הפגין את שנאתו לאלילות ואת ידו החזקה השופטת מעשי דיכוי ואכזריות.

ה׳ הכריז בנוגע לפרעה: ״ואני אחזק את לבו, ולא ישלח את העם.״ (שמות ד:21).

ה׳ לא הקשה את לב המלך באמצעות כוח על-טבעי. הוא העניק לפרעה את הראיה החותכת ביותר לכוחו העליון, אך המלך בעיקשותו סירב לראות זאת. כל מכה שנחתה על מצרים מידי גבורת ה׳, שהמלך לא שעה לה, הפכה אותו נחוש יותר במריו. המרי שנזרע בלב המלך כאשר סירב להאמין בנס הראשון, הניב עתה את יבולו. הוא נותר מבוצר בעמדתו, וככל שהפך עיקש יותר, כך הפך ליבו קשה יותר. עד אשר הובהל לחזות בפניהם הקרות והמתות של בכורי מצרים.

אלוהים מדבר אל בני האדם באמצעות עבדיו, ומעניק להם אזהרות ותוכחות על חטאיהם. הוא מעניק לכל אדם ואדם הזדמנות לתקן את דרכיו הרעות, בטרם יישחת אופיו. אך כאשר האדם מסרב להקשיב לתוכחות ולתקן את דרכיו, יד הגבורה לא תניע אותו מן הדרך שאליה פנה. אדם כזה יגלה כי קל לו יותר להמשיך בדרכו הרעה, והוא מקשה את ליבו נגד השפעת רוח הקודש. לאחר שידחה את אור האלוהים פעם נוספת, אפילו כוח בעל השפעה גדולה יותר לא יועיל כדי להטביע בו רושם בל יימחה.

אדם שנכנע פעם אחת לפיתוי, ייכנע בקלות רבה יותר בפעם הבאה. בכל פעם בה הוא שב וחוטא, הדבר מחליש את כוח התנגדותו, מעוור את עיניו ומחניק את אמונתו. כל זרע של התמכרות לחטא שנזרע בליבו יישא פרי. אלוהים לא יחולל נס כדי למנוע את קציר פרי החטא. ״כי מה שאדם זורע, את זאת גם יקצר.״ )אל הגלטים ו:7). אדם הכופר בה׳ בעזות מצח ומפגין שוויון נפש לאמת האלוהית, יקצור את פרי הזרע שזרע במו ידיו. בדרך זו, המוני בני אדם מגיעים למצב שבו הם מקשיבים באדישות מוחלטת לאמיתות ה׳, אשר בעבר עוררו את נשמתם. הם זרעו בליבם זרעי התנגדות לאמת או התעלמות מן האמת, המניבים עתה את הפרי הבאוש שהם קוצרים.

ישנם אנשים המשקיטים את מצפונם במחשבה כי יצליחו לשנות את דרכם הרעה כאשר יחפצו בכך. הם סבורים כי יוכלו להקל ראש בחסד ה׳, ועם זאת לחסות שוב ושוב באורו. אנשים אלה פוסעים בדרך זו על אחריותם בלבד. הם סבורים כי לאחר שצידדו בכל כוחם ומאודם בשטן - המורד הגדול, יעלה בידם להחליף את אדונם בן רגע, כאשר סכנה גדולה תסגור עליהם. אך לא קל לעשות זאת. הניסיון, החינוך וחיי התמכרות לחטא עיצבו וקיבעו את אופיים, עד כי אינם מסוגלים להידמות לישוע. אלמלא זרח האור על דרכם, היה המצב שונה. ה׳ עשוי בחסדו להתערב ולהעניק להם הזדמנות לקבל את חסדיו; אך לאחר ששבו ודחו את אורו ואף בזו לו, הוא ייסוג מדרכם לבסוף.

מכת הברד הייתה המכה הבאה שאיימה על פרעה. ה׳ הזהירו מראש: ״ועתה, שלח העז את מקנך, ואת כל אשר לך, בשדה: כל האדם והבהמה אשר ימצא בשדה, ולא יאסף הביתה, הרד עלהם הברד, ומתו.״ גשם או ברד הם תופעה נדירה במצרים. סערה כה כבדה כפי שנובאה בדבר ה׳, לא ארעה בה מעולם. החדשות נפוצו במהירות, והמצרים שהאמינו לדבר ה׳ אספו את מקניהם מן השדות. אך אלה שבזו לאזהרת ה׳ השאירו את מקניהם בשדה. במכה זו שהיכה את מצרים, הפגין ה׳ את חסדו, שכן נתן למצרים הזדמנות להאמין ולציית לדברו. כך נודע כמה אנשים החלו לירוא את ה׳ בעקבות התגלות ידו החזקה.

הסערה הכבדה אירעה כפי שנובא בדבר ה׳: ״ויהי ברד ואש מתלקחת בתוך הברד, כבד מאד, אשר לא היה כמוהו בכל ארץ מצרים, מאז היתה לגוי. ויך הברד בכל ארץ מצרים, את כל אשר בשדה, מאדם, ועד בהמה; ואת כל עשב השדה הכה הברד, ואת כל עץ השדה שבר.״ המלאך המשחית זרע הרס ושממה בכל מקום בו עבר. רק ארץ גושן לא ניזוקה, שכן הברד פסח עליה. בדרך זו נוכחו המצרים כי הארץ נתונה תחת ידו של אלוהים-חיים, כי איתני הטבע מצייתים לקולו של ה׳, וכי הביטחון היחיד טמון בציות לה׳.

המצרים כולם התחלחלו לנוכח משפט ה׳ הנורא שנשפך עליהם. פרעה מיהר לקרוא למשה ולאהרון, וזעק בפניהם: ״חטאתי הפעם: יהוה, הצדיק, ואני ועמי, הרשעים. העתירו, ?אל יהיה, ורב, מהית קלת אלוהים וברד; ואשלחה אתכם, ולא תספון לעמוד.״ משה השיב לו: ״כצאתי את העיר, אפריש את כפי אל יהוה; הקלות יחדלון, והברד לא יהיה עוד, למען תדע, כי ליהוה הארץ. ואתה, .ועבדיך, ידעתי כי טרם תיראון מפני יהוה אלוהים.״

משה ידע שהמאבק לא הסתיים. התוודותו של פרעה והבטחותיו לא נבעו משינוי קיצוני שחל בו, אלא מתחושות המצוקה והאימה שפקדו אותו. אולם, משה הבטיח להעניק לו את מבוקשו, שכן לא חפץ לתת לו הזדמנות נוספת להקשות את ליבו. משה יצא ללא מורא אל לב הסופה הכבדה, ופרעה ועבדיו היו עדים לגבורת ה׳ שגוננה על עבדו. לאחר שמשה יצא ״את העיר, ויפרש כפיו, אל יהוה; ויחדלו הקלות והברד, ומטר לא נתך ארצה.״ אך עד מהרה פרעה התגבר על פחדיו, ושב והקשה ליבו כבעבר.

אז אמר ה׳ למשה: ״׳בא אל פרעה: כי אני הכבדתי את לבו, ואת לב עבדיו, למען שתי אותותי אלה, בקרבו. ולמען תספר באוזני בנך ובן בנך, את אשר התעללתי במצרים, ואת אותותי, אשר שמתי בם; וידעתם, כי אני יהוה.׳״ ה׳ הפגין את כוחו כדי לחזק את אמונת ישראל בו בתור אל האמת האחד והיחיד, אלוהים-חיים. בכך שהפגין את יחסו השונה כלפי ישראל וכלפי המצרים, הוא יגרום לכל האומות בכל הזמנים להיווכח כי העברים שאותם שיעבדו ולהם בזו, סוככים תחת ידו.

משה הזהיר את פרעה כי אם יתמיד בעיקשותו, מצרים תוכה במכת ארבה שתכסה את פני האדמה ותכלה את כל הצמחייה שנותרה אחרי מכת הברד; הארבה ימלא את הבתים ואפילו את הארמון עצמו; לדברי משה, מדובר בפורענות בסדר גודל כזה ״אשר לא ראו אבותיך ואבות אבותיך, מיום היותם על האדמה עד היום הזה.״

בעתה אחזה ביועצי פרעה. מצרים סבלה נזק כבד בשל מות המקנה. רבים מתושביה מתו במכת הברד. העצים והיבולים הושמדו. המצרים איבדו את כל מה שהשיגו באמצעות עבודת הפרך של העברים. האומה כולה עמדה בפני סכנת רעב. אנשי החצר ושרי המלך האיצו בפרעה להיענות לדרישת משה. הם שאלו אותו בזעם: ״עד מתי יהיה זה לנו למוקש? שלח את האנשים, יעבדו את יהוה אלוהיהם; הטרם תדע, כי אבדה מצרים״

משה ואהרון זומנו שוב אל המלך, ופרעה אמר להם:״ לכו עבדו את יהוה אלוהיכם; מי ומי, ההולכים?״

משה השיב ואמר לו: ״בנערינו ובזקנינו נלך; בבנינו ובבנותנו בצאננו ובבקרנו, נלך; כי חג יהוה, לנו.״

המלך נמלא חמת זעם, וזעק: ״יהי כן יהוה עמכם, כאשר אשלח אתכם, ואת טפכם; ראו, כי רעה נגד פניכם. לא כן, לכו נא הגברים ועבדו את יהוה, כי אתה, אתם מבקשים.״ פרעה עשה כל מאמץ כדי לכלות את בני ישראל בעבודת פרך. עתה העמיד פנים שהוא מתעניין ברווחת העם ודואג לטובת הילדים. מטרתו האמיתית הייתה לשמור את הנשים והילדים כעירבון לשובם של הגברים.

עתה היטה משה את מטהו על ארץ מצרים. רוח מזרחית נשבה ונשאה עימה את הארבה. ״ויעל הארבה, על כל ארץ מצרים, וינח, בכל גבול מצרים, כבד מאד; לפניו לא היה כן ארבה כמוהו, ואחריו לא יהיה כן.״ הארבה כיסה את עין השמיים עד שהארץ כולה החשיכה, והמזיקים חיסלו את כל הירק שנותר על פני האדמה. פרעה מיהר לזמן אליו את נביאי ה׳, ואמר להם: ״חטאתי ליהוה אלוהיכם ולכם. ועתה, שא נא חטאתי אך הפעם, והעתירו, ליהוה אלוהיכם; ויסר, מעלי, רק, את המות הזה״ הם נעתרו לבקשתו והתפללו לה׳. עתה נשבה רוח מערבית עזה שנשאה את כל הארבה לעבר ים סוף. פרעה שב והכביד את ליבו, נחוש בהחלטתו העיקשת.

המצרים כמעט אמרו נואש. המכות שניחתו עליהם עד כה היו קשות מנשוא, והם נמלאו פחד עז מפני העתיד. האומה כולה סגדה לפרעה בתור נציג של אליליהם. אך עתה רבים השתכנעו כי פרעה חותר נגד האל - המושל באיתני הטבע והופך אותם למשרתיו הצייתנים. העבדים העבריים שניצלו בנס מן המכות שפקדו את מצרים, הפכו בטוחים וסמוכים בגאולתם. פחד אחז בלב המצרים; הם חששו פן האומה המשועבדת תקום ותינקם מהם על העוולות שעשו לה. בכל מקום שאלו האנשים בנשימה עצורה: מהי המכה הבאה שתנחת עלינו?

לפתע חשכה הארץ. העלטה הייתה אפלה וכבדה כל כך, עד שנדמה כי ניתן למששה בידיים. ככתוב: ״ויהי חושך, על ארץ מצרים; וימש חושך.״ לא רק האור נשלל מן האנשים, אף האוויר הפך מעיק והקשה על הנשימה. המצרים ״לא ,ראו איש את אחיו, ולא קמו איש מתחתיו שלושת ימים; ולכל בני ישראל היה אור במושבתם.״ השמש והירח היו מושא סגידתם של המצרים; העלטה המסתורית שאפפה אותם ואת אליליהם, הייתה מכה מידי האל. אותו אל שנטה את חסדו על אומת העבדים ופעל למענה. אך מכה זו, איומה ככל שתהיה, הייתה ראיה לרחמי ה׳ ולחוסר רצונו להשמיד את בני האדם. ה׳ ביקש להעניק למצרים פרק זמן נוסף כדי שיהגו במעשיהם וישובו בתשובה, טרם יביא עליהם את המכה האחרונה והנוראה מכולן.

הפחד שאחז בפרעה הוציא לבסוף הודאה נוספת מפיו. בתום יום העלטה השלישי זימן אליו את משה ונתן את הסכמתו לצאת העם למדבר, בתנאי שהבקר והצאן של בני ישראל יישארו במצרים. אולם משה תבע בנחישות: ״וגם מקננו ילך עמנו, לא תשאר פרסה, כי ממנו נקח לעבד את יהוה אלוהינו; ואנחנו׳ לא נדע, מה נעבוד את יהוה, עד באנו, שמה.״ חמתו של פרעה בערה בו. הוא התפרץ בזעם בלתי נשלט: ״לך מעלי; השמר לך, אל תסף ראות פני, כי ביום ראתך פני, ותמות.״ משה השיב לפרעה: ״כן דברת, לא אסף עוד, ראות פניך.״

״גם האיש משה, גדול מאד בארץ מצרים, בעיני עבדי פרעה, ובעיני העם.״ המצרים רחשו יראת כבוד למשה. המלך לא העז לפגוע בו לרעה, שכן המצרים נוכחו כי רק בכוחו להסיר את המכות. העם המצרי השתוקק שהמלך יתיר לבני ישראל לעזוב את מצרים, אך המלך וכוהניו היו אלה שהתנגדו לבקשותיו האחרונות של משה.

2. קרא הערה 2 בנספח

חג הפסח

פרק זה מבוסס על שמות יא׳-יב׳:1-32

כאשר הוצגה לראשונה בפני פרעה הדרישה לשחרור ישראל, היא לוותה באזהרה על המכה הקשה והנוראה שבכל המכות. ה׳ צווה על משה לומר לפרעה: ״׳כה אמר יהוה, בני בכורי ישראל. ואמר אליך, שלח את בני ויעבדני, ותמאן, לשלחו. הנה אנוכי הרג, את בנך בכורך.׳״ (שמות ד:22, 23). על אף שבני ישראל היו בזויים בעיני המצרים, הם זכו לכבוד מאת ה׳, אשר בחר בהם בתור העם הנבחר שינצור את תורתו. הזכויות והברכות המיוחדות שקיבלו העניקו להם עליונות על פני העמים, כשם שהבן הבכור עליון על פני אחיו.

מכת הבכורות, המכה הראשונה שמצרים הוזהרה לגביה, הייתה אמורה להיות האחרונה שבמכות. אלוהים הקדוש הוא ארך אפיים ורב חסד, ונוהג באהבה וברוך בבני האדם שנבראו בצלמו. במכות שהוכו עד כה איבדו המצרים את המקנה והיבולים שלהם. אילו חזרו בתשובה, בניהם לא היו מושמדים. אולם המצרים התנגדו בעיקשות לצו האלוהי, ועתה עמד ה׳ להכותם במכה האחרונה.

פרעה אסר על משה להתייצב שוב בפניו, אחרת היה צפוי לעונש מוות. אך ה׳ ציווה עליו למסור בשמו את המסר האחרון למלך קשה העורף. לכן, משה הופיע שוב בפני פרעה, ובפיו ההכרזה הנוראה: ״כה אמר יהוה: ׳כחצות הלילה, אני יוצא בתוך מצרים. ומת כל בכור, בארץ מצרים: מבכור פרעה הישב על כסאו, עד בכור השפחה אשר אחר הרחים; וכל, בכור בהמה. והיתה צעקה גדלה, בכל ארץ מצרים, אשר כמוהו לא נהיתה, וכמוהו לא תסף. ולכל בני ישראל, לא יחרץ כלב לשנו, למאיש, ועד בהמה, למען, תדעון, אשר יפלה יהוה, בין מצרים ובין ישראל. וירדו כל עבדיך אלה אלי והשתחוו לי לאמור, צא אתה וכל העם אשר ברגליך, ואחרי כן, אצא.׳״

טרם היכה ה׳ את מצרים במכת הבכורות הוא העניק לבני ישראל הנחיות בנוגע ליציאתם ממצרים, במיוחד לגבי האופן שבו יינצלו מן המכה הממשמשת ובאה. כל משפחה צוותה לשחוט, לבדה או עם משפחה נוספת, ״שה תמים״ מן הכבשים או העזים, לטבול ״אגודת אזוב״ בדם השה ולהזות מן הדם ״על שתי המזוזת, ועל המשקוף על הבתים.״ בני ישראל צוו לאכול בלילה את הבשר כשהוא צלוי, יחד עם מצות ומרור (ירקות מרים), כפי שמשה הורה להם: ״וככה תאכלו אתו, מתניכם חגורים, נעליכם ברגליכם ומקלכם בידכם; ואכלתם אתו בחפזון, פסח הוא ליהוה.״

ה׳ הכריז: ״ועברתי בארץ מצרים, בלילה הזה, והכיתי כל בכור בארץ מצרים, מאדם ועד בהמה; ובכל אלוהי מצרים אעשה שפטים... והיה הדם לכם לאות, על הבתים אשר אותם שם, וראיתי את-הדם, ופסחתי עלכם; ולא יהיה בכם נגף למשחית, בהכתי בארץ מצרים.״

בני ישראל צוו לחגוג את הפסח לזכר גאולה כבירה זו, מדי שנה בשנה, לדורי דורות. ככתוב: ״והיה היום הזה לכם לזכרון, וחגתם אתו חג ליהוה: לדורותיכם, חוקת עולם תחגוהו״ כאשר בני ישראל יחגגו את הפסח בשנים הבאות, יהיה עליהם לספר את סיפור יציאת מצרים באוזני ילדיהם, כמצוות משה: ״והיה, כי יאמרו אליכם בניכם: מה העבודה הזאת לכם? ואמרתם: זבח פסח הוא ליהוה, אשר פסח על בתי בני ישראל במצרים, בנגפו את מצרים, ואת בתינו הציל.״

זאת ועוד, בכורי בני ישראל ובכורי בעלי החיים היו שייכים לה׳, וניתן היה לפדותם אך ורק באמצעות כופר. בני ישראל היו אמורים לעשות זאת מתוך הכרה בחשיבות קורבן הכפרה. כאשר בכורי מצרים הושמדו, עמדו בכורי ישראל בצדק בפני אותו גורל מר, אך קורבן הכפרה עמד לזכותם, וכך ניצלו בחסד ה׳. ה׳ הכריז: ״כי לי, כל בכור. ביום הכתי כל בכור בארץ מצרים הקדישתי לי כל בכור בישךאל, מאדם עד בהמה: לי יהיו, אני יהוה.״ (במדבר ג:13).

לאחר כינון עבודת המשכן, בחר ה׳ בשבט לוי, במקום בבכורי בני ישראל, כדי לשרתו בעבודת המשכן. ככתוב: ״כי נתונים נתונים המה לי , מתוך בני ישראל: תחת פטרת כל רחם בכור כל, מבני ישראל, לקחתי אותם, לי.״ (במדבר ח:16). אולם כל בני ישראל נדרשו לפדות את הבנים הבכורים בכופר. (במדבר יח: 15, 16).

הפסח אמור לשמש זיכרון וסמל לא רק ליציאת מצרים, אלא אף לגאולה כבירה יותר, שהמשיח עתיד להעניק לבני עמו כאשר ישחררם מעול השעבוד לחטא. זבח השה מייצג את ״שה האלוהים״, שבו טמונה תקוותנו היחידה לישועה. שאול השליח אומר: ״...שהרי נזבח שה הפסח שלנו - המשיח.״ (הראשונה אל הקורינתיים ה:7). בשחיטת שה הפסח לא היה די; העם צווה להזות את דמו על משקופי הבתים. כך עלינו להחיל את זכויות דם המשיח על נפשנו. עלינו להאמין בכך שהמשיח מת בעבור העולם, אך גם שהוא מת בעבור כל אחד ואחד מאיתנו. עלינו לאמץ לעצמנו את סגולותיו של קורבן הכפרה.

האזוב שנועד להזיית הדם היה סמל לטוהרה. לכן הוא שימש לטיהור מצורעים ואנשים שנטמאו במגע עם המתים. חשיבותו של האזוב כגורם מטהר צוינה בתפילת מחבר מזמורי התהילים: ״תחטאני באזוב ואטהר ; תכבסני, ומשלג אלבין.״ (תהילים נא:9).

העם צווה לצלות את השה בשלמותו, מבלי לשבור אפילו אחת מעצמותיו. בדומה, אפילו עצם אחת של שה האלוהים, העתיד למות בעבור האנושות, לא תישבר.(יוחנן יט:36). מצווה זו אף ייצגה את שלמותו של קורבן המשיח העם צווה לאכול את בשר זבח הפסח. אין די בכך שנאמין במשיח למחילת חטאינו; עלינו לקבל באמונה וללא הרף חיזוק ומזון רוחני מן המשיח באמצעות דברו. המשיח אמר: ״אמן אמן אני אומר לכם, אם לא תאכלו את בשר בן האדם ןלא תשתו את דמו, אין לכם חיים בקרבכם.״ (יוחנן ו: 53, 54). כדי להבהיר את כוונתו, הוסיף ישוע ואמר: ״הרוח היא המחייה; הבשר אינו מועיל כלום. הדברים שדיברתי אליכם רוח הם וחיים.״ (פס׳ 63). ישוע קיבל את תורת אביו שבשמיים, ציית למצוותיה, גילם את עקרונותיה בחייו והפגין את רוחה ואת כוחה המיטיב בלב האדם.

יוחנן אמר: ״הדבר נהיה בשר ושכן בתוכנו; ואנחנו ראינו את כבודו, כבוד בן יחיד מלפני אביו, מלא חסד ואמת.״ (יוחנן א:14). תלמידי המשיח חייבים ליטול חלק בהתנסותו של המשיח. עליהם לקבל ולהטמיע את דבר ה׳, כדי שיהפוך כוח מניע בחייהם ובמעשיהם. עליהם להשתנות באמצעות גבורת המשיח, לקבל את דמותו וצלמו ולשקף את מידותיו האלוהיות. עליהם לאכול מבשרו ולשתות מדמו של בן האלוהים, אחרת לא יהיו חיים בקרבם. רוחו של המשיח חייבת לשרות בתלמידיו; פועלו של המשיח חייב להיות פועלם של תלמידיו.

העם צווה לאכול את זבח הפסח עם מרור, המסמל את המרורים שבחיי העבדות במצרים. וכך, כאשר אנו ניזונים מן המשיח, עלינו לעשות זאת בלב נשבר ונדכה, מתוך חרטה על חטאינו. גם אכילת המצות הייתה משמעותית. הדבר צווה במפורש בתורת הפסח, ובני ישראל הקפידו שלא יימצא בבתיהם אפילו פרור של חמץ במשך ימי החג. בדומה, כל אדם המקבל חיים מן המשיח וניזון ממנו, חייב להרחיק את שאור החטא מחייו. שאול השליח כתב אל המאמינים הקורינתיים: ״בערו את השאור הישן למען תהיו עסה חדשה. הלא אתם כמצות, שהרי נזבח שה הפסח שלנו - המשיח. לכן נחגה לא בשאור ישן ולא בשאור הרוע והרשע אלא במצות התום והאמת.״ (הראשונה אל הקורינתים ה׳:7-8)

טרם ייצאו לחופשי, נדרשו העבדים העבריים להפגין את אמונתם בגאולה הכבירה שה׳ עתיד לחולל. הם צוו לסמן את פתחי הבתים באות הדם, כדי להבדיל את עצמם ומשפחותיהם מן המצרים, ולהתכנס בבתיהם. אילו התעלמו אפילו מאחת המצוות הללו, אילו שכחו להפריד את ילדיהם מילדי המצרים, אילו שחטו את שה הפסח אך לא הזו מדמו על פתחי הבתים, הם לא היו חופשיים מסכנה. במקרה כזה, גם אם היו מאמינים בכנות כי עשו את כל הנדרש, כנותם לא הייתה מצילה אותם. כל תושבי מצרים שלא יצייתו למצוות ה׳, עתידים לאבד את בכוריהם בידי המלאך המשחית.

בני ישראל נדרשו להפגין את אמונתם באמצעות ציות. בדומה, כל בני האדם המקווים להיוושע בזכות דם המשיח, חייבים להבין כי עליהם לעשות דבר- מה כדי להבטיח את ישועתם. אומנם, רק המשיח יכול להצילנו מן העונש על החטא, אך עלינו מוטל להפנות עורף לחטא ולציית לה׳. בני האדם נושעים באמצעות אמונה, לא באמצעות מעשי צדקה. אולם אמונתנו חייבת להתבטא במעשים. אלוהים העניק את בנו כדי למות כקורבן כפרה בעבור חטאי העולם; אלוהים גילה לעולם את אור האמת ואת הדרך לחיים; אלוהים העניק לנו יכולות, מצוות וזכויות. עתה, שומה עלינו לציית למצוות ה׳ ולהשתמש כיאות ביכולות ובזכויות שה׳ סיפק למען גאולתנו; עלינו להעריך את המתנות שה׳ העניק לנו ולהשתמש בהן. עלינו להאמין בה׳ ולציית לכל מצוותיו.

לאחר שמשה שינן באוזני בני ישראל את המצוות שעליהם לקיים ואת האותות שה׳ סיפק לגאולתם, ״ויקד העם, וישתחוו.״ הציפייה לחירות שמילאה את ליבם בשמחה, הידיעה הנוראה על המכה הקשה העומדת לפקוד את משעבדיהם, ההכנות והפעולות שהם נדרשו לעשות, הקשורות כולן ליציאתם החפוזה ממצרים - כל הדברים הללו נשכחו לעת עתה בשל הכרת התודה שחשו כלפי ה׳, מושיעם רב החסד. רבים מן המצרים שהגיעו להכרה באלוהי העברים כאל האמת היחיד, התחננו לקבל מקלט בבתי העברים כאשר המלאך המשחית יעבור במצרים. הם התקבלו בברכה בקרב בני ישראל, והתחייבו לעבוד מעתה ואילך את אלוהי יעקב, ולצאת בלוויית עמו ממצרים.

בני ישראל צייתו למצוות ה׳. הם עשו את ההכנות ליציאתם במהירות ובחשאיות. המשפחות נאספו, שה הפסח נשחט, בשרו נצלה באש, המצות נאפו והמרור הוכן. אב המשפחה, ששימש ככהן הבית, היזה את דם השה על המשקופים והתכנס עם משפחתו בתוך הבית. שה הפסח נאכל בחיפזון ובשקט. בני העם התפללו לה׳ ביראה, כשליבם של הבכורים, מקרב הגברים החסונים ביותר ועד לילדים הרכים ביותר, פעם באימה שלא ניתן היה לתארה. אבות ואימהות לפתו את בכוריהם האהובים בזרועותיהם, כאשר הגו במכה הנוראה העתידה לנחות הלילה על הארץ. אולם, המלאך המשחית פסח על בתי ישראל כאשר נגף את המצרים. אות הדם, סימן להגנת המושיע, התנוסס על משקופי בתי ישראל, והמלאך המשחית לא פקד את בתיהם.

בחצות הלילה, ״ותהי צעקה גדולה, במצרים, כי אין בית, אשר אין שם מת.״

כל הבכורים בארץ מצרים ״מבכר פרעה הישב על כסאו, עד בכור השבי אשר בבית הבור, וכל, בכור בהמה,״ הוכו בידי המלאך המשחית. ברחבי ממלכת מצרים האדירה, כל בן בכור שהיה גאוות המשפחה, שכב עתה על ערש דווי. זעקות ויללות קינה מילאו את האוויר. המלך ואנשי חצרו עמדו מוכי אימה, בפיק ברכיים ובפנים חיוורות, לנוכח הזוועה שפשתה בכול. פרעה נזכר כיצד הכריז בעבר: ״מי יהוה אשר אשמע בקולו, לשלוח את ישראל? לא ידעתי את יהוה, וגם את ישראל לא אשלח.״ עתה, כאשר גאוותו, זו שבעזרתה העז לצאת נגד השמיים, נרמסה עד עפר, הוא קרא ״למשה ולאהרן לילה, ויאמר: ׳קומו צאו מתוך עמי, גם אתם, גם בני ישראל; ולכו עבדו את יהוה, כדברכם. גם צאנכם גם בקרכם קחו כאשר דברתם, ולכו; וברכתם, גם אותי.׳״ יועצי המלך ובני עם המצרי הפצירו בעם ישראל למהר ולעזוב את הארץ. ככתוב: ״ותחזק מצרים על העם, למהר לשלחם מן הארץ, כי אמרו, כולנו מתים.״

יציאת מצרים

פרק זה מבוסס על שמות יב׳:-1 34-5 יג׳ עד יה׳

כשנעליהם ברגליהם, מותניהם חגורים ומקלותיהם בידם עמדו בני ישראל דוממים ומלאי יראת כבוד, וציפו לצו ה׳ שיורה להם לצאת לדרך. טרם הפציע השחר, יצאו צבאות ישראל לדרכם. במהלך המכות שפקדו את מצרים, כאשר גבורת ה׳ הפיחה אמונה בלב העבדים העבריים והטילה אימה בקרב משעבדיהם, בני ישראל התאספו לאטלאט בגושן;על אףהפתאומיותשביציאתם ממצרים, ננקטו מראש מספר צעדים לשם ארגון ופיקוח על המוני האדם, העתידים לצאת לדרך. העם חולק למחנות, ונבחרו מנהיגים לכל מחנה ומחנה. בני ישראל יצאו ממצרים בהמוניהם: ״כשש מאות אלף רגלי הגברים, לבד מטף. וגם ערב רב, עלה איתם.״ ״ערב רב״ זה כלל אנשים שלא היו מבני ישראל, חלקם חדורי אמונה באלוהי ישראל, אך רבים מהם לא האמינו בה׳ וביקשו אך ורק להימלט ממכות מצרים, או שהלכו בעקבות ההמונים מתוך סקרנות, או בשל ההתרגשות שאחזה בכל. אספסוף זה היווה מאז ואילך אבן נגף לעם ישראל.

העם אף לקח עימו ״צאן ובקר, מקנה כבד מאד.״ מקנה זה היה שייך לבני ישראל, שכן הם לא מכרו מעודם את רכושם לפרעה כפי שעשו המצרים. יעקב ובניו לקחו עימם את מקניהם בשעת ירידתם מצריימה, והללו גדלו מאוד במספרם במצרים. עתה, טרם ייצאו את הארץ, תבעו בני ישראל מן המצרים, בהתאם למצוותו המפורשת של משה, פיצוי על עבודת הפרך שעשו ללא תשלום. המצרים היו להוטים כל כך להיפטר מהם, עד שלא סירבו לבקשתם. כך יצאו העבדים העבריים ממצרים, עמוסי שלל רב ממשעבדיהם.

יום יציאת מצרים חתם את קורות עם ישראל, שהתגלו לאברהם בחזיון נבואי מאות שנים קודם לכן. ה׳ אמר לאברהם: ״גר יהיה זרעך בארץ לא להם, ועבדום, ועינו אותם ארבע מאות, שנה. וגם את הגוי אשר יעבדו, דין אנ׳\וכי; ואחרי כן יצאו, ברכוש גדול.״1 הנבואה על ארבע מאות השנים התגשמה. ״ויהי, בעצם היום הזה, יצאו כל צבאות יהוה, מארץ מצרים.״ בשעת יציאתם ממצרים נשאו עימם בני

1. קרא הערה 3 בנספח ישראל את עצמותיו של יוסף, שנשמרו זה זמן רב עד שתתגשם הבטחת ה׳. הם היוו מורשת יקרה ששימשה תזכורת לגאולת ישראל בשנות השעבוד האפלות

במקום לנסוע לכנען בדרך ישירה העוברת דרך ארץ פלשתים, נסעו בני ישראל בהנחיית ה׳ דרומה, דרך המדבר, לעבר חופי ים סוף. ככתוב: ״ולא נחם אלוהים דרך ארץ פלישתים, כי קרוב הוא, כי אמר אלוהים: ׳פן ינחם העם בראתם מלחמה ושבו מצרימה.׳״ אילו ניסו לעבור דרך ארץ פלשתים היו נתקלים בהתנגדות; שכן הפלשתים ראו בהם עבדים נמלטים, ולא היו מהססים לפתוח נגדם במלחמה. בני ישראל לא היו מוכנים להיתקלות בעם חזק ועוין כזה. אמונתם בה׳ הייתה רופפת, והיכרותם את ה׳ לא הייתה עמוקה. אילו הותקפו בידי הפלשתים, הם היו נתקפים אימה ונמלאים רפיון ידיים. בנוסף, הגברים לא היו חמושים ולמודי מלחמה; רוחם דוכאה בשל עול השעבוד הממושך; הם היו מטופלים בנשים ובטף ועמוסים בעדרי צאן ובקר. כאשר ה׳ הנחה את בני ישראל דרך המדבר לים סוף, הוא גילה להם פן נוסף מעצמו: ה׳ הוא אלוהי הרחמים, כמו גם אלוהי המשפט.

״ויסעו, מסוכת; ויחנו באתם , בקצה המדבר. ויהוה הולך לפניהם יומם בעמוד ענן, לנחותם הדרך, ולילה בעמוד אש, להאיר להם, ללכת יומם ולילה. לא ימיש עמוד הענן, יומם, ועמוד האש, לילה לפני העם.״ מחבר מזמורי התהילים אמר: ״פרש ענן למסך; ואש, להאיר לילה.״ (תהילים קה:39). (קיראו גם את האיגרת הראשונה אל הקורינתיים י:1, 2). עמוד הענן ועמוד האש היוו אותות נסיים, עדות להנהגתו של האל הסמוי מן העין, שלא עזב את עמו לרגע אחד. בשעות היום הנחה ענן ה׳ את מסעותיהם או שימש חופה מעל המחנה, שסככה על בני ישראל מפני השמש הקופחת. קרירותו ולחלוחיותו של הענן העניקו מחסה מרענן ונעים בלב המדבר הצחיח. לעת ליל, הענן הפך לעמוד אש שהאיר את המחנה והשרה עליהם תחושה תמידית של בטחון בנוכחותו של אלוהים. באחד מקטעי הנבואה היפים ביותר בספר ישעיהו התייחס הנביא לעמוד הענן והאש המייצגים את השגחתו של אלוהים על עמו בעימות הגדול והאחרון נגד כוחות הרשע.

וברא יהוה על כל-מכון הר-ציון ועל-מקראה ענן יומם ועשן ונוגה אש להבה לילה כי על־כל־כבוד חופה: (ישעיהו ד׳:5-6) ו וסכה תהיה לצל-יומם מחב ולמחסה ולמסתור מזרם וממטר: בני ישראל כבר החלו לתהות לאן יוביל אותם מסעם; הם עייפו מתלאות הדרך, ובלב אחדים מהם התעורר החשש כי המצרים ירדפו אחריהם. אך עמוד הענן נע קדימה, והם פסעו בעקבותיו. עתה הנחה ה׳ את משה לפנות למעבר הררי צר ולחנות ליד הים. למשה נודע מפי ה׳ כי פרעה ידלוק אחריהם, אך אלוהים יציל את עמו מידיו ויזכה בשל כך לכבוד רב.

במצרים נפוצה הידיעה כי בני ישראל אינם שוהים במקום אחד כדי לעבוד את ה׳, אלא מתקדמים לעבר ים סוף. יועצי פרעה הכריזו באוזני המלך כי עבדיו נמלטו וכי לא ישובו לעולם. הם הצרו על כך שברוב טיפשותם ייחסו את מות בכורי מצרים לכוחו של אלוהי ישראל. נכבדי העם המצרי, שהתגברו עתה על האימה שאחזה בהם, הסבירו את המכות שפקדו את מצרים בתור תוצאה של תופעות טבע חריגות. זעקה מרה נשמעה בקרבם: ״מה זאת עשינו, כי שלחנו את ישראל מעבדנו?״

פרעה גייס את חילותיו: חיל הרגלים, חיל הפרשים ומפקדיהם. הם מנו ״שש מאות רכב בחור, וכל, רכב מצרים; ושלושים, על כולו.״ המלך עצמו יצא בראש צבאותיו, מלווה בשרים בכירים. גם כוהני מצרים התלוו אליו, וזאת כדי להבטיח כי יזכה בחסד האלים שיעניקו לו ניצחון. המלך היה נחוש בדעתו להפחיד את בני ישראל באמצעות הפגנת כוחו הכביר. המצרים חששו פן העובדה שהם נכנעו לדרישותיו של אלוהי ישראל תהפוך אותם מושא למשל ושנינה בקרב העמים; אך אם ייצאו עתה בהפגנת כוח מרשימה וילכדו את הנמלטים, הם יחזירו לעצמם את כבודם ותהילתם, כמו גם את עבדיהם.

בני ישראל חנו על חוף הים. מי הים נראו כסוגרים עליהם מקדימה, שעה שהר טרשים חסם את דרכם מדרום למחנה. לפתע הם חזו במרחק בנצנוץ שריונים ובמרכבות דוהרות, אשר בישרו את בואו של משמר החלוץ של צבא עצום. כאשר החילות הלכו וקרבו אליהם, בני ישראל נוכחו לדעת כי כל צבא מצרים דולק אחריהם. פחד עמוק מילא את ליבם. אחדים זעקו לה׳, אך רבים חשו אל משה בדברי תרעומת. ״ויאמרו, אל משה: ׳המבלי אין קברים במצרים, לקחתנו למות במדבר? מה זאת עשית לנו, להוציאנו ממצרים? הלא זה הדבר, אשר דיברנו אליך במצרים לאמור, חדל ממנו, ונעבדה את מצרים: כי טוב לנו עבד את מצרים, ממתנו במדבר.׳״

משה הצטער צער רב על חוסר האמונה שהפגינו בני עמו בה׳, וזאת על אף ששבו וחזו בגבורת ה׳ שפעלה למענם. מדוע שיאשימו אותו בסכנות ובתלאות שפקדו אותם, לאחר שפעל על פי מצוותיו המפורשות של ה׳? אומנם, לא הייתה להם שום אפשרות להינצל ללא התערבותו של אלוהים בכבודו ובעצמו, אך דווקא משום שמשה נקלע למצב זה מתוך ציות לפי ה׳, לא עלה בו שום חשש מן הבאות. תשובתו המרגיעה והמעודדת לבני עמו הייתה: ״אל תיראו - התיצבו וראו את ישועת יהוה, אשר יעשה לכם היום: כי, אשר ראיתם את מצרים היום, לא תספו לראתם עוד, עד עולם. יהוה, ילחם לכם; ואתם, תחרשון.״

לא היה קל לרסן את מחנות ישראל ולהחזיק אותם בציפייה לפני ה׳. בהיעדר משמעת עצמית, הם נהגו באלימות ובחוסר הגיון. צעקותיהם וזעקותיהם היו רמות ונוקבות. עד כה הם הלכו בעקבות עמוד הענן הנפלא, ששימש אות מאת ה׳ והורה להם מתי לצאת לדרך, אך עתה הם החלו לתהות בינם לבין עצמם שמא הענן מבשר על אסון גדול. האם לא הנחה אותם הענן להגיע לצד הלא- נכון של ההר, שהוביל אותם למבוי סתום? וכך, מלאך ה׳ נתפס במוחם המעוות ככרוז מבשר רע.

אולם, כאשר צבא מצרים הלך וקרב אל בני ישראל, בציפייה למצוא טרף קל, נישא עמוד הענן ברוב תפארתו השמיימה, חלף מעל בני ישראל ונחת בין צבאות מצרים ומחנות ישראל. מסך של עלטה כבדה חצץ בין הרודפים לנרדפים. המצרים, שלא יכלו עוד להבחין במחנה העברים, נאלצו לעצור. אך בשעה שעלטת הלילה הלכה וגברה, הפך עמוד הענן לאור גדול בעבור בני ישראל, והציף את המחנה באור עז כאור יום.

אז שבה התקווה לפעם בלבבותיהם של בני ישראל. משה זעק לפני ה׳. ואז, ״ויאמר יהוה אל משה: ׳מה תצעק אלי? דבר אל בני-ישראל, ויסעו. ואתה הרם את מטך, ונטה את ידך על הים ובקעהו׳׳ ויבואו בני ישראל בתוך הים, ביבשה.׳״

מחבר מזמורי התהילים תיאר את מעבר בני ישראל בים: ״בים דרכך ושביליך (ו־שבילך), במים רבים; ועקבותיך, לא דעו. נחית כצאן עמך, ביד משה ואהרן.״ (תהילים עז:20, 21). כאשר משה נטה את מטהו, נבקע הים לשניים ובני ישראל עברו בחרבה. כל אותה עת ניצבו מי הים כחומה מימינם ומשמאלם. אורו של עמוד האש זרח על נחשולי הים הגועשים והאיר את החרבה שנראתה כתלם כביר בלב הים, אשר נעלם באפילת החוף הנראה באופק.

״וירדפו מצרים, ויביאו אחריהם, כל סוס פרעה, רכבו ופרשיו, אל תוך, הים. ויהי, באשמרת הבוקר, וישקף יהוה אל מחנה מצרים׳, בעמוד אש וענן; ויהם, את מחנה מצרים.״ הענן המסתורי הפך לעמוד אש לנגד עיניהם המשתאות של המצרים. רעמים עזים רעמו וברקים רשפו והבזיקו. ״זרמו מים, עבות, קול, נתנו שחקים; אף חצציך יתהלכו. קול רעמך, בגלגל, האירו ברקים תבל; רגזה ותרעש הארץ.״ (תהילים עז:18, 19).

אימה, בלבול ורפיון ידיים אחזו במצרים. נוכח איתני הטבע הזועפים, בהם דימו המצרים לשמוע את קולו של אל זועם, הם ניסו לשוב על עקבותיהם ולהימלט כל עוד נפשם בהם, אל עבר החוף שממנו באו. אולם משה נטה את מטהו וערם את המים הגועשים, שהיו נכונים לעוט על טרפם. והמים זרמו בשטף קדימה ובלעו את צבאות מצרים במצולותיהם האפלות.

השחר עלה והמוני בני ישראל חזו בשרידי אויביהם העזים. גופות החיילים עטויות השריון היו מוטלות על החוף. בלילה אחד באה לישראל תשועה גדולה מן הסכנה הנוראה מכל שעמדה לכלותם. המוני העבדים שלא היו למודי מלחמה, בלוויית נשים, טף ומקנה, עמדו חסרי אונים מול הים שסגר עליהם נכחם ומול אויב עז שדלק בעקבותיהם. אך אז הם חזו בבקיעת הים, בחרבה שנפערה בתוכו ובתבוסה המוחלטת של אויביהם, אשר אירעה ברגע בו הללו ציפו לנחול ניצחון. ה׳ לבדו חולל בעבורם את התשועה הכבירה הזאת. עתה

הם הפנו אליו את לבבותיהם באמונה, ביראה ובהכרת תודה. הרגש העז שהציף את ליבם מצא את ביטויו בשירי הלל והודייה. רוח ה׳ נחה על משה, אשר ניצח על מקהלת המזמרים והדריך את עמו בשיר ניצחון והודייה, אחד המוקדמים והנשגבים ביותר:

״אז ישיר משה ובני ישראל את השירה הזאת, ליהוה, ויאמרו לאמור:
אשירה ליהוה כי גאה גאה, סוס ורכבו רמה בים.
עזבי וזמרת יה, ויהי לי לישועה; זה אלי ואנוהו, אלוהי אבי ואממנהו.
יהוה, איש מלחמה; יהוה שמו. מרכבת פרעה וחילו, ירה בים;
ומבחר שלשיו, טובעו בים סוף.
תהמת, יכסימו; ירדו במצולת, כמו אבן.
ימינך יהוה, נאדרי בכח; ימינך יהוה, תרעץ אויב...
מי כמכה באלם יהוה, מי כמכה נאדר בקדש?
נורא תהלת, עשה פלא...
נחית בחסדך, עם זו גאלת; נהלת בעזך, אל נוה קדשך.שמעו עמים, ירגזון... יאחזמו רעד...
תפל עליהם אימתה ופחד, בגדל זרועך ידמו כאבן:
עד יעבור עמך יהוה, עד יעבר עם זו קנית.
תבאמו, ותטעמו בהר נחלתך מכון לשבתך פעלת, יהוה...״

שמות טו:1-17

קול רם כקולן הגועש של מצולות הים, עלה מפיהם של המוני בני ישראלשפצחו במזמור הלל נשגב זה. הנשים, ובראשן מרים, אחות משה, השתתפו בזמרה ואף יצאו בתופים ובמחולות. מצהלות השמחה ומזמורי ההלל נשמעו הרחק מעבר לים ולמדבר, וההרים הידהדו את מילות ההלל: ״אשירה ליהוה כי גאה גאה.״

שירת הים והתשועה הכבירה שהונצחה בה הטביעו רושם בל יימחה בנפש העם העברי. מדור לדור הידהדו מילות המזמור בדבריהם של נביאי ומשוררי ישראל, והעידו על כך שה׳-אלוהים הוא עוז, מגן ומושיע לכל הבוטחים בו. שירת הים אינה נחלתם של בני ישראל בלבד. שיר זה מצביע על היום בו כל הטמא וחסר הקדושה יעלם סופית מן העולם ועל הניצחון המוחלט של עם האלוהים. מחבר ספר ההתגלות, שישב בפתמוס, חזה ברוח הקודש בהמון המנצחים עטויי הבגדים הצחורים, שעמדו על ״ים זכוכית מערב באש... כינורות אלוהים בידם, והם שרים את שירת משה עבד אלוהים ושירת השה.״ (התגלות טו 2-3). {289.1}

״לא לנו יהוה, לא לנו: כי לשמך, ותן כבוד על חסדיך, על אמתך.״ (תהילים קטו:1). כזה היה הלהט שפיעם בשירת ישראל על אודות תשועת ה׳, וכזו היא הרוח האמורה לשכון בלבבותיהם של כל אוהבי ה׳, המלאים יראת כבוד כלפיו. כאשר הקדוש ברוך הוא שיחרר את נשמותיהם של בני האדם מעול החטא, הוא חולל למען האנושות תשועה כבירה יותר מזו שהביא לבני ישראל בים סוף. כמו שעשו המוני בני ישראל שפצחו בשיר הלל, עלינו להלל את ה׳ בקול רם, ובכל לבנו ומאודנו בעבור ״נפלאותיו לבני האדם.״ אנשים הנהנים מחסדי ה׳ ומכירים תודה על כל מתנותיו, אפילו על הקטנות שבהן, יעטו שמחה, ירננו ויזמרו לה׳ בלבבותיהם. עלינו להודות תמיד על שפע הברכות שה׳ מעניק לנו מדי יום, ומעל הכול, על מותו של ישוע המשיח, שבאמצעותו אנו נושעים וזוכים לאושר ולקרבה יתרה עם השמיים. אילו רחמים כבירים, איזו אהבה שאין דומה לה הרעיף ה׳ עלינו החוטאים, כאשר קרב אלינו וראה בנו את אוצרו היחיד והמיוחד! איזה קורבן נשגב הקריב גואלנו כדי שנוכל להיקרא בני אלוהים! עלינו להלל את ה׳ ולהודות לו בעבור התקווה המבורכת הטמונה בתוכנית הגאולה הנשגבת. עלינו להלל ולשבח אותו על הנחלה השמיימית המזומנת לנו, ועל שפע הבטחותיו היקרות מפז. עלינו להללו על כך שישוע חי כדי להפגיע בעבורנו.

הקדוש ברוך הוא אומר: ״זבח תודה, יכבדנני.״ (תהילים נ:23). כל דרי השמיים פוצחים יחדיו בהלל לה׳. הבה נלמד את שירת המלאכים כדי להצטרף לזמרתם כאשר נחבור לשורותיהם. הבה נשורר יחד עם מחבר המזמורים: ״אהללה יהוה ברוק; אזמרה לאלוהי בעודי.״ ״יודוך עמים אלוהים: יודוך, עמים כולם.״ (תהילים קמו:2, סז:4).

יד ההשגחה הביאה את בני ישראל אל מבצר הררי ששכן מול הים. זאת כדי שה׳ יגלה את גבורתו כאשר יגאל את עמו, וירמוס לעיני כל את גאוות משעבדיהם. ה׳ יכול היה להושיע את בני ישראל בדרך אחרת, אך הוא בחר בדרך זו כדי לבחון את אמונתם ולחזק את ביטחונם בו. בני ישראל היו עייפים ומפוחדים, אך אילו עצרו כאשר משה הורה להם להתקדם, אלוהים לא היה סולל בעבורם דרך בלב הים. ״באמונה עברו בים סוף כמו ביבשה...״ (אל העברים יא:29). כאשר בני ישראל צעדו היישר לתוך הים, הם הפגינו את אמונתם בדבר ה׳ אשר נמסר להם מפי משה. הם עשו את כל מה שהיה בכוחם לעשות, וה׳ גיבור ישראל בקע את הים בעבורם וסלל נתיב לרגליהם.

הלקח הכביר של סיפור יציאת מצרים נועד לדורי דורות. החיים המשיחיים אפופים לעיתים קרובות בסכנות, והדבר מקשה עלינו למלא את מחויבויותינו. אנו חוזים בדמיוננו את החורבן הממשמש ובא עלינו, את השעבוד המצפה לנו, או את המוות האורב לנו. אולם קולו של ה׳ מורה לנו מפורשות לצעוד קדימה. עלינו לציית לפקודתו, גם כאשר איננו מסוגלים לראות דבר בעלטה, וגלי הים הקרים מציפים את רגלינו. המכשולים המעכבים את התקדמותנו לא ייעלמו כל עוד ליבנו מלא חשש ורוחנו פוסחת על שתי הסעיפים. אנשים אשר אינם מצייתים לה׳, אשר מחכים עד שייעלם כל צל של אי ודאות, עד שלא תעמוד בפניהם כל סכנה או כישלון - לא יצייתו לו לעולם. רוח של חוסר אמונה נושפת בעורפם ולוחשת: ״הבה נמתין עד שיוסרו כל המכשולים, ואז נראה בבירור את דרכנו.״ אך האמונה מאיצה בנו להתקדם ללא מורא, להאמין בכל מוצא פי ה׳ ולייחל לכל חסדיו.

ענן ה׳ אשר הטיל חושך על מחנה מצרים והפך לאור גדול בעבור בני ישראל, זרח על מחנה העברים והאיר את דרכם. בדומה, יד ההשגחה העליונה מביאה אפלה וייאוש לכופרים, אך מעניקה אור ושלום לנפשות המאמינים הבוטחים בה. הדרך שהקדוש ברוך הוא מוביל בה את חסידיו, עשויה לעבור דרך מדבר או מצולות ים, אך זוהי דרך בטוחה ומוגנת.

מים סוף למדבר סיני

פרק זה מבוסס על שמות סד:-ך22-2 ם\ עד יח׳

מים סוף יצאו שוב צבאות ישראל לדרכם בהנחיית עמוד הענן. הנוף שאפף אותם היה משמים מאוד: הרים שוממים, ערבות צחיחות, ים שהשתרע עד למרחקים וחופיו זרועים בגופות חיילי האויב. אך עם זאת, שמחת החירות גדשה את ליבם. שום תחושה של מורת רוח לא העיבה עליה.

אך במהלך שלושה ימי מסע בני ישראל לא מצאו מים. אספקת המים שלהם אזלה. לא היה להם במה להרוות את צימאונם העז, כאשר הם התקדמו בכבדות ובעייפות לאורך הערבות הצחיחות, צרובות השמש. משה שהכיר היטב את האזור, ידע דבר-מה שנבצר מבני עמו. הוא ידע כי המים במרה, התחנה הקרובה בה נובעים מעיינות, לא היו ראויים לשתייה. בחרדה עזה התבונן משה בעמוד הענן שהנחה אותם. בלב דואב שמע את קריאות השמחה, את המילים: ״מים! מים!״ שהדהדו בחדווה לאורך השיירה. גברים, נשים וילדים מיהרו בשמחה אל המעיין והתקבצו סביבו, והנה, קריאת חרדה פרצה מפי המחנה - המים היו מרים כלענה.

אימה וייאוש אחזו בבני ישראל. עתה הם פנו למשה וגערו בו על שום שהדריך אותם בדרך הזאת, תוך שהם שוכחים כי השכינה אשר שרתה בענן המסתורי היא זו שהנחתה את משה. בצערו הרב לנוכח מצוקת עמו, עשה משה את מה שבני עמו שכחו לעשות: הוא צעק בכל ליבו אל הקדוש ברוך הוא ועתר לעזרתו. ״ויורהו יהוה עץ, וישלך אל המים, וימתקו המים.״ כאן נתן ה׳ לישראל הבטחה באמצעות משה: ״ויאמר אם שמוע תשמע לקול יהוה אלוהיך, והישר בעיניו תעשה, והאזנת למצותיו, ןשמרת כל חוקיו - כל המחלה אשר שמתי במצחם, לא אשים עליך, כי אני יהוה, רופאך.״ ממרה נסעו בני ישראל לאילים, אחת מנאות המדבר שבה נמצאו ״שתים עשרה עינת מים, ושבעים תמרים.״ כאן חנו מספר ימים לפני כניסתם למדבר סין. עתה, מקץ חודש ליציאתם ממצרים, הם הקימו את המחנה הראשון במדבר. הצידה שלקחו עימם הלכה ואזלה. צמחיית המדבר הייתה זעומה, ועדריהם הלכו ופחתו במספרם. כיצד יימצא מזון בעבור המון אדם רב זה? ספקות קיננו בליבם, והם שבו והתלוננו באוזני משה ואהרון. אפילו נשיאי וזקני העדה חברו לעם בתלונותיו נגד המנהיגים שמונו בידי ה׳. בני ישראל אמרו למשה ולאהרון: ״׳מי יתן מותנו ביד יהוה בארץ מצרים, בשבתנו על סיר הבשר, באכלנו לחם לשבע: כי הוצאתם אותנו אל המדבר הזה, להמית את כל הקהל הזה ברעב.״

עד כה, בני ישראל טרם סבלו מרעב. כל מחסורם סופק להם. אך עתה הם חששו מפני העתיד. נבצר מבינתם כיצד יצליחו המוני האדם להתקיים במהלך מסעותיהם במדבר, ובדמיונם הם חזו את ילדיהם גוועים מרעב. ה׳ הניח לתלאות ולקשיים לפקוד אותם, ונתן להם לסבול ממחסור במזון ובמים. אך כל זאת כדי שיפנו את לבבותיהם אליו, אל ה׳, אשר גאל אותם והושיעם מכל צרה עד כה. אם יזעקו אליו מתוך מחסורם, הוא ייעתר לבקשתם וימשיך להביע באותות ובנסים את אהבתו ודאגתו כלפיהם. הוא הבטיח לבני ישראל שאם הם יצייתו למצוותיו, לא תפקוד אותם שום מגיפה. אך חוסר אמונתם, שגרם להם לצפות כי הם וילדיהם יגוועו מרעב, היה חטא.

הקדוש ברוך הוא הבטיח לבני ישראל להיות להם לאלוהים, לעשותם לעמו ולהובילם לארץ פורייה ורחבת ידיים. אולם, הם היו נכונים להתעלף נוכח כל קושי שייתקלו בו בדרכם לארץ המובטחת. ה׳ הוציאם מעבדות לחירות ביד חזקה ובזרוע נטויה, כדי לרוממם ולהפכם לברכה לכל משפחות האדמה. אך היה זה הכרחי בעבורם להיתקל בקשיים ולסבול מחסור. אלוהים רומם אותם ממצב של קלון, והכשירם לתפוס מקום של כבוד בקרב האומות, ולזכות באמון רב. לו הייתה להם אמונה בה׳ - לאור כל הנסים שחולל בעבורם, היו נושאים בקלות וברוח חפצה כל אי נוחות, כל מחסור ואפילו סבל ממשי. אך הם לא היו מוכנים לבטוח בה׳ לגבי העתיד, מעבר לנסים שהיו עדים להם במו עיניהם, על אף שנסים אלה היו ראיות מתמשכות לכוחו. הם שכחו את סבלותיהם ואת עבדותם במצרים. הם שכחו את טובו ואת כוחו של ה׳, שהתגלו שעה שהוציא אותם ביד חזקה מעבדות לחירות. הם שכחו כיצד ה׳ חס על ילדיהם, כאשר המלאך המשחית הרג את כל בכורי מצרים. הם שכחו את ההתגלות הנפלאה והנשגבת של גבורת ה׳ בים סוף. הם שכחו כי כאשר פסעו בבטחה בחרבה שנפערה בעבורם בלב ים, חיילות האויב שדלקו אחריהם נכנסו לים, הוכרעו בידי נחשולי הים וטבעו במצולות. הם שמו לב אך ורק לקשיים ולטרדות של הרגע. הם דיברו על קשיי הדרך ותהו מתי יסתיים מסעם, במקום להכריז בהכרת תודה: ״אלוהים מחולל נסים כבירים בעבורנו! בעבר היינו עבדים, אך עתה ה׳ הופך אותנו לאומה חשובה!״

קורות בני ישראל במדבר תועדו למען תועלתם של אנשי ה׳ עד קץ העיתים. בתיעוד הדרך בה נהג ה׳ בבני ישראל, אשר נדדו סחור סחור במדבר וסבלו מרעב, צמא ותשישות, ובתיעוד ההתגלויות הכבירות של גבורת ה׳ למענם, כרוכים לקחים ואזהרותבעבוראנשיה׳בכלהדורות.החוויותהשונותשחוובניישראלבמדבר,שימשו כבית ספר שהכשיר אותם לקראת ישיבת קבע בכנען, הארץ המובטחת. אלוהים חפץ שחסידיו בזמן הזה יבחנו את המבחנים שבהם התנסו בני ישראל, מתוך ענווה ונכונות ללמוד, כדי שישכילו מהם בשעה שהם מתכוננים לקראת כנען השמיימית.

אנשים רבים הבוחנים את קורות בני ישראל, משתאים נוכח חוסר האמונה והתרעומת שאחזו בהם. נדמה להם כי אילו היו במקומם, הם לא היו כפויי טובה כל כך. אולם, כאשר אמונתם נבחנת, אפילו בניסיונות פעוטים, הם אינם מפגינים אמונה רבה יותר או אורך רוח רב יותר מאלו שהפגינו בני ישראל. כאשר פוקדים אותם צרות וקשיים, הם מתלוננים על הדרך בה נוקט ה׳ כדי לטהר אותם. למרות שאינם חסרים דבר, רבים מהם אינם מוכנים לשים את מבטחם בה׳. הם חיים בחרדה מתמדת, ובחשש שמא הדלות תפקוד את ביתם, וילדיהם יסבלו מחסור ועוני. חלקם מצפים תמיד שיאונה להם רע, או מגזימים בתיאור הקשיים הפוקדים אותם. בדרך זו הם נעשים עיוורים לשפע הברכות המורעפות עליהם מיד ה׳, אשר ראויות להכרת תודתם. המכשולים הנקרים על דרכם מעוררים בהם אי שקט והתמרמרות ומרחיקים אותם מה׳, במקום לגרום להם לחפש אחר עזרת ה׳, מקור העוצמה האחד והיחיד.

האם יאה לנו להיות חסרי אמונה? מדוע שנהיה כפויי טובה וחסרי אמון? ישוע הוא ידידנו; כל השמיים כולם חפצים באושרנו וברווחתנו; החרדות והפחדים המקננים בלבנו מצערים את רוח קודשו של אלוהים. אל לנו לשקוע בחרדה, שכן היא ממלאת את ליבנו בדאגה, מכלה את כוחנו ומקשה עלינו לשאת את התלאות הפוקדות אותנו. אל לנו לתת מקום בלבנו לחוסר אמון בה׳, שכן הדבר גורם לנו להתמקד בדאגותינו ובהכנותינו לעתיד ולראות בהן מטרה מרכזית בחיים, כאילו אושרנו תלוי אך ורק בדברים חומריים. ה׳ אינו חפץ שחסידיו יוכרעו תחת כובד דאגותיהם. אולם, אין בכוונתו להוציא אותם מן העולם הזה השרוי בחטא וברוע, אלא לכוון אותנו אל מקלט שלא יכזיבנו לעולם. הוא פונה אל האנשים העייפים והחרדים ומזמינם: ״בואו אלי כל העמלים והעמוסים ואני אמציא לכם מנוחה.״ הניחו את עול הדאגות והחרדות המעיק על צווארכם, ו״קחו עליכם ?את 7עולי ולמדו ממני, כי ענו אני ונמוך רווח; תמצאו מרגוע לנפשותיכם.״ (מתי יא:28, 29). כאשר נשליך על ה׳ את כל יהבנו, נמצא בו שלום ומנוחה, שכן הוא דואג לכל בניו. )קיראו את האיגרת הראשונה לפטרוס ה:7).

שאול השליח אומר: ״השמרו, אחי, שלא יהיה באיש מכם לב מרשע וחסר אמונה, הסוטה מאלוהים חיים.״ (אל העברים ג:12). לאור כל הדברים שה׳ חולל בעבורנו, על אמונתנו להיות חזקה בכל עת. במקום להתרעם ולהתלונן, עלינו להודות לה׳ מקרב לב, ולומר:״ ברכי נפשי, את יהוה; וכל קרבי, את שם קודשו. ברכי נפשי, את יהוה; ואל תשכחי, כל גמוליו.״ )תהילים קג:1, 2). {294.2}

הקדוש ברוך הוא לא שכח את צורכיהם של בני ישראל. הוא הודיע למשה, מנהיג העם: ״הנני ממטיר לכם לחם מן השמים.״ הוא ציווה עליו להורות לעם ללקט מדי בוקר את המן, וכמות כפולה ממנו ביום השישי, כדי לשמור על קדושת השבת.

משה הרגיע את בני העם. הוא הבטיח להם שכל צורכיהם יסופקו. ״ויאמר משה: ׳בתת יהוה לכם בערב בשר לאכל ולחם בבקר לשבע, בשמע יהוה את תלונותיכם, אשר אתם מלינם עליו.״ הוא הוסיף ואמר: ״׳ונחנו מה? לא עלינו תלונותיכם כי על יהוה.״ הוא אף הורה לאהרון לומר לעם: ״קרבו לפני יהוה, כי שמע, את תלונותיכם.״ אהרון עשה כמצוותו, ״ויהי, כדבר אהרן אל כל עדת בני ישראל, ויפנו, אל המדבר; והנה כבוד יהוה, נראה בענן.״ הוד והדר כזה שהעיד על נוכחות השכינה טרם נגלה לעיניהם. עתה הם חזו במו עיניהם בהתגלות ה׳, ובדרך זו התוודעו אליו. היה עליהם ללמוד כי האל העליון, ולא משה בן התמותה, הוא-הוא מנהיגם, וזאת כדי שירחשו יראת כבוד לשמו ויצייתו לקולו.

לעת ערב כיסו להקות שלווים את פני האדמה, בכמות שדי היה בה כדי להאכיל את המחנה כולו.

עם שחר נח על פני האדמה דבר-מה, ״דק מחוספס, דק ככופר, על הארץ... והוא, כזרע גד לבן, וטעמו, כצפיחת בדבש.״ העם כינה אותו ״מן.״ משה אמר להם: ״הוא הלחם, אשר נתן יהוה לכם לאוכלה.״ בני העם ליקטו את המן וגילו כי הוא מספיק לכולם. ואז, ״שטו העם ולקטו וטחנו ברחים, או דכו במדכה, ובשלו בפרור, ועשו איתו עוגות׳׳ והיה טעמו, כטעם לשד השמן.״ (במדבר יא:8). בני ישראל צוו ללקט מן המן מדי יום בכמות של עומר [עשירית האיפה] לנפש, ונדרשו לא להותיר ממנו עד הבוקר. היו בקרבם אנשים שניסו לשמור את המן ליום המחרת, אך הוא העלה רימה והבאיש, ולא צלח לאכילה. היה עליהם לאסוף את מנת המן היומית בבוקר׳ כל מה שנותר ממנו על האדמה נמס בחום השמש.

כאשר בני ישראל ליקטו את המן, היו ביניהם אנשים שליקטו יותר או פחות מן הכמות שנקבעה. אך כאשר ״ימדו בוימר, ולא העדיף המרבה, והממעיט לא החסיר: איש לפי אכלו, לקטו.״ שאול השליח דרש על הכתוב הזה, ואף הבהיר את הלקח המעשי הטמון בו, בדברים שכתב אל הקהילה בקורינתוס: ״אין זה כדי

שתהיה לאחרים רוחה ולכם מחסור, אלא לשם השויון. כעת השפע שלכם ימלא את מחסורם, כדי שבעת הצורך ימלא השפע שלהם את מחסורכם אתם, וכך יקיים השויון, כפי שכתוב: ״ולא העדיף המרבה והממעיט לא החסיר.״ (האיגרת השנייה אל

הקורינתים ח:13-15.).

ביום השישי ליקטו בני העם כמות כפולה של מן לכל אדם, היינו, ״שני העמר, לאחד.״ נשיאי העם חשו אל משה כדי ליידע אותו על הנעשה. משה השיב להם: ״הוא אשר דיבר יהוה: שבתון שבת קודש ליהוה, מחר: את אשר תאפו אפו, ואת אשר תבשלו בשלו, ואת כל העודף, הניחו לכם למשמרת עד הבוקר.״ בני ישראל נהגו כמצוות משה וגילו כי המן לא הבאיש. משה הוסיף ואמר להם: ״אכלהו היום, כי שבת היום ליהוה; היום, לא תמצאהו בשדה. ששת ימים, תלקטהו; וביום השביעי שבת, לא יהיה בו.״

אלוהים דורש מחסידיו לשמור על קדושת השבת, כפי שנשמרה בימי ישראל הקדומה. שומה על כל המשיחיים לראות במצווה שניתנה לבני ישראל צו שניתן אף להם מאת ה׳. עלינו לערוך ביום השישי את כל ההכנות, כדי שהכל יהיה ערוך ומוכן לקראת השבת. בשום פנים ואופן אל לנו להניח לעבודתנו ולעיסוקינו לפלוש לתוך שעות הקדושה. ה׳ התיר פיקוח נפש בשבת: הוא ציווה עלינו לטפל בחולים ובסובלים, שכן העבודה הנדרשת כדי להקל על סבלם היא עבודת צדקה, ואין בה משום חילול השבת. אך עלינו להימנע מכל עבודה שאיננה הכרחית. אנשים רבים דוחים מתוך חוסר אכפתיות דברים פעוטים עד תחילת השבת, שאותם יכלו לעשות במשך היום השישי. אל לנו לנהוג כך. עבודה שלא נעשתה עד קבלת השבת תידחה עד מוצאי שבת. כלל זה עשוי לעורר את זיכרונם של אנשים לא זהירים, ולגרום להם להקפיד לעשות את עבודתם במשך ששת ימי השבוע שנועדו לעבודה.

מדי שבוע במהלך שנות נדודיהם במדבר, בני ישראל היו עדים לנס מיוחד במינו שנועד להטביע את רושמו בנפשם בנוגע לקדושת השבת: ביום השישי ירדה מן השמיים כמות כפולה של מן, אך בשבת לא ירד המן מן השמיים. הכמות שנועדה ליום השבת נשמרה טרייה - המן לא החמיץ ולא הבאיש. אך כאשר הותירו ממנו בכל עת אחרת, הוא הפך בלתי אכיל.

בנסיבות שאפפו את מתן המן, אנו מוצאים ראייה חותכת לכך שהשבת לא הונהגה במעמד הר סיני. ראיה זו מפריכה את הטענה הרווחת, שעל פיה מצוות השבת ניתנה בעת מתן התורה. טרם כניסתם למדבר סיני הבינו בני ישראל כי עליהם לשמור את קדושת השבת. ההכרח ללקט מדי יום שישי כמות כפולה של מן לקראת יום השבת, שבו לא ירד מן מהשמיים, הטביע בנפש העם את טיבו הקדוש של יום המנוחה. כאשר אחדים מבני העם יצאו ללקט את המן בשבת, הקדוש ברוך הוא תהה: ״עד אנה מאנתם לשמר מצותי ותורתי?״

״ובני ישראל, אכלו את המן ארבעים שנה, עד באם, אל ארץ נושבת: את המן, אכלו עד באם, אל קצה ארץ כנען.״ אמצעי מחייה נסי זה, שסופק לבני ישראל במשך ארבעים שנה, שימש תזכורת יומיומית לאהבתו הנפלאה של אלוהים שאינה מכזיבה לעולם. על פי מחבר מזמורי התהילים, ה׳ שלח להם ״דגן שמים.״ הם ניזונו מ״לחם אבירים,״ כלומר, מזון שסופק להם בידי מלאכי ה׳. (תהילים עח:24, 25). כאשר בני ישראל ניזונו מ״דגן השמים,״ הם למדו מדי יום על אמינותה של הבטחת ה׳, שהעניקה להם את הביטחון כי לא יידעו מחסור; ממש כאילו היו מוקפים בשדות הדגן המלבלבים של אדמת כנען הפורייה.

המן שירד מן השמיים כדי להזין את בני ישראל היה סמל למשיח, אשר נשלח מאת האלוהים כדי להעניק חיים לעולם. ישוע אמר: ״אני הוא לחם החיים. אבותיכם אכלו את המן במדבר ומתו. זה הוא הלחם היורד מן השמים כדי שיאכלו ממנו וליא ימותו. אני הלחם החי היורד מן השמים. אם ייאכל איש מן הלחם הזה יחיה לעולם. והלחם אשר אתן הריהו בשרי בעד חייו של העולם.״ (יוחנן ו:48-51). בין יתר הברכות שהובטחו לחסידי ה׳ בנוגע לחיי הנצח נאמר: ״המנצח, אני אתן לו מן המן הגנוז.״ (התגלות ב:17).

לאחר שבני ישראל עזבו את מדבר סין ויצאו לדרכם, הם חנו ברפידים. כאן לא נמצאו מים, ולכן בני ישראל הביעו שוב חוסר אמון ביד ההשגחה. ברוב עיוורונם וחוצפתם פנו בני העם אל משה ותבעו: ״תנו לנו מים ונשתה.״ אך סבלנותו של משה לא פקעה. הוא השיב להם: ״מה תריבון עמדי? מה תנסון את יהוה?״ בני העם זעקו בזעם: ״למה זה העליתנו ממצרים, להמית איתי ואת בני ואת מקני בצמא?״ כאשר ה׳ סיפק להם את מזונם בשפע, הם נזכרו בכלימה בחוסר האמונה שהפגינו ובתלונותיהם, והבטיחו לשים את מבטחם בה׳ מעתה ואילך; אולם במהרה הם שכחו את הבטחתם, ונכשלו במבחן הראשון של אמונתם. עמוד הענן שהדריך אותם נדמה בעיניהם כמכסה על מסתורין נורא. ״מי הוא בעצם משה?״ תהו, ״ולשם מה הוא הוציאנו ממצרים?״ חשד ואי אמון מילאו את ליבם. הם העזו להאשים את משה בתכנון מותם ומות ילדיהם בידי תלאות הדרך, וזאת במטרה להתעשר מן הרכוש שישאירו אחריהם. בסערת רוחם ובזעמם הרב אף עמדו לסקול אותו למוות.

במצוקתו הרבה זעק משה לה׳: ״מה אעשה לעם הזה עוד מעט, ויסקלני.״ ה׳ ציווה עליו לקחת את זקני ישראל ואת המטה, שבאמצעותו חולל את נסי ה׳ במצרים, ולעבור לפני העם כדי להראותם את הדרך. ה׳ אמר לו: ״הנני עומד לפניך שם על הצור, בחורב, והכית בצור ויצאו ממנו מים, ושתה העם.״ משה ציית לדבר ה׳. או אז פרץ של מים חיים נהר מתוך המעיין והרווה בשפע את כל המחנה. במקום לצוות על משה להרים את מטהו ולהמיט על מנהיגי עדת המתלוננים הרשעים מגפה נוראה, בדומה למגפות שפקדו את מצרים, ה׳ הפך ברוב חסדו את מטה משה כלי שרת בעבור הצלתם.

״יבקע צורים, במדבר; וישק, כתהומות רבה. ויוציא נוזלים מסלע; ויורד כנהרות מים.״ (תהילים עח:15, 16). משה הוא שהיכה בסלע. אך למעשה היה זה בן האלוהים החבוי בעמוד הענן, שעמד לפני משה וגרם למים החיים לנבוע מן הצור בחורב. לא רק משה וזקני העדה, אלא כל בני העם שעמדו בקרבת מקום חזו בכבוד ה׳; אך אילו הוסר הענן, הם היו ודאי מוצאים את מותם באור הנגוהות הנורא שזרח מן האל ששכן בענן.

צימאונם העז של בני ישראל גרם להם לנסות את ה׳. הם תהו: ״היש יהוה בקרבנו, אם אין?״ ובמילים אחרות: ׳אם אלוהים הוא זה שהביא אותנו למדבר, מדוע אינו מספק לנו מים בנוסף למן?׳ חוסר האמונה שהפגין העם היה חטא חמור, ומשה חשש כי ה׳ יעניש אותם בחרון אפו. משה קרא למקום ״מסה ומריבה״ כדי להנציח את חטאו של העם. ״מסה״ מלשון ניסיון, ו״מריבה״ מלשון ריב.

סכנה חדשה ריחפה עתה על ראשם של בני ישראל. בשל תלונותיהם נגד אלוהים, ה׳ הניח לאויביהם להתקיפם. עמלק, שבט פראי השש לקרב התקיף את מאסף מחנה ישראל, והרג את החלשים והעייפים שהשתרכו מאחור. משה שידע כי המוני העם אינם מוכנים למלחמה, הורה ליהושע לבחור אנשי מלחמה מקרב כל שבטי ישראל, לעמוד בראש הצבא ולתקוף את האויב למחרת בבוקר, שעה שהוא עצמו יעמוד על ראש גבעה סמוכה ובידו מטה ה׳. למחרת יצאו יהושע וצבאו במתקפה נגד האויב, שעה שמשה, אהרון וחור ניצבו על ראש גבעה שחלשה על שדה הקרב. כשידיו מורמות השמיימה ומטה ה׳ ביד ימינו, התפלל משה לניצחון צבאות ישראל. בעיצומו של הקרב התברר כי כל עוד נותרו ידיו של משה מורמות, ידם של בני ישראל הייתה על העליונה. אך כאשר משה הוריד את ידיו, גבר האויב על ישראל. כל אימת שמשה התעייף, אהרון וחור תמכו בידיו כדי להחזיקן מורמות. הם נהגו כך עד שקיעת החמה. אז נחל צבא ישראל ניצחון כביר, והאויב נס על נפשו.

כאשר אהרון וחור תמכו בידיו של משה, הם הפגינו בפני העם את מחויבותם לתמוך במשה בעת ביצוע משימתו הקשה, שהייתה כרוכה בקבלת דבר ה׳ ומסירתו לעם. מעשהו של משה היה אף הוא משמעותי, שכן העיד על כך שאלוהים מחזיק את גורל העם בידיו; כאשר בני ישראל שמים את מבטחם בה׳, הוא נלחם למענם ומכניע את אויביהם. אך כאשר הם חדלים לבטוח בו ובוטחים בכוחם שלהם, הם נעשים אפילו חלשים יותר מאנשים שאינם מכירים את ה׳, ואז אויביהם גוברים עליהם.

כשם שבני ישראל ניצחו את האויב כאשר ידיו של משה נישאו השמיימה עם תפילותיו בעבורם, כך גם אנשי האלוהים מנצחים את האויב כאשר הם בוטחים באמונה בגבורת ה׳, מושיעם רב הכוח. אולם גבורת ה׳ פועלת בד בבד עם מאמץ אנושי. משה לא האמין כי אלוהים יכריע את אויבי ישראל, כל עוד בני ישראל לא נקפו אצבע. בשעה שמנהיג העם הדגול עתר לה׳ והתחנן בפניו, יהושע וחייליו האמיצים נלחמו בכל כוחם כדי להדוף את אויבי ישראל ואלוהים.

לאחר תבוסת עמלק, ה׳ ציווה על משה: ״כתוב זאת זכרון בספר, ושים, באוזני יהושע: כי מחוה אמחה את זכר עמלק, מתחת השמים.״ בסמוך למותו, מסר המנהיג הדגול לעמו את המצווה הקדושה: ״זכור, את אשר עשה לך עמלק, בדרך, בצאתכם ממצרים. אשר קרך בדרך, ויזנב בך כל הנחשלים אחריך, ואתה, עיף ויגע; ולא ירא, אלוהים. והיה בהניח יהוה אלוהיך לך מכל אויביך מסביב... תמחה את זכר עמלק, מתחת השמים; לא, תשכח.״ (דברים כה:17-19). ה׳ הכריז בנוגע לעם רשע זה: ״מלחמה ליהוה בעמלק מדור דור,״ שכן עמלק העז לצאת נגד ה׳.

בני עמלק לא היו בורים גמורים בנוגע לטיבו של ה׳ ולריבונותו. אולם במקום לירוא מפניו, הם החליטו לצאת נגדו. הנסים שחולל משה לעיני המצרים הפכו נושא ללעג בפי העמלקים. הם אף לעגו לחששותיהם של העמים השכנים. הם נשבעו בשם אליליהם להשמיד את בני ישראל ולהכחידם מעל פני האדמה, והתרברבו כי יד אלוהי ישראל תיקצר מלהושיעם. הם לא אוימו או נפגעו בידי בני ישראל; התקפתם באה ללא שום התגרות מצד ישראל; הם פשוט ביקשו להשמיד את עם האלוהים כדי להפגין את שנאתם ומריים כלפי ה׳. העמלקים היו מאז ומעולם רשעים גמורים, וחטאיהם דרשו את נקמת ה׳; אך כאשר חילות עמלק התנפלו על התשושים וחסרי הישע שבמחנה ישראל, הם חרצו את גורל אומתם. יד ה׳ שורה על החלשים שבבניו. אין מעשה של אכזריות או דיכוי כלפיהם החומק מעיניו של היושב במרומים. יד ה׳ מגוננת על כל אוהביו ויראי שמו; שומה על בני האדם להישמר פן יכו את יד ה׳, שכן היא נושאת בגאון את חרב הצדק.

בני ישראל חנו עתה בסביבת הר חורב, לא רחוק ממקום מגוריו של יתרו, חותן משה. יתרו שמע על התשועה שה׳ עשה לישראל כאשר הוציא אותם מבית עבדים. עתה יצא כדי לפגוש את העם, ולהשיב למשה את אשתו ושני בניו. למשה, המנהיג הדגול, נודע מפי שליחים על בואם של יתרו ובני משפחתו, והוא יצא לקבל את פניהם. לאחר שקידם אותם בברכה ושני הצדדים החליפו ברכות שלום, הוא הוביל אותם אל האוהל שלו. בדרכו מצריימה, לקראת הסכנות הכרוכות בהנהגת ישראל בשעת יציאת מצרים, שלח משה את אשתו ובניו חזרה אל משפחת אשתו במדיין. אך עתה יכול היה ליהנות ולהתנחם שוב בחברתם. הוא סיפר ליתרו על כל הנפלאות שה׳ עשה בעבור ישראל. יתרו שמח על כך שמחה רבה ובירך את ה׳. או-אז הוא הקריב עולות וזבחים לה׳ בחברת משה וזקני ישראל. יחדיו הם ערכו סעודה חגיגית לציון ולהנצחת חסד ה׳.

יתרו שהה במחנה. עד מהרה הוא הבחין בכובד המשא שנח על כתפי משה. השמירה על הסדר והמשמעת בקרב המון אדם רב זה, שהיה בור וחסר משמעת, הייתה משימה עצומה. משה היה המנהיג והשופט היחיד של העם, וכל ענייניהם והחובות שהוטלו עליהם, כמו גם המחלוקות שהתגלעו ביניהם הובאו לפניו. הוא ניאות לעשות זאת, שכן ראה בכך הזדמנות ללמד את העם, כפי שהוא עצמו אמר: ״כי יהיה להם דבר, בא אלי... והודעתי את חוקי האלוהים, ואת תורותיו.״ אך יתרו הוכיח אותו, וטען שלא נכון לנהוג לפי שיטה זו. הוא אמר למשה: ״כי כבד ממך הדבר, לא תוכל עשהו לבדך,״ ולכן, ״נבול תיבול.״ הוא יעץ לו למנות אנשים ראויים שינהיגו וישפטו את העם: שרי אלפים, שרי מאות, שרי חמישים ושרי עשרות, שיהיו ״אנשי תיל יךאי אלוהים, אנשי אמת שנאי בצע.״ עליהם לשפוט את העם בכל העניינים הפעוטים, אך להביא את העניינים הקשים והחשובים ביותר לפני משה, אשר ישמש, כדברי יתרו, בתור שליח העם ״מול האלוהים, והבאת אתה את הדברים, אל האלוהים . והזהרתה אתהם, את החוקים ואת התורות; והודעת להם, את הדרך ילכו בה, ואת המעשה, ואשר יעשון.״ משה שמע בעצת יתרו. הדבר לא רק הקל עליו עד מאוד, אלא אף הביא לכינון סדר מופתי בקרב העם.

ה׳ הוקיר מאוד את משה, וחולל את נסיו באמצעותו. אך העובדה שמשה נבחר כדי ללמד את עמו, לא גרמה לו לחשוב שהוא עצמו אינו זקוק להוראה. המנהיג הנבחר של ישראל הקשיב ברצון לעצת כוהן מדיין ירא האלוהים, ואימץ את תוכניתו הנבונה לשם כינון מערכת המשפט בישראל.

מרפידים המשיכו בני ישראל במסעם בעקבות ענן ה׳. הם נסעו דרך ערבות צחיחות, טיפסו על מצוקים תלולים ועברו בנקיקי הרים סלעיים. לעיתים קרובות, כאשר חצו את חולות המדבר, ניצבו נכחם הרי טרשים שדמו למבצרי ענק שחסמו את דרכם ומנעו מהם להתקדם. אך כאשר התקרבו, נבקעו פה ושם פתחים בקיר ההר, וערבה נוספת נפרשה לפניהם. עתה הדריכם הענן דרך מעבר עמוק ומכוסה חצץ. היה זה מחזה נשגב ורב רושם. בין הצוקים הסלעיים שעטו רבבות רגליים של צבאות ישראל ומקניהם, והתקדמו בשטף, כגל גואה ושוקק חיים, אל עבר האופק. עתה נישא הר סיני לפניהם במלוא קומתו והדרו. עמוד הענן נח על פסגתו, ובני ישראל הקימו את אוהליהם במישור שהשתרע לרגליו. כאן הם התגוררו במשך כשנה. בלילה העניק להם עמוד האש את הגנת ה׳, וכאשר היו שקועים בשינה ירד המן בעדינות מן השמיים וכיסה את פני המחנה.

השחר שהפציע צבע את רכסי ההרים הכהים בזהב, וקרני השמש שחדרו אל לב הגיאיות העמוקים נראו בעיני הנוסעים העייפים כקרני חסד שנגהו עליהם מכס המלכות השמיימי. מכל עבר התנשאו פסגות הרים איתנים. נדמה היה כי ההוד וההדר של בדידותם הנשגבת, העידו על הוד מלכותו של ה׳ ועל נצחיותו. הדרת הקודש שאפפה את המקום, הותירה את חותמה על נפשם שנמלאה יראת כבוד. כאן חש האדם הקטן בבורותו ובחולשתו נוכח הבורא, אשר ״שקל בפלס הרים, וגבעות במאזנים.״ (ישעיהו מ:12). במקום זה עתידים בני ישראל לקבל את ההתגלות הנשגבת ביותר של ה׳, שניתנה אי פעם לאנושות. כאן, במעמד הר סיני, כינס ה׳ את עמו כדי להטביע בליבם את רושם קדושת מצוותיו, ולהורות להם במו פיו את תורתו הקדושה. שינוים קיצוניים וכבירים יתחוללו בקרבם; שכן ההשפעות המשחיתות של חיי העבדות, והשנים הארוכות שבהן נחשפו לעבודת אלילים, הותירו את חותמם על נפשם, אופיים ומנהגיהם. כאשר הקדוש ברוך הוא התוודע אליהם והעניק להם חוכמה ודעת על מהותו הקדושה, הוא פעל כדי לרומם את העם למדרגה מוסרית גבוהה יותר.

מתן התורה לישראל

פרק זה מבוסס על שמות 19 עד 4 2

זמן קצר לאחר שבני ישראל חנו לרגלי הר סיני, נקרא משה לעלות אל ההר כדי לפגוש את ה׳. לבדו טיפס בדרך המסולעת והתלולה, והתקרב את הענן שבו שכן כבוד ה׳. ישראל עמדה לקבל מעמד מיוחד ביחסיה עם האל העליון, ולזכות בקרבה יתרה אליו - היא תהפוך לעם סגולה, ממלכת כוהנים הכפופה לשלטון האלוהים. המסר שמשה קיבל בעבור עמו היה: ״אתם ראיתם, אשר עשיתי למצרים; ואשא אתכם על כנפי נשרים, ואבא אתכם אלי. ועתה, אם שמוע תשמעו בקלי, ושמרתם, את בריתי - והייתם לי סגולה מכל העמים, כי לי כל-הארץ. ואתם תהיו לי ממלכת כהנים, וגויי קדוש.״

משה שב למחנה, ולאחר שזימן אליו את זקני ישראל חזר באוזניהם על המסר הקדוש. הם הכריזו: ״כל אשר דבר יהוה נעשה.״ במילים אלו כרתו עם ה׳ ברית קדושה, והתחייבו לקבלו בתור מלכם ומנהיגם. כך הם הפכו, במובן מיוחד, לנתינים הכפופים לסמכותו.

משה שב ועלה ההרה, וה׳ אמר אליו: ״הנה אנוכי בא אליך בעב הענן, בעבור ישמע העם בדברי עמך, וגם בך יאמינו לעולם.״ כאשר בני ישראל נתקלו בתלאות הדרך, הם נהגו להתלונן נגד משה ואהרון ולהאשימם כי הוציאו את צבאות ישראל ממצרים במטרה להשמידם. עתה, עתיד ה׳ לרומם את משה ולכבדו לנגד עיניהם, כדי שיוכלו לבטוח בהדרכתו.

ה׳ תיכנן למסור לעמו את תורתו הקדושה במחזה של הוד והדר נורא, העולה בקנה אחד עם אופיו הרם והנישא. העם צריך להיווכח בכך שיש להתייחס לכל דבר הקשור לעבודת אלוהים ביראת הכבוד הגדולה ביותר. ה׳ הורה למשה: ״לך אל העם, וקדשתם היום ומחר; וכבסו, שמלתם. והיו נכונים, ליום השלישי: כי ביום השלישי, ירד יהוה לעיני כל העם על הר סיני.״ ימי ההכנה הללו נועדו להתקודשות העם, כדי שיוכל להופיע בפני ה׳. במרוצת הימים הללו עליהם לטהר את בגדיהם ואת גופם מכל טומאה, ולנהוג בטוהר ובפרישות. כאשר משה יצביע בפניהם על חטאיהם, יהיה עליהם להקדיש את עצמם לצום ולתפילה, ולהיכנע בפני ה׳ עד שלבבותיהם יטוהרו מכל עוון.

ההכנות נערכו בהתאם למצוות ה׳; בציות לצו נוסף מאת ה׳ הורה משה לשים מחסום סביב ההר, כדי להבטיח שאף אדם או בעל חיים לא יעלה בהר או ייגע בקצהו הקדוש. מי שיעבור על האיסור ויעז לגעת בהר, יומת מייד.

בבוקר היום השלישי, כאשר עיני העם היו נשואות אל על, כוסתה פסגת ההר בענן כבד, שהפך כהה וסמיך יותר מרגע לרגע. הענן ירד כלפי מטה, עד אשר ההר כולו היה אפוף עלטה ומסתורין נורא-הוד. אז נשמע קול כקולו של שופר, שזימן את העם לפגוש את ה׳; משה הדריך את בני העם אל רגלי ההר. ברקים עזים הבזיקו מן העלטה הכבדה בשעה שקולות רעמים התגלגלו ושבו והידהדו בין ההרים הסובבים. ״והר סיני, עשן כולו, מפני אשר ירד עליו יהוה, באש; ויעל עשנו כעשן הכבשן, ויחרד כל ההר מאד.״ ״ומראה כבוד יהוה, כאש אוכלת בראש ההר״ בעיני המוני העם שנאספו שם. ״ויהי קול השופר, הולך וחזק מאד.״ כה נוראים היו האותות שנלוו להתגלות השכינה, עד שצבאות עם ישראל רעדו בחיל ופחד ונפלו על פניהם לפני ה׳. ״והמראה היה נורא מאד עד כי משה אמר: ׳ירא אני וחרד.׳״(אל העברים יב:21).

עתה שככו קולות הרעמים; קול השופר לא נשמע עוד; האדמה שקטה. דממת קודש השתררה בכול. אז נשמע קולו של הקדוש ברוך הוא. מוקף בפמליית מלאכים, עמד ה׳ על ההר, דיבר מתוך העלטה הכבדה שאפפה את ההר ונתן לעמו את תורתו. משה תיאר את המחזה במילים הבאות: ״יהוה מסיני בא וזרח משעיר למו, הופיע מהר פארן, ואתה מרבבת קודש; מימינו, אשדת (אש דת) למו. אף חובב עמים, כל- קודשיו בידך; והם תוכו לרגלך, ישא מדברתיך.״ (דברים לג:2, 3).

ה׳ התגלה לא רק בתפארת רוממות נוראה של שופט ומחוקק, אלא אף כאל מלא רחמים המגונן על עמו. ״אנוכי יהוה אלוהיך, אשר הוצאתיך מארץ מצרים מבית עבדים.״ האלוהים שבני ישראל הכירו בתור גואלם ומדריכם, אשר הוציאם ממצרים ביד נטויה, סלל נתיב בים בעבורם, הביס את פרעה וצבאותיו והטביעם במצולות הים, וגילה את עליונותו על כל האלים האחרים - הוא האל שדיבר אליהם עתה ונתן להם את תורתו.

התורה לא ניתנה בעת הזו אך ורק לתועלת עם ישראל. אלוהים חלק לבני ישראל כבוד בכך שהפך אותם לנוצרי תורתו, אך הטיל עליהם לשמור את התורה כפיקדון קדוש בעבור העולם כולו. עשרת הדיברות הולמות את האנושות כולה, והם ניתנו להדרכת כל בני האדם ולפיקוח עליהם. המצוות הכלולות בעשרת הדיברות הן קצרות, תמציתיות, מקיפות וסמכותיות, והן מכסות הן את כל חובותיו של האדם כלפי בוראו, והן את המצוות שבין אדם לחברו, וכולן מעוגנות בעיקרון היסודי הנשגב של האהבה. ״ואהבת את יהוה אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודך ובכל שכלך; ואהבת לרעך כמוך.״ (לוקס י:27). (קיראו גם את דברים ו:4, 5; ויקרא יט:18). עקרונות אלו גלומים בפרוטרוט בעשרת הדיברות, וניתן ליישמן בנסיבות חייו השונים של האדם.

״לא יהיה לך אלוהים אחרים, על פני.״

ה׳ אלוהים, הבורא הנצחי שלא נברא בידי אחר, ושקיומו אינו תלוי באיש, הוא- הוא המקור לכל, הוא מקיים את הכול. הוא לבדו ראוי ליראת כבוד, להערצה ולסגידה עילאית. האדם נדרש לסגוד ולאהוב את ה׳ אלוהים יותר מכל דבר אחר, ולא לתת חילו לשום דבר אחר.

כל דבר שאנו מטפחים ואוהבים, העלול להפחית את אהבתנו כלפי אלוהים או להפריע לעבודת ה׳, הופך לאליל שלנו.

״לא תעשה לך פסל, וכל תמונה, אשר בשמים ממעל, ואשר בארץ
מתחת, ואשר במים, מתחת לארץ. לא תשתחוה להם, ולא תעבדם.״

הדיבר השני אוסר על פולחן ה׳, אלוהי האמת, באמצעות תמונות, צלמים או צורות. רבים מן העמים עובדי האלילים טענו כי פסליהם לא היו אלא דמויות או סמלים שבאמצעותם הם עבדו את האלוהות. אולם ה׳ הכריז מפורשות כי פולחן כזה הוא חטא. הניסיון להציג את האל הנצחי באמצעות חפצים דוממים, מגמד את רעיון האלוהות. במצב כזה, נפשו של אדם שהסב את עיני רוחו מן השלמות האינסופית של ה׳, תנהה אחר הבריאה הגשמית במקום אחר הבורא השמיימי. כאשר תפיסותיו של האדם את הבורא תהינה רדודות כל כך, הוא יהפוך בזוי וימרוד בגדולת ה׳ ״כי אנוכי יהוה אלוהיך, אל קנא.״ יחסי הקדושה והקרבה היתרה של ה׳ לעמו מוצגים בדימוי של נישואים. עבודת האלילים נתפסת כניאוף רוחני. מורת רוחו של ה׳ מעבודת האלילים מכונה בצדק קנאה, בדומה לבעל המקנא לאישתו.

״פוקד עון אבות על בנים יעל שלשים ועל רבעים, לשונאי.״ אומנם, אין מנוס מכך שהבנים יסבלו מפרי הבאושים של חטאי ההורים, אך אין להעניש את הבנים על חטאי ההורים, אלא אם כן נטלו חלק במעשיהם הרעים. אבל אכן, על פי רוב, הבנים הולכים בדרכי ההורים. מתוקף המופת והמורשת שנחלו מהוריהם, הופכים הבנים לשותפים בחטאי האבות. נטיות רעות, תשוקות סוטות ושחיתות מוסרית, כמו גם ניוון פיזי ומחלות פיזיות, מועברות בתורשה מאב לבן עד לדור השלישי והרביעי. אמת נוראה זו אמורה מתוקף כוחה הקדוש למנוע מבני האדם ללכת בדרך הרעה.

״ועושה חסד, לאלפים, לאוהבי, ולשומרי מצותי.״ מן הדיבר השני האוסר על עבודת אלילים, משתמע כי עלינו לעבוד את אלוהי האמת. אלוהים מבטיח לגמול חסד לאוהביו הדבקים בעבודת ה׳ ולצאצאיהם, לא רק עד הדור השלישי או הרביעי אלא לאלפי דורות. ואילו חרון אפו יינקם משונאיו עד ארבעה דורות.

״לא תישא את שם יהוה אלוהיך, לשוא: כי לא ינקה יהוה, את אשר ישא את שמו לשוא.״

דיבר זה לא רק אוסר על שבועת שווא ואמירת קללות, אלא אף אוסר עלינו לשאת את שם ה׳ לשווא, מתוך קלות דעת או חוסר זהירות, הנובעים מחוסר כבוד למשמעות הנוראה הגלומה בו. בשעת שיחת חולין, כאשר אנו מאזכרים בהיסח הדעת את שמו של ה׳ ומקשרים אליו דברי שווא ועניינים חסרי חשיבות, או כאשר אנו שבים והוגים את שמו בחוסר זהירות, אנו למעשה מחללים את כבודו. שכן, ״קדוש ונורא שמו.״ (תהילים קיא:9). שומה עלינו, כל בני האדם, להגות בתפארתו, בטוהרתו ובקדושתו של ה׳ כדי שליבנו יתפעם מגדולתו ומאופיו הנשגב; שומה עלינו לבטא את שמו הקדוש ביראת כבוד ובקדושה.

״זכור את יום השבת, לקדשו. ששת ימים תעבד, ועשית כל
מלאכתך. ויום, השביעי שבת, ליהוה אלוהיך: לא תעשה כל מלאכה
אתה ובנך ובתך, עבדך ואמתך ובהמתך, וגרך, אשר בשעריך. כי
ששת ימים עשה יהוה את השמים ואת הארץ, את הים ואת כל אשר

בם, וינח, ביום השביעי; על כן, ברך יהוה את יום השבת, ויקדשהו.״

יום השבת אינו מוצג כאן כתקנה חדשה, אלא בתור יום שנקבע בידי ה׳ בשעת בריאת העולם. עלינו לזכור ולקודש את יום השבת כזכר למעשה הבריאה. השבת מצביעה על אלוהים בתור בורא השמיים והארץ, ובכך היא מייחדת את אלוהי האמת ומבדילה בינו לבין אלילי השקר. כל בני האדם השומרים על קדושת השבת, מעידים כי הם עובדי ה׳. כל עוד קיימים בעולם הזה אנשים העובדים את ה׳, השבת מהווה אות לנאמנותו של האדם לאלוהים. הדיבר הרביעי הוא היחיד מעשרת הדיברות המאזכר את שמו וריבונותו של המחוקק: ה׳ אלוהים, אדון העולם, בורא השמיים והארץ, אשר קידש את השבת וציווה עלינו לקודשה. בדרך זו כולל הדיבר את חותמת האל, המהווה ראיה למקוריותה ולתוקפה של התורה.

אלוהים נתן לבני האדם ששת ימי עשייה, שבהם עליהם לעשות את מלאכתם.

את השבת נתן כדי שנקדישה לו. מעשי חסד ופעולות הכרחיות של פיקוח נפש מותרים בשבת; שומה עלינו לטפל בכל עת בחולים ובסובלים; אך עלינו להימנע לחלוטין מעבודה שאינה נחוצה. ״אם תשיב משבת רגלך, עשות חפצך ביום קודשי; וקראת לשבת עונג, לקדוש יהוה מכובד, וכבדתו מעשות דרכיך, ממצוא חפצך״.״ (ישעיהו נח:13). אולם האיסור אינו מסתיים כאן. הנביא מוסיף סייג נוסף: ״ודבר דבר.״ בעיני ה׳, אנשים המשוחחים בשבת בעסקי חולין ודנים בעבודתם או בתוכניותיהם, נחשבים כאילו עסקו, הלכה למעשה, במלאכתם ועיסוקיהם. כדי לשמור על קדושת השבת, אל לנו אפילו להגות בדברים ארציים. חובת שמירת השבת חלה על כל בני ביתנו וכל באי שערינו. שומה על בני הבית לנטוש את ענייניהם הארציים במהלך השעות הקדושות של יום המנוחה. שומה על כל בני הבית לעבוד את ה׳ בצוותא כדי לכבד את ה׳ ביום המקודש לו.

״כבד את אביך ואת איצך — למען, יארכון ימיך, על האדמה, אשר יהוה אלוהיך נתן לך״

הורים זכאים לקבל מילדיהם אהבה וכבוד שאינם מגיעים לאף אדם אחר. ה׳ בעצמו ובכבודו, אשר הטיל על ההורים את האחריות לדאוג לנפשות הרכות שהופקדו בידיהם, ציווה כי בשנות החיים המוקדמות, ההורים ייתפסו את מקומו של אלוהים בעבור ילדיהם. בן אשר דוחה את סמכותם החוקית של הוריו, דוחה למעשה את סמכותו של האל. הדיבר החמישי דורש מן הבנים לא רק להיכנע למרות ההורים, לציית להם ולכבדם, אלא אף להחזיר להם אהבה, להקל על קשיי חייהם, לשמור על שמם הטוב, לעזור להם ולנחמם בימי זקנותם. מדיבר זה אף משתמע שעלינו לכבד את המנהיגים, השרים וכל יתר האנשים שהוסמכו בידי ה׳ למנהיגות.

על פי שאול השליח, זוהי ״המצוה הראשונה אשר הבטחה בצידה.״ (אל האפסים ו:2). בני ישראל שציפו להיכנס במהרה לכנען, האמינו כי הבטחה זו שניתנה לשומרי תורת ה׳, תזכה אותם באריכות ימים בארץ הטובה שינחלו. אולם, יש לכך משמעות רחבה יותר, הכוללת את כל חסידי ה׳ בכל הדורות, אשר יזכו לחיי נצח על פני האדמה שתשוחרר מקללת החטא.

״לא תרצח.״

כל מעשי עוולה המובילים לרצח, כל רוח של שנאה ונקמנות, או כל התמכרות לתאוות הגורמות לנו להזיק לזולת או אפילו לחפוץ ברעתו (״כל השונא את אחיו רוצח הוא.״ איגרת יוחנן הראשונה ג:15); וכן, כל הימנעות מטיפול בנזקקים או בסובלים מתוך אנוכיות, כל התמכרות ליצר הרע, שלילה מעצמנו של דבר-מה שלא לצורך, או עשייה רבה מדי המזיקה לבריאות - כל הדברים הללו מהווים, במידה זו או אחרת, חילול של הדיבר השישי.

״לא תנאף.״

דיבר זה לא רק אוסר מעשים לא מוסריים, אלא אף מחשבות תאווה ותשוקות גשמיות, או כל מעשה הנוטה ללבותן. הדרישה לטוהרה אינה חלה אך ורק על היחסים שבין אדם לחברו, אלא אף על כוונות הלב הכמוסות שלנו. המשיח, אשר לימד את החובות והמצוות הכבירות של תורת ה׳, הכריז כי מחשבה או מבט לא טהורים כמוהם כעבירה על מצוות התורה.

״לא תגנב.״

הן מעשים המכוונים נגד הזולת והן חטאים שבינינו לבין עצמנו, כלולים בדיבר זה. על פי דיבר זה חל איסור על שוד, גזל, עושק וגניבת ממון. אנחנו נדרשים ליושר מוחלט בפרטים הקטנים ביותר של עסקינו ומעשינו. נאסר עלינו לרמות ולהונות במסחר. עלינו לשלם משכורות הוגנות ולהחזיר חובות. מדיבר זה משתמע שכל ניסיון לרכוש לעצמנו יתרון כלשהו, כלכלי או אחר, על ידי ניצול הבורות, החולשה, או המזל הרע שפקד את הזולת, נרשם כהונאה בספרי השמיים.

״לא תענה ברעך עד שקר״

בדיבר זה כלולים איסור על עדות שקר בכל תחום שהוא, שקרים, הטעיות, הולכת שולל ודברי מרמה הנאמרים במטרה לרמות את הזולת. בבסיס כל שקר עומדת הכוונה לרמות את הזולת. אפשר לשקר במבט, במחוות יד ובהבעת פנים, באותה יעילות כמו בעזרת מילים. כל הגזמה מכוונת, כל רמיזה או הערה הנאמרת כדרך אגב, כל גניבת דעת שנועדה ליצור רושם מוטעה או מוגזם, כולל מתן עובדות בדרך שנועדה להוליך שולל את הזולת - מהווים רמאות. דיבר זה אוסר על כל ניסיון לפגוע בשמו הטוב של הזולת באמצעות תיאור מסולף, העלאת השערה או הוצאת דיבה, רכילות והשמצה. אפילו הסתרה מכוונת של האמת עלולה להזיק לזולת, והדבר מהווה חילול של הדיבר התשיעי.

״לא תחמוד, בית רעך; לא תחמד אשת רעך, ועבדו ואמתו ושורו וחמורו, וכל, אשר לרעך.״

הדיבר העשירי קולע ללב כל החטאים, ואוסר על תשוקה אנוכית שממנה נובע מעשה החטא. אדם המציית למצוות ה׳, שאינו מתמכר לתאוות אסורות, ואפילו נמנע מלחמוד בליבו את אשר לזולת, לא יחטא בעבירות שבין אדם לרעהו.

כאלה היו החוקים הקדושים של עשרת הדיברות, שניתנו מפי הגבורה בקרב קולות רעמים ולהבות אש. הם נלוו להתגלות הנפלאה של כבוד ה׳, בהוד ובתפארת שאפפו את גבורתו, גבורת המחוקק הנשגב והשמיימי. ה׳ ליווה את מתן התורה בהתגלות גבורתו ותהילתו, כדי שעמו לא ישכח לעולם את המחזה המרהיב, וכדי שתיחקק בליבם יראת כבוד עמוקה למעניק התורה, בורא השמיים והארץ. ה׳ אף עתיד להראות לכל בני האדם את קדושתה, חשיבותה ונצחיותה של תורתו.

אימה גדולה נפלה על בני ישראל שחזו בהר העשן ושמעו את הקולות. העוצמה הנוראה שיצאה מפי הגבורה הייתה הרבה יותר מכפי שלבותיהם הרועדים יכלו לשאת. שכן, כאשר הוצגה בפניהם תורת הצדק הנשגבת של אלוהים, הם נוכחו יותר מאי פעם בטבעו המביש של החטא ובאשמתם שלהם, מנקודת מבטו של האל הקדוש. המוני העם שנרתעו אחורנית מן ההר ביראה ובפחד, זעקו אל משה: ״׳דבר אתה עמנו, ונשמעה; ואל ידבר עמנו אלוהים, פן נמות.׳ ויאמר משה אל-העם: ׳אל תיראו, כי לבעבור נסות אתכם, בא האלוהים; ובעבור, תהיה יראתו על פניכם, לבלתי תחטאו.׳״ אולם, העם המשיך לעמוד הרחק מן ההר והתבונן באימה במחזה, שעה ש״משה נגש אל-הערפל, אשר שם האלוהים.״

משכלם של בני העם, שהפך עיוור ומסואב בשל שנות העבדות הממושכות ועבודת האלילים, נבצר להעריך נכונה את העקרונות העמוקים הטמונים בעשרת הדיברות. כדי שהעם יבין את עשרת הדיברות לאשורם ויאכוף אותם, ניתנו לו חוקים נוספים, אשר המחישו ופרטו אותם. חוקים אלו נקראו משפטים, שכן הם נחקקו בידי הבינה והצדק האינסופיים; שופטי העם היו אמורים לשפוט על פיהם. שלא כמו עשרת הדיברות שניתנו קבל עם ועדה, המשפטים נמסרו למשה מאת ה׳ באופן אישי, והוא צווה להביאם בפני העם.

דיני העבדים היו החוקים הראשונים במשפטים הללו. בימי קדם נהגו לעיתים למכור את הפושעים לעבדות, על פי צו בית דין; במקרים אחרים, בעלי חוב נמכרו לעבדות בידי נושיהם. בנוסף, אנשים שחיו בעוני רב נאלצו לעיתים למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות. אולם, על פי דיני העבד העברי, לא ניתן למכור אדם עברי לעבדות לכל חייו. תקופת עבדותו מוגבלת לשש שנים בלבד; בשנה השביעית עליו לצאת לחופשי. שיעבוד עבדים לא עבריים מבטן ומלידה הותר, אולם גם כאן חלה חובה חמורה לשמור על חייהם ועל גופם. רצח של עבד נחשב כעבירה ברת עונשין. פגיעה בגופו של עבד בידי אדונו, אפילו אם מדובר רק באובדן שן, תזכה אותו בחירותו. על גניבת אדם, רצח בכוונה תחילה, ומרד נגד סמכות הורית הוטל עונש מוות.

בני ישראל יצאו זה מכבר מעבדות לחירות. עתה, כאשר הם עצמם יהיו בעלי עבדים, התורה הורתה להם לא להתעמר בעבדיהם או לנגוש בהם, כפי שנוגשיהם המצרים נהגו בהם. הזיכרון המר של השעבוד אמור לאפשר להם לשים את עצמם בנעליהם של עבדיהם, ולנהוג כלפיהם במידת החסד והרחמים. היינו, לנהוג בזולת כפי שהם חפצים שינהגו בהם.

דגש מיוחד הושם על שמירת זכויותיהם של האלמנות והיתומים; העם צווה לנהוג בהם ברחמים, בשל מצבם הקשה וחוסר הישע שלהם. ה׳ הכריז: ״כל אלמנה ויתום, לא תענון. אם ענה תענה אותו, כי אם צעוק יצעק אלי, שמע אשמע צעקתו. וחרה אפי, והרגתי אתכם בחרב; והיו נשיכם אלמנות, ובניכם יתומים.״ העם אף צווה להגן על הגרים - הנוכרים שנילוו לישראל בדרכם במדבר, מפני כל עוולה או דיכוי: ״וגר לא תונה, ולא תלחצנו: כי גרים הייתם, בארץ מצרים.״

חל איסור על לקיחת נשך (ריבית) מן העניים. התורה אף מצווה להשיב לעני לפני שקיעת החמה את בגדו או את שמיכתו, שנלקחו ממנו כעירבון. אדם שנאשם בגניבה חייב להחזיר פי שניים ממה שגנב. העם צווה לכבד את השופטים והמנהיגים, ואילו השופטים הוזהרו לא להטות את הדין, להתרחק מדבר שקר, לא לתמוך במעשי עוול ולא לקבל שוחד. הלשנה, עלילת שווא והוצאת דיבה נאסרו, והעם צווה לנהוג בחסד, אפילו כלפי אויבים אישיים.

החובה הקדושה של שמירת השבת הוזכרה שוב באוזני העם. בנוסף, נקבעו חגים ומועדים שיחוגו מדי שנה, ובהם שומה על כל הזכרים בישראל להתאסף לפני ה׳ ולהביא לפניו זבחי תודה ואת ראשית ביכורי אדמתם, מתת חסדי ה׳. תכליתם של כל החוקים הללו הוצהרה במפורש: הם לא נבעו מתוך גחמה רגעית של ריבונות שרירותית, אלא ניתנו לתועלתו ולרווחתו של עם ישראל. ה׳ הצהיר: ״והייתם לי קדושים.״ היינו, ראויים להכרה מידי אל קדוש.

משה נדרש לתעד את החוקים והמשפטים הללו, אשר מבארים ומפרטים את עשרת הדיברות. כמו כן, הוא נדרש לנצור אותם בחרדת קודש בתור הבסיס לחוקת האומה, ותנאי להתגשמות הבטחות ה׳ לעמו.

עתה מסר ה׳ לעמו את הדברים הבאים: ״וזה אנוכי שלח מלאך, לפניך, לשמרך, בדרך; ולהביאך, אל המקום אשר הכנתי. השומר מפניו ושומע בקולו, אל תמר בו: כי לא ישא לפשעכם, כי שמי בקרבו. כי אם שמוע תשמע, בקולו, ועשית, כל אשר אדבר - ואיבתי, את אויביך, וצרתי, את צורריך.״ במרוצת נדודיהם של בני ישראל שימש המשיח - ששכן בעמוד הענן ובעמוד האש - כמנהיג העם. שעה שניתנו לעם סמלים שרמזו על הגואל העתיד לבוא כבשר ודם, שרתה עימם מהותו הרוחנית של הגואל עצמו, שמסר למשה את חוקיו בעבור העם, הנהיג את העם, ושימש כערוץ היחיד לחסדו של ה׳ אל עמו.

לאחר רדתו מן ההר, ״ויבא משה, ויספר לעם את כל דברי יהוה, ואת, כל המשפטים; ויען כל העם קול אחד, ויאמרו: ׳כל הדברים אשר דבר יהוה, נעשה.׳״ לאחר שהעם התחייב לעשות כמצוות ה׳, משה העלה על הכתב את ההתחייבות הזו לצד כל צווי האל, שאותם התחייב העם לקיים.

לאחר מכן נערך טקס כריתת הברית. משה הקים מזבח לרגלי ההר, והציב לצידו ״שתים עשרה מצבה, לשנים עשר שבטי ישראל״ בתור עדות לקבלת העם את תנאי הברית. אז העלו נערי ישראל, שנבחרו לשרת ככוהנים, עולות וזבחים לה׳.

לאחר שמשה הזה מדם הקורבנות על המזבח, ״ויקח [את] ספר הברית, ויקרא באוזני העם.״ לאחר ששב וחזר בחגיגיות על תנאי הברית, היו כל בני ישראל חופשיים לבחור אם לציית להם, אם לאו. תחילה הם הבטיחו לציית לקולו של ה׳. אך כאשר עשו זאת, התחייבו לשמור את המצוות קודם שיידעו מה הן. אך עתה הם שמעו במו אוזניהם את תורת ה׳; עקרונותיה פורטו אחד אחד, למען יידעו את כל תנאי הברית לאשורם. שוב השיב העם פה אחד: ״כל אשר דבר יהוה נעשה תשמע.״ לאחר מכן, ״ככלות משה לומר לכל העם כל מצוה לפי התורה, לקח את דם העגלים והשעירים... וזרק אותם על הספר ועל כל העם, באמרו: ׳הנה דם הברית אשר צוה אתכם אלוהים.׳״ (אל העברים ט:19, 20).

עתה נדרשו מנהיגי העם לערוך את ההכנות לקראת כינונו המלא של העם הנבחר בראשות ה׳. משה קיבל את הצו: ״עלה אל יהוה, אתה ואהרון נדב ואביהוא, ושבעים, מזקני ישראל; והשתחויתם, מרחוק. ויגש משה לבדו אל יהוה.״ בשעה שהעם השתחווה לה׳ לרגלי ההר, נקראו נבחרי העם לעלות בכיוון ראש ההר. שבעים הזקנים היו אמורים לסייע למשה בהנהגת ישראל; לכן ה׳ האציל עליהם מרוחו, ואף חלק להם כבוד כאשר התיר להם לחזות בכבודו ובגבורתו הנשגבים. ״ויראו, את אלוהי ישראל; ותחת רגליו, כמעשה לבנת הספיר, וכעצם השמים, לטהר.״ הם לא ראו את האלוהות, אך זכו לחזות בכבוד ה׳. בעבר הם לא יכלו לשאת מחזה כזה מבלי להינזק; אך עתה עוררה בהם התגלות גבורת ה׳ יראת כבוד שהביאה אותם לידי חרטה על חטאיהם; עתה הם הגו בתהילתו, בטוהרתו, ובחסדו של ה׳, ואף זכו להתקרב אל האלוהים בו הגו. עתה נקרא משה לפגוש את ה׳. ״ויקם משה, ויהושע משרתו,״ ושניהם עלו אל ההר. טרם צאתם לדרך, מינה משה את אהרון, חור והזקנים למלא את מקומו בהנהגת העם בעת היעדרו. ״ויעל משה, אל ההר; ויכס הענן, את ההר וישכן כבוד יהוה על הר סיני.״ הענן כיסה את ההר במשך שישה ימים כאות לשכינת ה׳, אך טרם התרחשה התגלותו של ה׳ או של רצונו. בעת הזו חיכה משה עד אשר ייקרא להתייצב בנוכחות השכינה. הוא צווה: ״עלה אלי ההרה, והיה שם.״ על אף שאמונתו וסבלנותו נבחנו, הוא לא עייף מן הציפייה ולא נטש את משמרתו. ימי הציפייה הללו היו בעבורו תקופה של הכנה ועריכת חשבון נפש. אפילו עבד ה׳ זה, אהוב האל, לא היה מסוגל להתקרב מיד אל השכינה ולשאת את התגלות כבוד ה׳. שישה ימים נדרשו לו כדי להקדיש את עצמו לאלוהים בעזרת עשיית חשבון נפש, הגות ותפילה, עד שהיה מוכן למפגש פנים אל פנים עם בוראו.

ביום השביעי, יום השבת, קרא ה׳ אל משה מתוך הענן, וזימן אותו להיכנס לתוך הענן. הענן הכבד נפער לעיני כל בני ישראל, וכבוד ה׳ פרץ ממנו כאש אוכלה.

״ויבא משה בתוך הענן, ויעל אל ההר; ויהי משה, בהר, ארבעים יום, וארבעים לילה.״

ארבעים הימים שבהם התעכב משה על ראש ההר לא כללו את ששת ימי ההכנה. במהלך שישה ימים אלו שהה יהושע עם משה. הם אכלו בצוותא מן המן ושתו מן ״הנחל, הירד מן־ההר.״ אולם יהושע לא נכנס אל תוך הענן בלוויית משה. הוא נותר בחוץ וחיכה לשובו של משה, ובפרק זמן זה המשיך לאכול ולשתות. אך משה צם ארבעים יום וארבעים לילה.

במהלך שהותו על ההר קיבל משה הנחיות לבניית המשכן, שבו תתגלה השכינה באופן מיוחד. ה׳ ציווה: ״ועשו לי, מקדש; ושכנתי, בתוכם.״ (שמות כה:8). עתה שב ה׳ וציווה בפעם השלישית על שמירת השבת. הוא הכריז על אודות השבת: ״ביני, ובין בני ישראל, אות הוא, לעולם,״ - ״לדעת, כי אני יהוה מקודשכם. ושמרתם, את השבת, כי קודש הוא, לכם... כי כל העשה בה מלאכה, תכרתה הנפש ההוא מקרב עמיה.״ (שמות לא: 17, 13, 14). זה עתה ניתנו הוראות לבניית המשכן לשם עבודת ה׳. מתוך הזדקקותו הגדולה של העם למקום של פולחן, וכן משום שבניית המשכן נועדה לכבוד ה׳, היו בני ישראל עלולים להסיק כי אלוהים יסלח להם אם יעסקו בבניית המשכן בשבת. לכן ה׳ הזהיר אותם מראש כדי להגן עליהם מפני משגה זה. אפילו קדושתה ודחיפותה של עבודת הקודש למען ה׳, לא הייתה אמורה לגרום להם לחלל את קדושת השבת.

מעתה ואילך עמדו בני ישראל ליהנות מנוכחת השכינה בקרבם. שכן ה׳, מלכם, ישרה תמיד בקרבם, ככתוב: ״ושכנתי, בתוך בני ישראל; והייתי להם, לאלוהים.״ ״ונעדתי שמה, לבני ישראל; ונקדש, בכבדי.״ (שמות כט:45, 43). זו הייתה ההבטחה שניתנה למשה. לוחות הברית שהכילו את עשרת הדיברות (שנחקקו באצבע אלוהים על פני שני לוחות אבן, ושימשו כאות לסמכות האל והתגלמות לרצונו), נמסרו לידי משה (דברים ט:10׳ שמות לב:15, 16). זאת כדי שיוצבו בקדושת המקודש, שלאחר בנייתו ישמש בית המקודש של העם.

מאומה של עבדים רוממו בני ישראל מעל כל האומות וזכו למעמד של עם סגולה - עמו הנבחר של מלך מלכי המלכים. ה׳ הבדיל אותם מכל העמים כדי להפקיד בידיהם פיקדון קדוש. הוא העניק להם את הזכות להיות נוצרי תורתו, ותיכנן לשמר ולהפיץ באמצעותם את הידע על מהותו הקדושה בקרב האנושות. בדרך זו יזרח אור השמיים על העולם הזה האפוף אפלה, וייצא קול שיפציר בכל העמים לנטוש את עבודת האלילים ולעבוד את האלוהים החיים. אם בני ישראל ישמרו את הפיקדון שהופקד בידם בנאמנות, תהיה להם השפעה כבירה על העולם כולו. אלוהים יגונן עליהם וירוממם מעל פני כל האומות. אורו וחוכמתו יתגלו באמצעותם, והם יחיו תחת שלטונו הקדוש, כמופת לעליונותה של עבודת ה׳ מעל עבודת האלילים.

מעשה העגל בחורב

פרק זה מבוסס על שמות לב׳ עד לד׳

תקופת היעדרותו של משה הייתה עת של ציפייה וחשש לישראל. העם ידע כי משה עלה אל ההר בחברת יהושע, ונכנס אל תוך הענן הכבד שנגלה לעיניהם מן הערבה. הענן אפף את פסגת ההר, שהוארה מעת לעת בברקים שהבזיקו מכבוד ה׳. בני העם ציפו בכיליון עיניים לשובו של משה. מכיוון שהתרגלו לדמויות הגשמיות שסימלו את האלוהות בפולחן המצרי, הם התקשו לבטוח באל בלתי נראה. במדבר הם למדו להסתמך על משה ואמונתם התחזקה. עתה, משה נלקח מקרבם. הימים והשבועות נקפו, והוא טרם חזר. למרות שענן ה׳ נגלה עדיין לעיניהם, רבים במחנה האמינו כי מנהיגם נטש אותם, או הושמד באש אוכלה.

תקופת הציפייה לשובו של משה העניקה לעם הזדמנות להגות בתורת ה׳, ולהכין את לבבם לקראת התגלויות נוספות של אלוהים. היה בידם שפע של זמן לעשות זאת; אילו ביקשו לקבל תובנות רבות יותר למצוות ה׳, תוך הכנעת לבבם לפניו, הם לא היו באים בפני פיתוי. אך הם לא נהגו כך. במהרה הם הפכו אדישים, רשלנים ומופקרים. מצב זה שרר במיוחד בקרב ההמונים שנלוו לעם, אותו ״ערב רב.״ הללו היו חסרי סבלנות וביקשו לצאת מייד לדרך אל הארץ המובטחת - ארץ זבת חלב ודבש. הארץ הטובה ורחבת הידיים הובטחה להם רק בתנאי שיצייתו לה׳, אך הדבר פרח מזיכרונם. היו בקרבם אנשים שהציעו לשוב למצרים, אך בלא הבדל אם העם יתקדם לעבר כנען או ישוב למצרים, ההמונים היו נחושים בדעתם לא לחכות עוד למשה.

בהיעדרו של המנהיג התעצמה תחושת חוסר האונים בקרב העם, והם שבו ודבקו באמונותיהם הטפלות. בקרב אותו ״ערב רב״ קמו אנשים שהיו הראשונים שהביעו חוסר סבלנות והתמרמרות. הם אלה שהפכו למנהיגי הכפירה, שהובילה ליצירת עגל הזהב. השור או העגל היו אחדים מהדמויות שסימלו את אלוהי המצרים; בהתאם להצעתם של עובדי האלילים שסגדו במצרים לבעלי חיים אלו, בני ישראל יצרו עתה עגל זהב וסגדו לו. העם ביקש לעצמו דמות אלוהית שתדריך אותו ותשמש תחליף למשה. אולם אלוהים לא הציג את עצמו מעולם בדמות כלשהי, ואף אסר על עשיית כל פסל ותמונה למטרות פולחן. הנסים הכבירים שהתחוללו במצרים ובים סוף נועדו לחזק את אמונת העם בה׳, כאל האמת היחיד - האלוהים רב הכוח והבלתי נראה, שומר ישראל. כמיהת העם להתגלות נראית לעין סופקה בדמות עמוד הענן ועמוד האש אשר הנחו את צבאות ישראל, וכן בהתגלות שכינת ה׳ על הר סיני. אך על אף שעמוד ה׳ עדיין הלך לפניהם, הם הפנו עורף לה׳, שבו בלבבם אל אלילי מצרים וראו בעגל הזהב סמל לתהילת האל הבלתי נראה!

בהיעדרו של משה מונה אהרון להנהיג את העם. המון רב נקהל סביב אוהלו ותבע ממנו: ״עשה לנו אלוהים אשר ילכו לפנינו, כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים, לא ידענו מה היה לו.״ ענן ה׳, כך הם טענו, אשר הנחה אותם עד כה, נח עתה על ההר לצמיתות; הוא לא ישוב וינחה את מסעותיהם. הם זקוקים לדמות אלוהית במקומו. והיה אם יחליטו לשוב מצריימה, כפי שהוצע להם, הם יישאו חן וחסד בעיני המצרים כאשר יישאו לפניהם את עגל הזהב, שכן בדרך זו יפגינו לעיני הכול כי הוא הוא אלוהיהם.

משבר כזה דרש אדם תקיף, החלטי ואמיץ, אדם ללא חת; אדם אשר רומם את כבוד אלוהים הרבה מעבר לביטחונו האישי, לאהדה שזכה לה, ואפילו לחייו שלו. אך אהרון, המנהיג הנוכחי של ישראל, לא היה אדם כזה. הוא מחה קלושות על דרישת העם, אך ההססנות והפחדנות שהפגין ברגע המכריע הפכו אותם נחושים יותר. הרעש וההמולה הלכו וגברו. נראה שטירוף עיוור ולא הגיוני אחז בהמונים. אחדים נותרו נאמנים לברית עם ה׳, אך הרוב הצטרפו למעשה הכפירה. המעטים שניסו להוקיע את עשיית הצלם בטענה כי זוהי אלילות, הותקפו בגסות, ובתוך המהומה והמבוכה קיפחו לבסוף את חייהם.

אהרון חשש לביטחונו שלו; במקום להגן באצילות על כבוד האלוהים, הוא נכנע לתביעות ההמון. הצעד הראשון שנקט היה להורות לעם להסיר את תכשיטי הזהב, לאספם ולהביאם אליו. הוא קיווה שגאוותם תגרום להם לסרב לוותר עליהם. אך הם ויתרו בלב חפץ על תכשיטיהם ונזמי הזהב שלהם, ואהרון יצק מהם עגל בדמות אחד מאלילי מצרים. בני העם הכריזו:״ אלה אלוהיך ישראל, אשר העלוך מארץ מצרים!״ אהרון נהג באופן שפל ונקלה כאשר התיר את חילול השם, אך הוא הגדיל לעשות. כאשר נוכח בשביעות רצונו של העם מעגל הזהב, הוא בנה מזבח לפניו וקרא: ״חג ליהוה מחר!״ הכרזתו בושרה בקרב המחנה כולו באמצעות תרועות השופרות. ״וישכימו, ממחרת, ויעלו עלות, ויגשו שלמים; וישב העם לאכול ושתו, ויקומו לצחוק.״ במסווה של ״חג לה׳״, התמכר העם לאכילה, לשתייה ולמעשי הוללות חסרי רסן.

בימינו, אהבת התענוגות מוסווית לעיתים קרובות על ידי יראת שמיים, לכאורה.

על פי הכתוב ישנם מאמינים שהם ״לכאורה בעלי יראת שמים!״. דת המאפשרת לבני האדם להתמסר לתאוותיהם ולהתמכר לסיפוק חושיהם בשעת ביצוע טקסי פולחן, מסבה עונג להמונים, ממש כשם שפולחן העגל הסב הנאה לבני ישראל. בימינו ישנם עדיין אנשים נוחים להשפעה כמו אהרון. כאשר הללו יחזיקו בעמדות מפתח בקהילה, הם ייכנעו לתשוקות ההמונים הסוררים, ובדרך זו יעודדו אותם לחטוא.

ימים ספורים בלבד חלפו מן היום בו כרתו בני ישראל ברית עם ה׳, ונשבעו בחגיגיות לציית לקולו. הם עמדו רועדים ומלאי יראה לפני ההר והקשיבו לדברי ה׳: ״לא יהיה לך אלוהים אחרים, על פני.״ כבוד ה׳ ריחף עדיין על הר סיני לעיני העדה כולה; אך הם פנו עורף לה׳ וחיפשו לעצמם אלוהים אחרים. ״יעשו עגל בחרב; וישתחוו, למסכה. וימירו את כבודם; בתבנית שור, אוכל עשב.״ (תהילים קו:19, 20). האם תיתכן כפיות טובה גדולה מזו? האם ייתכן חילול בוטה יותר של כבוד ה׳, של האל אשר התגלה בפניהם כאב רחמן וכמלך מלכי המלכים?!

למשה השוהה על ההר נודע על הכפירה שפשטה במחנה. ה׳ הורה לו לשוב אל העם ללא דיחוי: ״לך רד, כי שחת עמך, אשר העלת מארץ מצרים.״ אלוהים היה יכול לעצור את הכפירה באיבה, אולם הוא המתין עד שהגיעה לשיאה. זאת כדי ללמד את עמו לקח באמצעות העונש שיטיל עליהם בשל בגידתם וכפירתם.

הברית שה׳ כרת עם עמו בוטלה, וה׳ הכריז באוזני משה: ״ועתה הניחה לי, ויחר אפי בהם ואכלם; ואעשה אותך, לגוי גדול.״ בני ישראל, במיוחד ה״ערב רב״ שנלווה אליהם, ינסו תמיד למרוד בה׳, ואף ימשיכו להתלונן נגד מנהיגם ולצער אותו בחוסר אמונתם ובעיקשותם. מבחינתו של משה, הנהגת העם אל הארץ המובטחת תהיה מבצע מפרך וניסיון קשה מנשוא. חטאיהם כבר שללו מהם את חסד ה׳, והצדק האלוהי דרש את השמדתם. לפיכך, ה׳ תיכנן להשמיד את העם ולהפוך את משה לגוי גדול.

״ועתה הניחה לי... ואכלם.״ אם אלוהים תיכנן להשמיד את העם, מי יוכל ללמד עליהם זכות ולהתחנן על חייהם? רק קומץ מנהיגים היו דבקים בצאן מרעיתם, במקום לעזוב את החוטאים לנפשם ולהניח להם לשאת את דינם! רק מנהיגים מעטים לא היו מחליפים בשמחה את העמל הרב, העול הכבד והקורבן העצום הכרוכים בהנהגת העם, אשר תוגמלו בכפיות טובה ובתרעומת, בעמדה של כבוד ובנוחות - בזמן שאלוהים בכבודו ובעצמו מציע להקל את העול המוטל עליהם.

אך משה הבחין בשביב של תקווה בקרב חרון אפו של ה׳ והסתייגותו מעמו. הוא למד מדברי ה׳ אליו: ״ועתה הניחה לי,״ כי אין בהם כדי לאסור על תפילת הפגעה. להפך, דברי ה׳ עודדו אותו להתפלל, שכן נרמז בהם כי דבר לא יציל את ישראל זולת תחינותיו של משה. וכי אם יפציר בה׳, אלוהים יחוס על בני עמו וישאירם בחיים.

״ויחל משה, את פני יהוה אלוהיו; ויאמר, למה יהוה יחרה אפך בעמך, אשר הוצאת מארץ מצרים, בכוח גדול וביד חזקה.״

דברי ה׳ למשה רמזו על התכחשות לעמו. הוא דיבר עליהם באוזני משה בתור: ״עמך, אשר העלית מארץ מצרים.״ אך בענוותו, כפר משה בהיותו מנהיג ישראל. הוא טען כי העם אינו שלו, אלא עמו של ה׳. הוא שב והדגיש: ״עמך, אשר הוצאת מארץ מצרים, בכוח גדול וביד חזקה.״ ואז ניסה לשכנע את ה׳ לשוב מחרון אפו, באומרו: ״למה יאמרו מצרים לאמור, ברעה הוציאם להורג אותם בהרים, ולכלתם, מעל פני האדמה?״

במהלך החודשים הספורים שחלפו מאז יציאת ישראל ממצרים, התפשטה בקרב עמי האזור הבשורה הנשגבת על אודות גאולת ישראל. פחד גדול נפל על העמים עובדי האלילים, הכול ציפו לראות מה אלוהים יחולל בעבור עמו. אילו ישראל תושמד עתה, אויביה ינצחו וכבוד ה׳ יחולל. המצרים יטענו כי צדקו בהאשמותיהם: במקום שה׳ יוביל את עמו למדבר כדי שיעלו קורבנות לכבודו, כמובטח, הוא גרם להם להיטבח כקורבן. אויבי ישראל לא היו מביאים בחשבון את חטאי ישראל. מבחינתם, אילו יושמד העם שאלוהים כיבד ורומם, הדבר ימיט חרפה על שמו. לפיכך, כמה גדולה האחריות שנחה על כתפי האנשים שרוממו וזכו לכבוד מידי ה׳, וזאת כדי לרומם את שמו ולעשותו לתהילה בקרב הארץ! לכן, שומה עליהם להישמר מכל משמר פן יחטאו, שכן אז יאלצו לשאת את משפטיו, וימיטו חרפה על שמו בקרב הכופרים!

כאשר משה התחנן בפני ה׳ בעבור ישראל התפוגגה ביישנותו, וזאת בשל אהבתו העזה לעמו ודאגתו כלפיהם. עד כה שימש כלי שרת בידי ה׳ לביצוע ניסים רבים בעבורם. עתה, נעתר הקדוש ברוך הוא לתחינותיו של משה, ונענה לתפילתו שלא היה בה שמץ של אנוכיות. אלוהים בחן את עבדו; הוא בחן את נאמנותו ואת אהבתו כלפי העם הסורר וכפוי הטובה הזה, ומשה עמד במבחן באצילות. התעניינותו בבני ישראל לא נבעה ממניע אנוכי. שגשוג עמו הנבחר של ה׳ עמד נגד עיניו והיה קרוב יותר ללבו מאשר כבוד אישי או זכויות שינחל בתור אב לאומה גדולה כל כך. אלוהים היה שבע רצון מנאמנותו של משה, מתמימות ליבו ומיושרו, ולכן הפקיד בידיו את המשרה הנכבדת של רועה נאמן, אשר ינחה את ישראל אל הארץ המובטחת.

כאשר משה ויהושוע ירדו מן ההר בעוד משה נושא בידיו את שני ״לוחות העדות,״

הם שמעו את הקולות ההומים של ההמון הנסער, שהעידו ללא ספק על המולה גדולה בקרבם. המחשבה הראשונה שחלפה בראשו של יהושע, איש המלחמה, הייתה שמדובר במתקפת אויב על המחנה. הוא אמר למשה: ״קול מלחמה, במחנה.״ אך משה הבין את פשר המהומה לאשורה. הקול לא היה קול מלחמה אלא קולות של שמחה והילולה. הוא אמר ליהושוע: ״אין קול ;ענות גבורה, ואין קול, ענות חלושה; קול ענות, אנוכי שמע.״

כאשר קרבו אל המחנה, הם חזו בבני העם צועקים ורוקדים, משולהבים סביב עגל הזהב. המחזה נראה כהילולה של עובדי אלילים, וכחיקוי לחגי האלילות של מצרים. כמה שונה היה הדבר מעבודת ה׳, הנעשית ביראת כבוד וברצינות! רגשותיו של משה הציפו אותו. זה מכבר הוא שרה בנוכחות כבוד ה׳, ועתה, על אף שהוזהר מראש על המתרחש במחנה, לא היה מוכן למחזה הנורא שהעיד על שפל המדרגה של ישראל. הוא רתח מזעם. משה רצה להפגין את התיעוב שחש כלפי חטאם, ולכן השליך מידיו את לוחות הברית ושיבר אותם לעיני העם כולו. מעשה זה סימל את הפרת הברית שישראל כרתה עם אלוהים; עתה שבר אלוהים את בריתו עם עמו.

משה נכנס אל המחנה, חלף על פני קבוצות המורדים, אחז בעגל הזהב והשליכו לאש. אז טחן אותו לאבקה, ולאחר שזרה אותה על פני מי המעיין שנבע מן ההר, הורה לעם לשתות מן המים. בדרך זו נגלתה אפסותו המוחלטת של האליל שהעם סגד לו.

המנהיג הדגול זימן אליו את אחיו הסורר, דיבר אליו קשות ודרש לדעת: ״מה עשה לך העם והזזה?״ אהרון ניסה להצטדק וסיפר לו על מחאת ההמונים. הוא טען כי אילו לא היה נענה לדרישתם, הם היו הורגים אותו. הוא השיב למשה: ״אל יחר אף אדוני; אתה ידעת את העם, כי ברע הוא. ויאמרו לי, עשה לנו אלוהים, אשר ילכו לפנינו: כי זה משה האיש, אשר העלנו מארץ מצרים, לא ידענו, מה היה לו. ואמר להם למי זהב, התפרקו ויתנו לי; ואשלכהו באש, ויצא העגל הזה.״ אז ביקש אהרון לגרום למשה להאמין כי נס התחולל בקרבם - הזהב הושלך אל האש, וכוח עליון הפך אותו לעגל. אך הצטדקויותיו וחצאי האמת שלו היו ללא הועיל. משה ראה בו, ובצדק, את מנהיג הכופרים.

העובדה שאהרון זכה עד כה לכבוד ולברכת ה׳ ורומם מעל העם, היא זו שהפכה את חטאו נתעב כל כך. אהרון שהיה ״קדוש יהוה״ (תהילים קו:16), יצר במו ידיו את עגל הזהב והכריז על יום חג. הוא, אשר מונה כדוברו של משה, שעליו העיד אלוהים בכבודו ובעצמו: ״ידעתי, כי דבר ידבר הוא״ (שמות ד:14), לא הצליח להניא את עובדי האלילים ממרי נגד השמיים. הוא, שבאמצעותו הביא ה׳ שפטים גדולים על המצרים ועל אלוהיהם, שמע בלי הנד עפעף את ההכרזה שיצאה מפי העם לפני עגל הזהב: ״אלה אלוהיך ישראל, אשר העלוך מארץ מצרים!״ הוא, אשר שהה עם משה על ההר, חזה בכבוד ה׳, ונוכח כי כבוד ה׳ לא יתגלה לעולם בדמות אלילית, המיר במו ידיו את כבוד ה׳ בדמות עגל. הוא, אשר ה׳ הפקיד בידיו את הנהגת העם בהיעדרו של משה, התיר ועודד את מרי העם. לכן, ״ובאהרן, התאנף יהוה מאד - להשמידו.״ (דברים ט:20). אך ה׳ נענה לתפילת ההפגעה של משה בעבור אהרון, והשאירו בחיים. אהרון התחרט בלב מושפל על חטאו הכבד, וה׳ שב והיטה לו את חסדו.

אילו היה לאהרון את האומץ לצדד בצדק בכל מחיר, מבלי להתחשב בתוצאות, היה ביכולתו למנוע את הכפירה שפשטה בעם. אילו דבק בה׳, אילו סיפר לעם על הסכנות בסיני, אילו הזכיר להם את הברית הקדושה שכרתו עם ה׳ ואת מחויבותם לציית לתורתו, הוא היה גודע את הרוע באיבו. אך היענותו למילוי תשוקות ההמון וביצוע תוכניתם בביטחון, בשלווה ובנחת, חיזקו ועודדו אותם להרחיק לכת בחטאם, הרבה מעבר למה שאי פעם עלה על דעתם.

העימות של משה עם המורדים, לאחר שיבתו למחנה, תוכחותיו הקשות והזעם שהפגין כאשר שבר את לוחות הברית, עמדו בניגוד גמור לנועם דבריו ולהתנהגותו הנינוחה של אחיו. לכן, אהדת העם הייתה נתונה לאהרון. כדי להצדיק את עצמו, את חולשתו שהתבטאה בכניעה לתביעתם, הטיל אהרון את האשמה על העם; אך חרף זאת, הם היו מלאי התפעלות והערצה מאופיו העדין והנוח ומאורך רוחו. אולם אלוהים רואה את הדברים בשונה מבני האדם. רוחו הכנועה של אהרון ותשוקתו להשביע רצון, עיוורו את עיניו לחומרת החטא שהתיר לעם לבצע. הדרך בה נקט כאשר עודד את ישראל לחטוא, עלתה במחיר חייהם של אלפים. התנהלותו עמדה בניגוד גמור לדרכו של משה, שביצע בנאמנות את משפטי ה׳, והוכיח כי טובת ישראל יקרה לליבו יותר מחייו שלו, מהשגת כבוד, הצלחה ושגשוג.

בעיני ה׳, אין חטאים חמורים יותר מאלה המעודדים את בני האדם לעשות את הרע. אלוהים חפץ שעבדיו יגלו את נאמנותם כלפיו כאשר יוכיחו את בני האדם על חטאיהם בכל עת, כואב ככל שיהיה צעד זה. אנשים העוסקים בשליחות אלוהית אינם אמורים להיות עבדים חלשים ונוחים להשפעה. אל להם לשאוף להיות מורמים מעם. אל להם להימנע מביצוע מטלות לא נעימות. שומה עליהם לבצע את השליחות שהוטלה עליהם מאת ה׳ בכל ליבם ומאודם, ובנאמנות מתמדת.

על אף שאלוהים נענה לתפילת משה והציל את ישראל משמד, היה עליו להעניש אותם על חטאם ביד קשה. אלמלא נגדעו באיבם פריקת העול וההפקרות של העם שגובו בידי אהרון, הרשע היה הולך וגובר, עד שהיה ממיט על העם חורבן מוחלט. יש לגדוע את הרוע באיבו במלוא החומרה. בעומדו בשערי המחנה, קרא משה אל העם: ״?(י ליהוה אלי!״ בני העם שהתרחקו מן הכפירה הוזמנו להיענות לקריאת משה, לצדד בו ולהתייצב לימינו, ואילו החוטאים ששבו בתשובה נקראו להתייצב לשמאלו. ואכן, העם ציית למצוותו. התברר כי שבט לוי לא נטל חלק בעבודת האלילים. בקרב יתר השבטים נמצאו רבים שעל אף שחטאו, הביעו חרטה ושבו בתשובה. אך קבוצה גדולה מאותו ״ערב רב״, אשר הסיתה את העם למעשה העגל, התמידה במריה בעיקשות. משה פנה אל האנשים שלא פשעו בחטא האלילות, אשר ניצבו עתה לימינו, ואמר להם: ״כה אמר יהוה אלוהי ישראל״. אז הוא הורה להם לחגור את חרבותיהם ולהרוג את בני העם שהתמידו במרים. ״ויפל מן העם ביום ההוא, כשלושת אלפי איש.״ הפקודה בוצעה באופן גורף. מבצעיה לא נשאו פנים לקרובים, ידידים או בני המעלה. בדרך זו הושמדו מנהיגי החוטאים, אך בני העם ששבו בתשובה והכניעו את לבבם לפני ה׳ נותרו בחיים.

האנשים שביצעו את העונש הנורא מאת ה׳ פעלו תחת סמכות אלוהית. הם הוציאו אל הפועל את משפטו של מלך מלכי המלכים. שומה על בני האדם להיזהר שמא ישפטו וירשיעו את אחיהם מתוך העיוורון הרוחני שהם לוקים בו; אך כאשר אלוהים מורה להם לבצע את משפטו ולהוציא אל הפועל את העונש שהטיל על החטא, עליהם לציית לו. האנשים שביצעו את המשימה הקשה הזו, הפגינו את התיעוב שחשו כלפי המרי ועבודת האלילים. הם הקדישו את כל מאודם לשירות ה׳, האל האחד והיחיד. ה׳ הוקיר את נאמנותם והרעיף ברכה מיוחדת על שבט לוי.

בני ישראל אשמו בבגידה נגד מלך מלכי המלכים, שהרעיף עליהם שפע של ברכות וטובות, זאת לאחר שהתחייבו מרצונם לציית לו. כדי לשמור על שלטון ה׳ עלה הצורך להעניש את הבוגדים. אולם גם כאן התגלה חסד האלוהים. בשעה שה׳ הגן על תורתו וחוקיו, הוא העניק לכולם חופש בחירה והזדמנות לחזור בתשובה. רק בני העם שהתמידו במרים הושמדו.

העם היה חייב להיענש על חטאו. העונש אמור היה להוות עדות לגויים שסבבו את ישראל, על מורת רוחו של אלוהים מעבודת אלילים. משה, ששימש כלי שרת בידי ה׳ לביצוע דין הצדק בקרב החוטאים, היה חייב להשאיר אחריו עדות, המתארת את המחאה העזה של חלק מבני העם נגד הכופרים. מעתה ואילך, כל אימת שבני ישראל יוקיעו את האלילות שפשטה בקרב השבטים השכנים, ואויביהם יטענו כנגדם כי עם ישראל שקיבל את ה׳ כאלוהיו יצר את עגל זהב ועבד אותו בחורב - תודה ישראל באמת המחפירה, אך תצביע על גורלם הנורא של החוטאים, עדות לכך שחטאם לא התקבל ולא תורץ.

לא פחות מן הצדק האלוהי, חייב חסד ה׳ הטלת עונש על חטא חמור זה. אלוהים הוא מלכם ושומרם של עמו. הוא מצמית את בני האדם שהחליטו למרוד בו, וזאת כדי למנוע מהם להוביל אנשים נוספים אל אובדנם. כאשר אלוהים חס על חייו של קין, הוא הפגין בפני היקום כולו את ההשלכות של אי הטלת עונש. ההשפעה שנודעה לחייו ולתורתו של קין על צאצאיו הובילה להשחתת האנושות, דבר שחייב את השמדת העולם כולו במבול. תולדות הדור שקדם למבול מעידות כי חיים ארוכים אינם מהווים ברכה לחוטא; באורך רוחו הרב, אלוהים לא בלם את רשעותם של בני הדור ההוא. ואולם, ככל שחיי בני האדם היו ארוכים יותר, כך הם הפכו מושחתים יותר.

כך גם בנוגע לכפירה שפשטה בסיני. אלמלא הטיל ה׳ עונש מיידי על הכופרים, אותן השלכות היו נובעות בשנית. האדמה הייתה מושחתת כמו בימיו של נוח. אילו חס ה׳ על חייהם של החוטאים, הרעות שהיו באות לאחר מכן היו גדולות יותר מאלו שבאו בעקבות השארתו של קין בחיים. חסד ה׳ הסב סבל לאלפים, כדי לחסוך ממיליוני בני אדם את שבטו. כדי להושיע את הרבים חייב ה׳ להעניש את המעטים. זאת ועוד, לאחר שבני העם חדלו לשמור אמונים לאלוהים, הם שללו מעצמם את הגנתו. ללא מגן זה, האומה כולה הייתה חשופה בפני אויביה. אלמלא נגדע הרשע באיבו, העם היה הופך טרף קל לאויביו החזקים והרבים. העונש היה נחוץ לטובתה של ישראל, וכן כדי לשמש לקח לדורות הבאים, שילמדם להטיל עונש מידי על חוטאים. העונש אף מנע מהחוטאים להמשיך בסורם וחסך מהם צרות גדולות יותר. אילו חס ה׳ על חייהם, רוח המרי שהובילה אותם לחטוא נגדו הייתה נגלית בשנאה ובריבים שהיו מתגלעים בקרבם, וסופם שהיו משמידים איש את רעהו. באהבתו הרבה לעולם, לישראל ואפילו לחוטאים, הטיל ה׳ עונש מידי חמור על הכופרים.

אימה אחזה במחנה כולו כאשר העם נוכח בגודל פשעו. התעורר בקרבם החשש כי כל החוטאים יושמדו. רחמיו של משה נכמרו על עמו שעה שהבחין במצוקתם, והוא שב ועתר לה׳ בעבורם.

משה אמר אל העם: ״אתם חטאתם חטאה גדולה; ועתה אעלה אל יהוה, אולי אכפרה בעד חטאתכם.״ הוא שב אל ה׳ והתוודה על חטא העם: ״אנא, חטא העם הזה חטאה גדולה, ויעשו להם, אלוהי זהב. ועתה, אם תשא חטאתם; ואם אין, מחני נא, מספרך אשר כתבת.״ וה׳ השיב למשה: ״מי אשר חטא לי, אמחנו מספרי. ועתה לך נחה את העם, אל אשר דברתי לך - והנה מלאכי, ילך לפניך; וביום פקדי, ופקחתי עלהם חטאתם.״

תפילת ההפגעה של משה מעוררת אותנו להגות בספרי השמיים, המתעדים נאמנה את שמותיהם של כל בני האדם ואת מעשיהם, הטובים והרעים כאחד. בספר החיים כלולים שמותיהם של כל האנשים ששירתו אי פעם בקודש. כאשר אחדים מהם פנו עורף לה׳, התמידו במרים ובחטאם ונאטמו להשפעת רוח קודשו, שמותיהם נמחקו מספר החיים והם נידונו לאבדון. משה ידע מהו הגורל הנורא הצפוי לחוטא. עם זאת, אם ה׳ יחליט להעניש את בני ישראל ולמחות את שמם, משה חפץ ששמו יימחה יחד עם שמם, שכן לא יוכל לחזות במשפטי ה׳ על עמו שנגאל בחסד ה׳. תפילת ההפגעה של משה בעבור בני ישראל משקפת את מעשה הכפרה של המשיח בעבור בני האדם החוטאים. אך אלוהים לא הניח למשה לשאת את העונש במקום החוטאים, כפי שעשה המשיח. הוא אמר למשה: ״מי אשר חטא לי, אמחנו מספרי.״

בלב כבד וביגון רב קברו בני העם את מתיהם. שלושת אלפים איש נהרגו בחרב, ולאחר מכן פרצה מגפה בקרב המחנה. עתה התחוור להם כי שכינת ה׳ לא תנחה אותם עוד במסעותיהם. ה׳ הכריז: ״כי לא אעלה בקרבך, כי עם קשה עורף אתה - פן אכלך, בדרך,״ ואז הורה לעם: ועתה, הורד עדיך מעליך, וארעה, מה אעשה לך.״ אבל כבד שרר עתה במחנה. בהכנעה ובחרטה, ״ויתנצלו בני-ישראל את עדים, מהר חורב.״

בהנחיית ה׳ הורחק אוהל המשכן הזמני ״הרחק כין המחנה.״ הדבר היווה ראייה נוספת לכך ששכינת ה׳ לא תשרה עוד בקרב מחנה ישראל. מעתה ואילך, ה׳ יתגלה בפני משה, אך לא בפני עם סורר כזה. תוכחת ה׳ הורגשה במלוא חריפותה. ההמונים שהיכו על חטא ראו בכך צעד המבשר על אסון גדול יותר. האומנם הוציא ה׳ את משה מן המחנה כדי להשמידם כליל? אך תקוותם לא אפסה. על אף שמשה נטה את האוהל מחוץ למחנה, הוא קרא לו: ״אוהל מועד.״ בני העם שהתחרטו בכל ליבם וחפצו לשוב לה׳, הונחו לצאת מן המחנה ולהגיע אל האוהל, כדי להתוודות על חטאם ולהתחנן לחסד ה׳. כאשר שבו לאוהליהם, משה נכנס אל האוהל. העם ניצב איש בפתח אוהלו, מייחלים בציפייה מייסרת לסימן כלשהו להיעתרות ה׳ לתפילת ההפגעה של משה בעבורם. אם הקדוש ברוך הוא יואיל בחסדו להיוועד עם משה, הם יוכלו לקוות שה׳ לא ישמיד אותם כליל. כאשר עמוד הענן ירד וניצב בפתח אוהל מועד, בכו בני העם משמחה, ואז ״קם כל העם והשתחוו, איש פתח אהלו.״

משה הכיר היטב את העיוורון, העיקשות ודרכיו הנלוזות של צאן מרעיתו. הוא היה מודע לקשיים ולבעיות שעמדו בפניו. אך הוא למד כי כדי לשלוט על עמו, עליו לקבל את עזרת ה׳. הוא התחנן להתגלות ברורה יותר של רצון האלוהים, ואף ביקש להיווכח בנוכחות השכינה. הוא אמר לה׳: ״ראה אתה אומר אלי העל את העם הזה, ואתה לא הודעתני, את אשר תשלח עמי; ואתה אמרת ידעתיך בשם, וגם מצאת חן בעיני. ועתה אם נא מצאתי חן בעיניך, הודעני נא את דרכך, ואדעך, למען אמצא חן בעיניך; ראה, כני עמך הגוי הזה.״

ה׳ השיב למשה: ״פני ילכו, והנחותי לך.״ אך תשובה זו לא הניחה את דעתו של משה. הידיעה על התוצאות הנוראות שיבואו, אם ה׳ יניח לישראל להתמיד במרים ובקושי ליבם, העיקה על ליבו. הוא לא יכול היה לשאת את המחשבה שטובת אחיו לא תעמוד עוד נגד עיניו. הוא התפלל שה׳ ישוב ויטה את חסדו על עמו, וכי שכינתו תמשיך להנחות את העם במסעותיהם. הוא הפציר בה׳: ״אם אין פניך הולכים, אל

תעלנו מזה. ובמה יודע אפוא, כי מצאתי חן בעיניך ואני ועמך? הלוא, בלכתך עמנו; ונפלינו, אני ועמך, מכל העם, אשר על פני האדמה.״ ה׳ השיב למשה: ״גם את הדבר הזה אשר דברת אעשה: כי מצאת חן בעיני, ואדעך בשם.״ אך הנביא לא חדל מתחינותיו. כל תפילותיו נענו, אך הוא ערג לאות כביר יותר של חסד ה׳. עתה הוא ביקש מה׳ דבר שאיש לא ביקש מעולם: ״הראני נא, את כבדך.״

אלוהים לא פטר את בקשתו כחצופה. ברוב חסדו הוא השיב למשה: ״אני אעביר כל טובי על פניך.״ אף בן תמותה לא יוכל לחזות בכבוד ה׳ ללא מסווה, ולהישאר בחיים. אך משה זכה להבטחה כי יחזה בתהילת ה׳ ככל שיוכל לשאת. פעם נוספת הוא זומן לראש ההר. ואז, היד שיצרה את העולם, כף ידו של הבורא, ״המעתיק הרים, ולא ידעו״ (איוב ט:5), נטלה את יציר העפר הזה, את החסיד האמיץ הזה, והניחה אותו בנקרת הצור, עד אשר כבוד ה׳ וטובו חלפו על פניו.

התנסות זו - ומעל לכל ההבטחה ששכינת ה׳ תסוכך עליו ותשרה עימו - העניקה למשה את הוודאות בהצלחת

המשימה שעמדה לפניו. מכל הישגיו הוא החשיב אותה כבעלת ערך רב לאין שיעור מכל החוכמה שרכש במצרים, כמצביא צבאי או כמדינאי. שום עוצמה, שום מיומנות או חוכמה שניתן לרכוש בעולם הזה לא יוכלו לתפוס את מקומה של שכינת ה׳ השורה עלינו.

מבחינתו של החוטא, ליפול בידי אלוהים חיים הוא דבר נורא. אך משה ניצב לבד וללא מורא בנוכחות האל הנצחי, שכן נשמתו שרתה באחדות עם רצון קונהו. מחבר התהילים אומר: ״און, אם ראיתי בלבי, לא ישמע אדוני.״ (תהילים סו:18). אולם, ״סוד יהוה, ליראיו; ובריתו, להודיעם.,׳ (תהילים כה:14).

האלוהות הכריזה על אודות עצמה: ״יהוה יהוה, אל רחום וחנון, ארך אפים, ורב חסד ואמת. נוצר חסד לאלפים, נושא עון ופשע וחטאה; ונקה, לא ינקה.״

״וימהר, משה; !יקד ארצה, !ישתחו.״ משה שב והפציר בה׳ למחול על עוון עמו ולקחתם לו לנחלה. תפילתו נענתה. ה׳ הבטיח ברחמיו לחדש את חסדו ואהבתו לישראל, ולעשות ״נגד כל עמך... נפלאות, אשר לא נבראו בכל הארץ ובכל הגוים.״

ארבעים יום וארבעים לילה שהה משה על ההר. במשך הזמן הזה הוא התקיים באורח נס, כפי שאירע בפעם הראשונה. איש לא הורשה להתלוות אליו, ועל העם נאסר להתקרב אל ההר בהיעדרו. במצוות ה׳ הכין משה שני לוחות אבן ונטל אותם אל פסגת ההר. ה׳ שב וכתב ״על הלוחות, את דברי הברית, עשרת, הדברים.״ במהלך התייחדותו הממושכת של משה עם ה׳, השתקף כבוד זיו השכינה על פניו. אך כאשר ירד מן ההר, הוא לא היה מודע לכך שפניו קורנות בזיו השכינה. אור נגוהות כזה האיר את סטפנוס שעה שהובא בפני שופטיו, ככתוב: ״הביטו בו כל היושבים בסנהדרין וראו את פניו כפני מלאך.״ (מעשי השליחים ו:15). אהרון וכל בני ישראל, שחזו בקרני האור הזורחות מפניו של משה, נרתעו ממנו, ככתוב: ״ויראו, מגשת אליו.״ אולם, בראותו את המבוכה והאימה שאחזה בהם, האיץ בהם משה להתקרב אליו, שכן לא היה מודע לסיבה לכך. הוא הראה להם את האות - לוחות הברית שערבו להתרצות ה׳ ולפיוסו עימם, והבטיח להם כי ה׳ חידש את חסדו עימם. בנימת קולו לא ניכר דבר זולת אהבה ותחינה. לבסוף, העז אחד מבני העם לגשת אליו. יראת הכבוד שאחזה בו הכתה אותו באלם, אך הוא הצביע בדממה אל פניו הקורנים של משה ואז אל עבר השמיים. המנהיג הדגול הבין את משמעות מחוות ידו של האיש. בני ישראל לא יכלו לשאת את אור האלוהים בשל ייסורי המצפון שאחזו בהם והתובנה על מורת רוחו של ה׳ ממעשיהם. אילו צייתו לאלוהים, היה הדבר ממלאם בשמחה. אשמה כרוכה בפחד, ואילו נשמה חפה מחטא לא תחפוץ להסתתר מן האור השמיימי.

משה חפץ למסור לעמו את כל דברי ה׳ אליו. אולם בני העם יראו מפניו. מכיוון שרחמיו נכמרו עליהם, הוא הניח מסווה על פניו, ושב והניח אותו כל אימת שחזר למחנה עם דבר אלוהים.

באמצעות האור שנגה מפניו של משה, ביקש הקדוש ברוך הוא להטביע בנפש העם את רושם תורתו הקדושה ואת תהילת הבשורה שנגלתה באמצעות המשיח. כאשר משה שהה על ההר, אלוהים לא רק הציג בפניו את לוחות הברית אלא אף שטח בפניו את כל תוכנית הישועה. משה נוכח בכך, שקורבן התמורה של המשיח ייצג מאז ומעולם את כל הסמלים של עם ישראל; אור השכינה שנבע מן הצלב, שזוהרו אינו פחות מזוהר תורת ה׳, הוא ששפך את האור הקורן על פניו של משה. זיו השכינה סימל את מתת האלוהים, את תורת ה׳ אשר משה שימש מליץ לה, ואת המשיח - מליץ היושר האחד והיחיד שלנו לפני אבינו שבשמיים, אשר עתה ייצג אותו משה.

כבוד השכינה שהשתקף בפניו של משה ממחיש את הברכות שיורעפו על חסידי ה׳ ושומרי מצוותיו, באמצעות המשיח, מליץ היושר שלנו. הדבר מעיד על כך שככל שנשרה בקרבה רבה יותר לה׳, ככל שנכיר טוב יותר את מצוותיו, כך נידמה יותר ויותר לצלמו הקדוש ולטבע האלוהי.

משה היווה סמל למשיח. כשם שמשה שהפגיע בעד ישראל הסתיר את פניו )שכן העם לא יכול היה לשאת את זוהר כבוד ה׳), כך המשיח, המתווך בינינו לבין היושב במרומים, עטה את אלוהותו בלבוש בשר ודם כאשר חי עלי אדמות. אילו המשיח בא לעולם עטוי בזיו השכינה, היה נבצר ממנו לגעת בלב בני האדם השרויים בחטא, שכן הללו לא היו יכולים לשאת את זוהר תהילתו. לכן, הוא השפיל את עצמו ולבש בשר ״בדמות בשר החטא״ (אל הרומים ח:3), כדי שיוכל לגעת בלב האנושות השרויה בחטא ולרומם אותה.

משטמת השטן לתורת ה׳

משטמת השטן לתורת ה׳

לזמן מה, נראה כי ניסיונו הראשון של השטן לשים קץ לתורת ה׳, שמלאכי השמיים הטהורים התחייבו לקיימה, הוכתר בהצלחה. רבים מן המלאכים הודחו, אך ניצחונו לכאורה של השטן הסתיים בתבוסה, אובדן, ניתוק מאלוהים וגירוש מגן עדן.

עם התחדשות העימות עלי אדמות שב השטן וזכה ביתרון מדומה. האדם נשבה בידי השטן באמצעות החטא, וממלכתו נפלה לידיו של אב המורדים. עתה נראה כי הדרך סלולה לפני השטן כדי לכונן ממלכה משלו, ולקרוא תגר על שלטון ה׳ ובנו. אולם, תוכנית הישועה איפשרה לאדם לשוב לה׳, לשרות עימו באחדות ולציית לתורתו. בנוסף, תוכנית הישועה מאפשרת, הן לאדם והן לאדמה, להשתחרר סופית מידיו של השטן.

לאחר שהשטן הובס שנית, הוא שב ונקט ברמייה, בתקווה להפוך את תבוסתו לניצחון. כדי לעורר מרי בקרב האנושות השרויה בחטא, הוא הציג עתה את אלוהים באור מסולף. הוא טען כי אלוהים אינו צודק, שכן העניק לאדם חופש בחירה המאפשר לו לחלל את תורתו. ״מדוע״, שאל השטן הערום, ״הניח אלוהים לאדם לבוא לידי ניסיון, לחטוא, לסבול ולמות, כאשר ידע מראש את התוצאות?״ בניו של אדם הראשון שכחו את רחמיו, חסדו ואורך רוחו של ה׳, אשר העניק לאדם הזדמנות נוספת. תוך התעלמות מן הקורבן הנורא והנשגב שמלך מלכי המלכים שילם בעבור מריו של אדם הראשון, הם הטו אוזן למדיח, ורטנו נגד האל הריבון שבידו להצילם מכוחו המשחית של השטן.

אנשים רבים בימנו חוזרים כהד על אותה תלונה נגד אלוהים. נבצר מהם לראות כי שלילת חופש הבחירה מן האדם משמעה גזלת יתרונו בתור ישות תבונית, והפיכתו לרובוט ותו לא. מטרתו של האלוהים אינה לדכא את רצון האדם. האדם נברא כישות מוסרית בעלת רצון חופשי. בדומה למלאכי עליון, על האדם לעמוד במבחן הציות; אך אל לו לעולם להגיע למצב שבו כניעה לרוע תהיה מחויבת מן המציאות. אלוהים לא יניח לאף מבחן או ניסיון שהאדם לא יוכל לעמוד בהם, לבוא עליו. אלוהים העניק לבני האדם שפע של אמצעים כדי שיעלה בידם לנצח בעימות עם השטן.

כאשר מספרם של בני האדם הלך וגדל עלי אדמות, כמעט כל העולם כולו הצטרף אל שורות המרי. פעם נוספת נראה כי ידו של השטן הייתה על העליונה. אך גבורת ה׳ הכל-יכולה שבה וגדעה את הרשע באיבו, והארץ טוהרה מטומאתה המוסרית באמצעות המבול.

הנביא ישעיהו אמר: ״כי כאשר משפטיך לארץ - צדק למדו יושבי תבל. יוחן רשע בל-למד צדק... ובל יראה, גאות יהוה.״ (ישעיהו כו:9-10). כזה היה המצב ששרר אחרי המבול. עתה, עם תום משפטי ה׳, שבו בני האדם ומרדו בה׳. בריתו של ה׳ ומצוותיו נדחו פעמיים בידי העולם. הן דור המבול והן צאצאי נוח המרו את פי אלוהים. אז כרת הקדוש ברוך הוא ברית עם אברהם, ובחר בעם אשר ינצור את תורתו. השטן שב והשליך את רשתו כדי להדיח את עם הבחירה ולהשמידו. בניו של יעקב התפתו להתחתן בעובדי אלילים ולעבוד את אליליהם, אך יוסף דבק בה׳, ונאמנותו שימשה עדות מתמדת לאמונת האמת. כדי לכבות את האור שזרח מיוסף הצית השטן קנאה בלב אחיו, וגרם להם למכור אותו לעבד בארץ של עובדי אלילים. אך אלוהים סובב את פני הדברים כך שתושבי מצרים ילמדו על אודותיו. החינוך וההכשרה שרכש יוסף בבית פוטיפר ובבית הכלא, יחד עם יראת ה׳ שפיעמה בו, הכינו אותו למשרה הרמה של המשנה למלך מצרים. מארמון פרעה ניכרה השפעתו הברוכה של יוסף על כל ארץ מצרים, ודעת ה׳ התפשטה בכל קצווי הארץ. בני ישראל שירדו מצריימה שגשגו והתעשרו, וכחסידי ה׳ השפיעו אף הם לטובה על רבים מתושבי הארץ. כוהני מצרים עובדי האלילים נחרדו כאשר גילו כי הדת החדשה נושאת חן בעיני העם המצרי. בהשראת השטן ואיבתו כלפי אלוהי השמיים, הם נערכו לכבות את האור האלוהי. במצרים באותם ימים הופקד חינוכו של יורש העצר בידי הכוהנים. רוח המרי נגד אלוהים ששרתה בכוהני מצרים, וקנאותם לעבודת האלילים, היו הגורמים העיקריים שעיצבו את אופיו של המלך הבא, והובילו לדיכוי העברים ולהתאכזרות כלפיהם.

במרוצת ארבעים השנים שחלפו מאז מנוסתו של משה ממצרים, התחזקה עבודת האלילים והפכה לדת השלטת במצרים. מדי שנה בשנה, הלכו תקוותיהם של בני ישראל ודעכו. פרעה ונתיניו ששו והתהדרו בכוחם, ולעגו לאלוהי ישראל. האווירה הקשה החריפה והגיעה לשיאה בעימות בין פרעה למשה. כאשר מנהיג העברים עמד לפני המלך ובפיו מסר מה׳ ״אלוהי ישראל,״ השיב המלך ואמר: ״״מי יהוה אשר אשמע בקלו...? לא ידעתי את יהוה, וגם את ישראל לא אשלח.״ לא בורותו של המלך בנוגע לאלוהי האמת, אלא התנגדותו לגבורת ה׳ היא שהניעה אותו להשיב כך למשה. מתחילת העימות ועד סופו, התנגדותו של פרעה לצו ה׳ לא הייתה תוצאה של בורות אלא של שנאה ומרי.

על אף שהמצרים סרבו זה זמן רב לשמוע על אלוהים ולהתוודע אליו, ה׳ העניק להם הזדמנות לחזור בתשובה. בימי יוסף, מצרים שימשה מקום מקלט לבני ישראל; אלוהים כובד בה כאשר עמו זכה ליחס טוב מצד המצרים. עתה, ה׳, האל הרחום, הסבלן ורב החסד הקציב לכל מכה ומכה שהנחית על מצרים, זמן כדי לפעול את פעולתה. המצרים, שנוגעו במכות בעלי החיים והרמשים להם סגדו, קיבלו ראיה חותכת לגבורת ה׳, ולו הכניעו את ליבם לה׳ יכלו להימלט ממשפטיו. עיקשותו וקנאותו העיוורת של פרעה הם שהביאו להתפשטות הידע על אלוהי ישראל, ורבים מן המצרים התמסרו לעבודת ה׳ ולשירותו.

בני ישראל נטו לחבור אל עובדי אלילים, ללכת בדרכיהם ולעבוד את אליליהם. לפיכך, אלוהים גרם להם לרדת מצריימה, שכן ידע כי השפעתו הברוכה של יוסף ניכרת בכל קצווי מצרים, וכי הנסיבות ששררו בה יסייעו להם להישאר עם נבדל. כאן במצרים, עבודת האלילים הבוטה של בני העם המצרי ואכזריותם, וכן שיעבוד ישראל בתקופת שהותם האחרונה במצרים, היו אמורים לעורר בבני ישראל תיעוב כלפי האלילות, ולגרום להם להימלט אל אלוהי אבותיהם כדי לחסות תחת כנפיו.

השטן השתמש באמצעי שאלוהים סיפק לתועלת ישראל, כדי להשיג את מטרתו. הוא קיווה כי האלילות תעוור את עיניהם של בני ישראל, ותגרום להם לחקות את מנהגי נוגשיהם עובדי האלילים. העברים לא הורשו להעלות קורבנות לה׳ בימי שעבודם, וזאת בשל אמונת ההבל של המצרים בבעלי החיים שסגדו להם. וכך, מכיוון שנאסר על בני ישראל להעלות קורבנות לה׳, נבצר מהם לחזות בעיני רוחם בקורבן העילאי, וכתוצאה מכך נחלשה אמונתם.

בהגיע מועד גאולת ישראל נערך השטן כדי לפעול נגד מטרותיו של אלוהים. השטן היה נחוש בדעתו לגרום לעם גדול זה, שמנה למעלה משני מיליון נפש, להיוותר בבורותו ובאמונותיו התפלות. הוא ביקש להשאיר את העם -אותו ה׳ הבטיח לברך, להרבות, להפוך למעצמה, לגלות באמצעותו את רצונו, ולהעניק לו את התורה כדי שבניו ישמשו כנוצרי תורתו- באפלה ובשעבוד, וזאת כדי למחות מזיכרונם את זכר אלוהיהם.

כאשר נסי ה׳ התחוללו נגד עיני פרעה, השטן פעל כדי לבטל את השפעתם, ומנע ממנו להכיר בריבונותו של ה׳ אלוהים ולציית למצוותו. השטן פעל בכל כוחו כדי לזייף את פועלו של ה׳ ולהילחם נגד גבורת ה׳. הפרי היחיד של פועלו היה התגלות כבירה יותר של גבורת ה׳ וכבודו, וזאת כדי שקיומו וריבונותו של אל האמת, אלוהים חיים, יהיו גלויים וברורים יותר הן לבני ישראל והן למצרים.

ה׳ גאל את ישראל בזרוע נטויה וביד חזקה, ועשה שפטים באלוהי המצרים. ״ויוצא עמו בששון; ברינה, את בחיריו... בעבור, ישמרו חוקיו, ותורותיו ינצרו; (תהילים קה:43-45). הקדוש ברוך הוא הציל את עמו מבית עבדים כדי להביאם אל ארץ טובה, ארץ שהוכנה בעבורם ביד השגחתו כדי לשמש מקלט מאויביהם, ובה הם יחסו תחת כנפיו. הוא יביאם אליו ויחבקם בזרועותיו הנצחיות. בתמורה לטובו ולחסדו של ה׳ צוו בני ישראל שלא יהיו להם אלוהים אחרים על פניו, אלוהים חיים, וכן לרומם ולהפוך את שמו לתהילה בכל הארץ.

בתקופת שעבוד מצרים איבדו רבים מבני ישראל את הידע על תורת ה׳, וערבבו את מצוות ה׳ עם מנהגי ומסורות הגויים עובדי האלילים. לפיכך, ה׳ הביא אותם לסיני, והכריז שם במו פיו על תורתו.

השטן ומלאכי הרשע פעלו במרץ עלי אדמות. גם בשעה שאלוהים השמיע את תורתו הקדושה באוזני עמו, השטן זמם להביאם לידי עבירה. הוא תיכנן להרחיק את עם הבחירה מקרבתם היתרה לשמיים. כאשר יעלה בידי השטן להדיחם לעבודת אלילים, מעשה הסגידה יהפוך חסר טעם. שכן כיצד ירומם האדם כאשר יסגוד למעשי ידיו, לצלם שאינו נעלה ממנו? אם בני האדם יהפכו עיוורים כל כך לגבורתו, הודו ותהילתו של מלך המלכים הנצחי, עד שיציגו אותו בצלם שיצקו במו ידיהם, או אפילו בדמות בהמה או רמש; אם ישכחו את קרבתם היתרה לאלוהים אשר נוצרו בצלמו וישתחוו לאליליהם הדוממים והמשוקצים - או אז תיסלל הדרך להתרת הרסן ולהפקרות גסה; היצר הרע ומאוויי הלב האפלים לא ירוסנו עוד, ולשטן תהיה השפעה מוחלטת.

כאן, לרגלי הר סיני, החל השטן להוציא אל הפועל את זממו: לשים קץ לתורת ה׳, ובדרך זו להמשיך את פועלו שהחל בשמיים. במרוצת ארבעים הימים בהם שהה משה על ההר בנוכחות ה׳, עשה השטן כמיטב יכולתו כדי לעורר ספקות, כפירה ומרי בקרב העם. שעה שהקדוש ברוך הוא חקק את תורתו על לוחות האבן כדי למוסרה לעם הברית, התכחשו בני ישראל לה׳ ולבריתו ותבעו מאהרון לעשות להם אלוהי זהב! כאשר משה שב מנוכחות כבוד ה׳ מעוררת היראה, ובידיו מצוות התורה שהעם התחייב לקיימן, הוא מצא אותם שרויים במרי גלוי נגד מצוות ה׳, משתחווים וסוגדים לצלם זהב.

השטן הדיח את ישראל לכפור בה׳ ולחלל את שמו בעזות מצח, וזאת במטרה לגרום לאובדנם. השטן האמין כי משום שבני ישראל הרשו לעצמם לרדת לשפל מדרגה כזה, שכחו לגמרי את הזכויות והברכות שה׳ הרעיף עליהם ואת התחייבותם לדבוק בה׳, שעליה שבו וחזרו לפני אלוהים, ה׳ יפנה להם עורף ויכלה אותם. כך תובטח השמדתו של זרע אברהם, זרע ההבטחה שיועד לנצור את הידע על אלוהים חיים, שממנו עתיד לקום הזרע האמיתי אשר ימגר את השטן. המורד הגדול, שתיכנן להשמיד את ישראל ולסכל בדרך זו את מטרותיו של אלוהים, הובס פעם נוספת. חוטאים ככל שהיו בני ישראל לא הושמדו. רק קשי העורף שצידדו בשטן נכרתו מעמם,אך יתר בני העם, שנכנעו לפני ה׳ ושבו בתשובה, זכו למחילת ה׳ ולחסדו. זיכרון היסטורי של חטא זה נועד לשמש תזכורת מתמדת לחטא האלילות ולעונשו, ולצדק ה׳, לאורך רוחו ולרחמיו.

היקום כולו היה עד למחזות שהתחוללו בסיני. הניגוד החד בין ממשלת ה׳ לממשלת השטן נגלה בדרך הפעולה של שתי הרשויות. מלאכי השמיים הטהורים שבו וחזו בתוצאות כפירת השטן ובטיב השלטון שהוא היה מכונן בשמיים, אילו הניח לו ה׳ למשול.

בכך שהשטן גרם לבני האדם לחלל את הדיבר השני, הוא חתר לגמד את תפיסתם את האלוהים. אילו יעלה בידו לבטל את הדיבר הרביעי, הוא יגרום להם לשכוח את אלוהים לחלוטין. מצוות ה׳ הדורשת מן האדם לירוא מפניו ולסגוד לו, ולא לאלוהי הגויים, מעוגנת בעובדה שאלוהים הוא הבורא, ולפיכך כל מי שנשמת חיים באפו חב לה׳ את חייו. כך עולה מן התנ״ך. הנביא ירמיהו אומר: ״ויהוה אלוהים אמת, הוא אלוהים חיים ומלך עולם.״ האלוהים אשר לא עשו את השמיים והארץ יאבדו מן הארץ ומתחת השמיים האלה . עושה ארץ

בכוחו, מכין תבל בחכמתו; ובתבונתו, נטה שמים.״ ״נבער כל אדם מדעת, הביש כל צורף מפסל: כי שקר נסכו, ולא רוח בם. הבל המה, מעשה תעתעים; בעת פקדתם, יאבדו. לא כאלה חלק יעקב, כי יוצר הכל הוא.״ (ירמיהו י:10-12, 14-16).

השבת, אשר מהווה יום זיכרון למעשה הבריאה ולכוחו היוצר של הבורא, מצביעה על אלוהים בתור בורא השמיים והארץ; לפיכך, היא מהווה תזכורת מתמשכת לקיומו, גדולתו, חוכמתו ואהבתו. אילו קדושת השבת הייתה נשמרת תמיד, לא היה קם לעולם כופר או עובד אלילים.

השבת, שכוננה בגן עדן, עתיקת יומין כמו העולם עצמו. אבותינו שמרו על קדושתה ממעשה הבריאה ואילך. בתקופת שעבוד מצרים אולצו בני ישראל בידי נוגשיהם לחלל את השבת, ולכן איבדו במידה ניכרת את הידע על קדושתה. בעת מתן התורה בסיני פתח הדיבר הרביעי במילים: ״זכור זאת יום השבת, לקודשו.״ בהמשך, מצביע הדיבר על מעשה הבריאה כעילה לשמירת השבת, ומעיד בדרך זו כי השבת לא כוננה בעת מתן התורה אלא בשעת מעשה הבריאה. השטן חתר לבטל את יום הזיכרון הנשגב, וזאת כדי למחות את זכר אלוהים מזיכרונם של בני האדם. אילו יצליח לגרום להם לשכוח את בוראם, הם לא יעשו שום מאמץ כדי להתנגד לכוחות הרשע, והוא יהיה בטוח כי השיג את טרפו.

משטמת השטן כלפי תורת ה׳ עוררה אותו להילחם נגד כל אחד מעשרת הדיברות. קיימת זיקה רבה בין העיקרון הנשגב העומד בבסיס הדיבר, המורה לנו לאהוב את ה׳ ולדבוק באבינו שבשמיים, לבין העיקרון העומד בבסיס מצוות כיבוד אב ואם. בוז לסמכות הורית יוביל את האדם במהרה לבוז לסמכות האלוהית. מכאן נובעים מאמצי השטן לגמד את חובת שמירת הדיבר החמישי. על פי רוב, עמים עובדי אלילים לא התחשבו במצוות כיבוד הורים. בקרב אומות רבות ננטשו ההורים או הומתו ברגע שלא יכלו עוד לעבוד למחייתם מפאת גילם. אם המשפחה לא זכתה לכבוד רב בקרב בני ביתה, ועם מות בעלה נדרשה לציית למרותו של בנה הבכור. משה מסר לעם את מצוות כיבוד ההורים, אך כאשר בני ישראל פנו עורף לה׳, הם התעלמו מן הדיבר החמישי, כמו גם מיתר הדיברות.

השטן, ״רוצח היה מראשית.״ (יוחנן ח:44). משעה שהשיג שליטה על האנושות הוא לא רק עורר את בני האדם לשנוא ולהרוג זה את זה, אלא אף יצא בעזות פנים רבה יותר נגד שלטון ה׳, כאשר גרם להם להפוך את חילול הדיבר השישי לחלק בלתי נפרד מפולחן הדת.

בעטיים של מושגים מוטעים על האלוהות, האמינו עמים עובדי אלילים כי יזכו בחסדי אלוהיהם על ידי הקרבת בני אדם; בדרך זו בוצעו מעשי זוועה נוראים בשם עבודת האלילים לצורותיה. אחד ממנהגיהם של עובדי האלילים היה העברת ילדיהם באש לרגלי האליל. כאשר אחד הילדים עבר את המבחן הקשה ללא פגע, האמינו עובדי האלילים כי מנחותיהם התקבלו; הם היו בטוחים כי האלים נטו לילד שניצל מן האש חסד מיוחד, ולכן הרעיפו עליו שפע של טובות וזכויות. מעתה ואילך הוא זכה לכבוד רב, ואפילו כאשר ביצע פשעים, חמורים ככל שהיו, לא נענש לעולם. אך גורלו של ילד שעלה באש נחרץ; עובדי האלילים האמינו כי הצליחו לשכך את זעם האלים באמצעות נטילת חיי הקורבן, ולכן העלוהו כקורבן. בתקופות של כפירה רבה נפוצו מעשי התועבה הללו במידת מה בקרב בני ישראל.

חילול הדיבר השביעי בוצע אף הוא משחר האנושות בשם הדת. פולחני פריצות ותועבה הפכו חלק מעבודת האלילים. האלים עצמם תוארו כחסרי צניעות, ועובדיהם קראו דרור לתאוותיהם השפלות ביותר. פריצות, חטאים ומעשים מגונים שלא כדרך הטבע רווחו בקרב עובדי האלילים, והילולות הדת ברחבי העולם אופיינו בפריצות ובמעשי הפקרות לאור היום.

מנהג הפוליגמיה רווח בעולם משחר האנושות. זה היה אחד החטאים שעוררו את חרון אפו של ה׳ על דור המבול. אולם לאחר המבול רווח המנהג בשנית. היה זה פרי מאמץ מחושב של השטן, אשר ביקש להשחית את מוסד הנישואים, להחליש את המחויבויות הכרוכות בו ולגרוע מקדושתו; שכן לא הייתה דרך ודאית יותר שבאמצעותה ישחית השטן את צלם האלוהים הטבוע באדם, ויסלול את הדרך לרשע ולאומללות.

מראשית העימות הגדול, תכליתו של השטן הייתה להציג את אופיו של אלוהים באור מוטעה ולעורר מרי נגד תורתו. לפי שעה נראה כי פועלו הוכתר בהצלחה. המוני בני אדם, שהטו אוזן לשקריו והלכו שולל אחריהם, קמו נגד אלוהים. אך ה׳ המשיך לקדם את מטרותיו בקרב הרשע לקראת התגשמותן; אלוהים מגלה את צדקתו, טובו וחסדו לפני כל הישויות התבוניות שנבראו על ידו. האנושות כולה חיללה את תורת ה׳ בשל מדוחי השטן, אך באמצעות קורבן בן האלוהים נסללה הדרך המאפשרת לבני האדם לשוב לאלוהים. בחסד המשיח יעלה בידם לקיים את תורת האב שבשמיים. וכך, בכל דור ודור, בקרב הכפירה והמרי, ה׳ מקבץ עם שידבק בו, ״עם״ אשר ״תורתי בלבם.״ (ישעיהו נא:7).

השטן הדיח את המלאכים באמצעות הטעייה; הוא ימשיך לנהוג כך בקרב בני האדם עד הדור האחרון. אילו השטן היה מכריז בגלוי כי מלחמה לו עם אלוהים ותורתו, בני האדם היו נשמרים מפניו; אך הוא מערבב בין שקר ואמת כשהוא עטוי במסווה. השקרים המסוכנים ביותר הם אלה המבוססים בחלקם על האמת. בדרך זו הולכת הנפש שולל אחר הטעיות ושקרים, ואובדת בעטיים. בדרך זו סוחף אחריו השטן את העולם. אך יבוא יום, והוא ממשמש ובא, שבו השטן ינחל תבוסה, שממנה לא יקום עוד לעולם.

דרכו של ה׳ לטפל במרי תביא לחשיפה מלאה של פועלי השטן, שעד כה בוצעו במסווה. תוצאות שלטונו של השטן, פרי הבאושים של נטישת מצוות ה׳, יתגלו בפני כל הישויות התבוניות. צדקת תורת ה׳ תצא לאור. אז יתגלה כי כל מעשי ה׳ נערכו לתועלת הנצחית של עמו, ולתועלת כל העולמות שברא. השטן עצמו יודה קבל היקום כולו כי ממשלת ה׳ היא ממשלת צדק, וכי משפטי ה׳ ישרים ותורתו תמימה. לא רחוק היום שבו יקום ה׳ כדי לתבוע חזקה על שלטונו שנחמס. ״כי הנה יהוה יצא ממקומו, לפקד עון ישב הארץ עליו.״ (ישעיהו כו:21). ״ומי מכלכל את יום בואו? ומי העמד בהראותו?״ (מלאכי ג:2)

בשל חטאם, נאסר על בני ישראל להתקרב אל ההר, שעה שה׳ עמד לרדת ולשכון עליו כדי להעניק להם את תורתו, שכן הם היו עלולים להיאכל בזוהר תהילת כבודו. אם גילויים כאלו של גבורת ה׳ ציינו את המקום שנבחר למתן התורה, כמה נורא יהיה ודאי כס המשפט של ה׳, בבואו להוציא אל הפועל את משפטיו הקדושים! כיצד יוכלו בני האדם שזלזלו בשלטון ה׳, לשאת את זוהר תהילתו ביום הדין הגדול והנורא? האימה שאחזה בעם בסיני סימלה את מראות יום הדין. תרועת החצוצרה זימנה את ישראל למפגש עם ה׳ בהר סיני. ביום הדין, קולו של מלאך הפנים וקולו הרועם של ה׳ יזמנו הן את החיים והן את המתים מכל קצווי תבל לעמוד לפני אלוהי המשפט. במעמד הר סיני נכחו האב והבן, מלווים ברבבות מלאכים. ביום הדין הגדול והנורא יבוא המשיח ״בכבוד אביו עם מלאכיו ואז ישלם לכל איש כמעשהו.״ (מתי טז:27). המשיח יישב על כס תהילתו וכל האומות יאספו לפניו.

כאשר נגלתה שכינת ה׳ על הר סיני, כבוד ה׳ נראה כאש אוכלה לעיני כל ישראל. אך כאשר המשיח יבוא בכבוד תהילתו עם מלאכיו הקדושים, העולם כולו יבער באור היוקד והנורא של שכינתו. ״יבא אלוהינו, ואל יחרש: אש-לפניו תאכל; וסביביו, נשערה מאד. יקךא אל השמים מעל; ואל הארץ, לדין עמו.״ (תהילים נ:3, 4). נהרות של אש ינבעו מן המשיח וימסו את איתני הטבע בחום יוקד, והאדמה וכל אשר עליה יכלו באש. ככתוב, ״כאשר יתגלה האדון ישוע מן השמים עם מלאכי עזו באש להבה, להשיב נקם לאלה שאינם יודעים את האלוהים ולאלה שאינם נשמעים לבשורת אדוננו ישוע.״ (השנייה אל התסלוניקים א:7, 8).

מאז בריאת האדם לא הייתה מעולם התגלות כזו של גבורת ה׳ כמו בעת מתן התורה בסיני. ״ארץ רעשה, אף שמים נטפו מפני אלוהים: זה סיני - מפני אלוהים, אלוהי ישראל.״ (תהילים סח:9). במהלך רעשי האדמה וזעזועי איתני הטבע הכבירים נשמע קולו של ה׳, כקול תרועה מן הענן. הר סיני זועזע מן המסד ועד לפסגה, וצבאות ישראל, רועדים וחיוורים מאימה, נפלו על פניהם ארצה. ה׳ אלוהים, ״אשר קולו הרעיש אז את הארץ,״ הכריז: ״עוד אחת ואני מרעיש לא את- הארץ בלבד, אלא גם את השמים.״(אל העברים יב:26). עוד נאמר בכתבי הקודש: ״יהוה ממרום ישאג וממעון קודשו יתן קולו; ״ ורעשו, שמים וארץ.״(ירמיהו כה:30; יואל ד:16). ביום ה׳ הגדול והנורא, השמיים ייסוגו ״כמגילה נגללת״ (התגלות ו:14). כל הר וכל אי ייעתקו ממקומם. ״נוע תנוע ארץ כשכור, והתנודדה כמלונה; וכבד עליה פשעה, ונפלה ולא תסיף קום.״ (ישעיהו כד:20).

״על כן, כל-ידים תרפינה״, ביום ה׳, פניהם של בני האדם יהפכו ״להבים, וכל- לבב אנוש, ימס.״ חרדה תמלא את ליבם, ככתוב, ״ונהבלו: צירים וחבלים יאחזון.״ כה אמר ה׳: ״ופקדתי על תבל רעה, ועל רשעים עונם; והשבתי גאון זדים, וגאות עריצים אשפיל.״ (ישעיהו יג:7, 8, 11; ירמיהו ל:6).

כאשר שב משה מנוכחות השכינה על ההר, שם קיבל את לוחות הברית, בני ישראל השרויים בחטא לא יכלו לשאת את זיו השכינה שקרן מפניו. כאשר בן האלוהים יבוא בכבוד אביו, מלווה בצבאות השמיים, כדי להוציא אל הפועל את משפטיו ולהעניש את מחללי תורתו ואת בני האדם שדחו את מתת הכפרה שלו, החוטאים יתקשו לשאת את זיו פניו, הרבה יותר מבני ישראל בסיני. אלה יהיו האנשים שהתעלמו מתורת ה׳ ורמסו תחת רגלם את דם המשיח, ״מלכי הארץ והנכבדים, שרי האלפים והעשירים ובעלי העצמה...״ הם יתחבאו ״במערות ובסלעי ההרים,״ ויאמרו ״להרים ולסלעים: ׳נפלו עלינו והסתירו אותנו מפני היושב על הכסא ומזעם השה: כי בא היום הגדול, יום חרונם, ומי יכול לעמד?׳״ (התגלות ו:15-17). ״ביום ההוא, ישליך האדם, את אלילי כספו, ואת אלילי זהבו... לחפר פרות ולעטלפים. לבוא בנקרות הצרים, ובסעפי הסלעים, מפני פחד יהוה, ומהדר גאונו, בקומו, לערץ הארץ.״ (ישעיהו כ:20, 21)

ביום הדין יתברר כי מריו של השטן נגד ה׳ הביא לחורבנו שלו ולחורבנם של כל אלה שבחרו להיות נתיניו. השטן תיאר באוזניהם את הטובה שתבוא להם מחילול מצוות ה׳; אך אז יתגלה כי ״שכר החטא הוא המוות.״ ״כי הנה היום בא, בער כתנור; והיו כל זדים וכל עשה רשעה, קש, ולהט אתם היום הבא אמר יהוה צבאות, אשר לא יעזב להם שרש וענף.״ (מלאכי ג:19). השטן - שורש כל הרע ואבי הרשעים, אשר הם ענפיו - יגדע וייכרת לחלוטין. אז יבוא קיצו של החטא, על כל הצרות והחורבן שהמיט על העולם. מחבר מזמורי התהילים מכריז: ״גערת גוים, אבדת ךשע; שמם מחית, לעולם ועד.״ ״האויב, תמו חרבות - לנצח.״ (תהילים ט:6, 7).

אולם, בעיצומה של סערת יום ה׳, לבניו של אלוהים לא תהיה כל סיבה לפחד. ״ויהוה מחסה לעמו, ומעוז לבני ישראל.״ (יואל ד:16). יום ה׳, אשר יביא בכנפיו אימה וחורבן למחללי תורת ה׳, יעניק לשומרי מצוותיו ״ששון לתהילה ולתפארת.״ (ירמיהו לג:9). כה אמר ה׳: ״אספו לי חסידי, כורתי בריתי עלי זבח. ויגידו שמים צדקו: כי אלוהים, שפט הוא סלה.״ (תהילים נ:5, 6).

״ושבתם, וראיתם, בין צדיק, לרשע, בין עבד אלוהים, לאשר לא עבדו.״ (מלאכי ג:18). ״שמעו אלי ידעי צדק, עם תודתי בלבם.״ ״כה אמר אדוניך יהוה: ׳הנה לקחתי מידך, את כוס התרעלה... לא תוסיפי לשתותה עוד.׳״ ״אנוכי אנוכי הוא, מנחמכם.״ (ישעיהו נא:7, 22, 12). ״כי ההרים ימושו, והגבעות תמוטינה , וחסדי מאתך לא ימוש, ויברית שלומי לא תמוט, אמר מרחמך, יהוה.״ (ישעיהו נד:10).

בזכות תוכנית הגאולה הנשגבת, ה׳ ישוב ויטה חסדיו על העולם, והעולם ישוב לקדמותו. כל מה שאבד בעטיו של החטא יושב על כנו. לא רק האדם ייוושע, אלא אף האדמה תיגאל ותשמש משכן נצחי לחסידי ה׳. השטן נאבק ששת אלפים שנה כדי לשלוט בעולם. עתה תתגשם תכליתו המקורית של ה׳ בבריאת העולם: ״קדושי עליונים יקבלו את המלכות; ויירשו את המלכות עד עולם ועד עולמי עולמים.״ (דניאל ז׳:18)

״ממזרח שמש עד מבואו מהלל, שם יהוה.״ (תהילים קיג:3). ״ביום ההוא, יהיה יהוה אחד ושמו אחד.״ (זכריה יד:9). עוד נאמר בתנ״ך: ״לעולם יהוה, דברך, נצב בשמים.״ (תהילים קיט:89). ״נאמנים, כל פקודיו. סמוכים לעד לעולם.״ (תהילים קיא:7, 8). מצוות ה׳ הקדושות, שנואות נפשו של השטן אשר מבקש להשמידן, יכובדו בכל רחבי היקום החף מכל חטא. ״כי כארץ תוציא צמחה, וכגנה זרועיה תצמיח - כן אדוני יהוה, יצמיח צדקה ותהלה, נגד, כל הגוים.״ (ישעיהו סא:11).

הקמת המשכן ועבודת הקודש בו

פרק זה מבוסס על שמות כה׳ עד מ; ויקרא ד, טז׳

בהיות משה על הר סיני בנוכחות ה׳, הורה לו אלוהים: ״ועשו לי, מקדש; ושכנתי, בתוכם,״ והעניק לו הוראות מפורטות בנוגע להקמת המשכן. בני ישראל איבדו את ברכת השכינה בשל כפירתם. לכן, לפי שעה, נבצר מהם להקים לה׳ מקודש בקרבם. אולם לאחר שה׳ שב והטה להם את חסדו, החל מנהיגם הדגול בביצוע מצוות ה׳.

הקדוש ברוך הוא חנן את בני העם שנבחרו לעסוק במלאכת בניית המשכן בחוכמה, כשרון ומומחיות. אלוהים בכבודו ובעצמו העניק למשה את תבנית המשכן, וכן הוראות מפורטות לגבי גודלו, צורתו, החומרים שישמשו להקמתו ולהכנת כל פריט ופריט מכליו ורהיטיו. המשכן ו״קודש הקודשים״ מעשה ידי אדם נועדו להוות ״בבואה של האמיתי״, ״תבנית הדברים הנמצאים בשמים.״ (אל העברים ט:23, 24). מקודש מעט של מטה זה עוצב במתכונת מקודש של מעלה, אשר בו המשיח - הכוהן הגדול שלנו, עתיד להפגיע בעבור החוטאים לאחר שיקריב את חייו. אלוהים הראה למשה על ההר את תבנית המשכן השמיימי, וציווה עליו להקים את המשכן וכליו בהתאם למה שראה. משה תיעד נאמנה את כל ההוראות שקיבל מה׳, ומסרם למנהיגי העם.

להקמת המשכן, כליו ורהיטיו נדרשו הכנות רבות ותרומות גדולות של אבנים טובות וחומרי גלם יקרים; אולם אלוהים ניאות לקבל רק תרומות שניתנו מרצונם החופשי של בני העם. הוא ציווה: ״כל איש אשר ידבנו לבו, תקחו את תרומתי.״ זו הייתה מצוות ה׳ אשר משה מסר לעדה. דבקות בה׳ ורוח של הקרבה היו הדרישות הראשונות שה׳ הציב בנוגע להקמת המשכן - משכנו של מלך מלכי המלכים.

כל העם הסכים פה אחד לעשות למלאכת המשכן. ״ויבואו, כל איש אשר נשא לבו; וכל אשר נדבה רוחו איתי, הביאו את תרומת יהוה למלאכת אוהל מועד ולכל עבדתו, ולבגדי, הקודש. ויבואו האנשים, על הנשים; כל נדיב לב, הביאו חח ונזם וטבעת וכומז כל כלי זהב, וכל איש, אשר הניף תנופת זהב ליהוה.״

״וכל איש אשר נמצא אתו, תכלת וארגמן ותולעת שני, ושש ועזים; וערת אילם מאדמים וערת תחשים, הביאו. כל מרים, תרומת כסף ונחשת, הביאו, את תרומת יהוה; וכל אשר נמצא אתו עצי שטים, לכל מלאכת העבודה - הביאו.״ ״וכל אשה חכמת לב, וידיה טוו; ויביאו מטוה, את התכלת ואת הארגמן, את תולעת השני, ואת השש. וכל הנשים, אשר נשא לבן איתנה, בחכמה: נטוו, את העזים.״ ״והנשאם הביאו את אבני השהם, ואת אבני המילואים: לאפוד, ולחשן. ואת הבושם, ואת השמן: למאור, ולשמן המשחה, ולקטורת הסמים.״ (שמות לה:21-28).

במהלך הקמת המשכן המשיכו בני העם, צעירים וזקנים, גברים נשים וטף, לנדב חומרים להכנתו, עד אשר הממונים על המלאכה מצאו כי יש ברשותם די והותר. משה ציווה להכריז במחנה: ״איש ואשה אל יעשו עוד מלאכה, לתרומת הקודש; ויכלא העם, מהביא.״ התורה מזכירה את תלונותיהם של בני ישראל ואת העונשים שהוטלו עליהם כדי להזהיר את הדורות הבאים. אולם מסירותם, דבקותם, היענותם והתלהבותם של בני ישראל משמשים מופת ראוי לחיקוי. כל חסידי ה׳ ואוהבי עבודת הקודש, אשר מוקירים את שכינת ה׳ הקדושה, יפגינו את אותה רוח הקרבה כאשר יקימו משכן לה׳, בו ה׳ ייוועד עימם. הם יחפצו להביא לה׳ ממיטב רכושם. אסור שירבצו חובות על בית שנבנה לכבוד ה׳, שכן חובות אינם לכבודו של אלוהים. שומה על חסידי ה׳ להעניק בנדיבות כמות מספקת של חומרים הנדרשת להשלמת העבודה, וזאת כדי שהעושים במלאכה יוכלו לומר, כדברי מקימי המשכן, ״אל יעשו עוד.״

המשכן עוצב באופן כזה שניתן היה לפרקו ולשאת אל חלקיו במסעות בני ישראל. לפיכן היה קטן בממדיו, לא יותר מעשר אמות בגובהו, ושתים עשרה אמות ברוחבו אך עם זאת היה מרשים ומפואר..

העצים ששימשו לבנייתו ולבניית רהיטיו היו עצי שיטים, שכן עץ השיטה מועד פחות לריקבון מכל עץ אחר הגדל בסיני. קירות המשכן היו עשויים לוחות עץ, שכל אחד ואחד מהם הוצב בתוך שני אדוני כסף, ואז חוזקו על ידי עמודים ובריחים. הכול צופה בזהב, דבר ששיווה למשכן מראה של זהב טהור. גג המשכן הורכב ממערכת של ארבע יריעות, כשהיריעה הפנימית ביותר הייתה עשויה ״שש משזר, ותכלת וארגמן ותלעת שני כרבים מעשה חשב.״ יתר יריעות המשכן היו ארוגות משער עזים, עורות אילים שנצבעו אדום, ועורות תחשים, וסודרו בצורה שהעניקה הגנה מושלמת.

המשכן חולק לשני אגפים. בין ה״קודש״ ל״קודש הקודשים״ הבדילה הפרוכת, מסך יפהפה עשוי מאריג משובח שנתלה על עמודי שיטה מצופים זהב; מסך דומה כיסה את פתח המשכן. הפרוכת ויריעות גג המשכן היו בעלי צבעים מרהיבים: כחול, ארגמן ושני, ונשזרו בהם מעשה אמן חוטי זהב וכסף בצורת כרובים. הכרובים סימלו את צבא השמיים, העוסק בעבודת הקודש במשכן של מעלה, ומשמש בתפקיד מלאכי שרת בקרב בני האדם עלי אדמות.

סביב למשכן הייתה חצר שהקיפה את השטח שמסביב לאוהל מועד. החצר הייתה גדורה במחיצות או במסכים מפשתן משובח, שנתלו על עמודי נחושת. שער חצר המשכן נמצא בקצה המזרחי, ונתלה עליו מסך מאריג משובח ויקר מעשה אמן, אך נחות בטיבו מן הפרוכת ויריעות המשכן. אורכם של מסכי החצר היה רק חצי מאורכם של קירות המשכן, והמבנה נגלה בברור לעיני הצופים בו מבחוץ. בחצר, על יד השער, ניצב מזבח נחושת להעלאת קורבנות לה׳. על קרנותיו נדרשו הכוהנים להזות את דם הכפרה. בין המזבח לשער המשכן ניצב כיור, אף הוא מנחושת, שנעשה מן המראות שהועלו כתרומה על ידי נשות ישראל. הכיור נועד לרחצת ידיהם ורגליהם של הכוהנים בבואם אל ה״קודש״ או אל ״קודש הקודשים״, בשעה שניגשו אל המזבח כדי להעלות עולה לה׳.

ב״קודש״, האגף הראשון במשכן, ניצבו שולחן ״לחם הפנים״, מנורה ומזבח הקטורת. שולחן ״לחם הפנים״ ניצב בצד הצפוני. מזבח הקטורת, על מסגרתו המקושטת כזר פרחים או עלים, צופה זהב טהור. על שולחן ״לחם הפנים״ ערכו הכוהנים מדי שבת שנים עשר חלות בשתי מערכות, והזו עליהן לבונה. חלות הקודש שהוחלפו, נועדו למאכל הכוהנים. בדרום ניצבה מנורה בעלת שבעה קנים ושבעה נרות. הקנים קושטו בקישוטים יפהפיים דמויי פרחי שקד. המנורה הייתה עשויה מקשה אחת מזהב טהור. מכיוון שלא היו במשכן חלונות, הנרות לא כובו מעולם בבת אחת אלא דלקו יומם וליל. לפני הפרוכת שהבדילה בין ה״קודש״ ל״קודש הקודשים״ ניצב מזבח קטורת מזהב. על מזבח זה אמור היה הכוהן להעלות קטורת מדי בוקר וערב; על קרניו מרחו את דם עולת החטאת, וביום הכיפורים הזו עליו דם. האש שעל המזבח הוצתה בידי ה׳; הכוהנים הטיבו אותה ושמרו שלא תיכבה. קטורת הקודש הפיצה את ניחוחה יומם וליל בכל אגפי המשכן הקדושים, סביב למשכן, ועד למרחוק.

הפרוכת הסתירה את ״קודש הקודשים״, בו נעשתה עבודת הכפרה הסמלית ונערכה תפילה ההפגעה הסמלית, אשר יצרו את הקשר בין השמיים לארץ. ב״קודש הקודשים״ ניצב ארון הברית. הוא היה עשוי עצי שיטים, צופה זהב מבפנים ומבחוץ ועוטר במסגרת זהב. ארון הברית נועד להכיל את לוחות הברית העשויים אבן, עליהם חרט ה׳ את עשרת הדיברות. בשל כך, הוא כונה ״ארון הברית״ או ״ארון העדות״, שכן עשרת הדיברות היוו את הבסיס לברית שנכרתה בין אלוהים וישראל.

הכפורת, מכסה ארון הברית, סימלה את כסא הכבוד של ה׳. היא הייתה עשויה מקשה אחת מזהב, ובקצותיה נקבעו שני כרובי זהב, כרוב אחד בכל קצה. הכרובים סככו באחת מכנפיהם על הכפורת ובשנייה על גופם (ראו יחזקאל א:11), במחווה של ענווה ויראת כבוד. העמדה בה ניצבו הכרובים, פניהם מופנות איש אל אחיו ומבטם פונה ביראת כבוד מטה, אל עבר ארון הברית, סימלה את יראת הכבוד של צבא השמיים כלפי תורת ה׳, ואת כמיהתם לתוכנית הגאולה.

הכרובים שעל הכפורת יצרו בכנפיהם מעין ״כיסא כבוד״ לשכינה, התגלות כבוד ה׳; בינות לכרובים נועד ה׳ עם עמו והודיע להם את רצונו. מלאכי ה׳ דיברו לעיתים קרובות עם הכוהן הגדול באמצעות קול שבקע מתוך ענן. לעיתים האירה אלומת אור את הכרוב הימני, אות לשביעות רצונו או הסכמתו של ה׳. לעיתים הוטל צל או ענן על הכרוב השמאלי, אות למורת רוחו של ה׳.

תורת ה׳ הצפונה בארון הברית ששכן ב״קודש הקודשים״ היא תורת הצדק והמשפט של ה׳. היא גזרה דין מוות על החוטא; אך מעל התורה ניצבה הכפורת, ״כס הכבוד,״ שעליו נגלתה שכינת ה׳, וממנה הוענקה מחילה לחוטא ששב בתשובה. וכך, במעשה הכפרה של המשיח בעבור גאולתנו, אשר סומל על ידי שירות הקודש במשכן ה׳, ״חסד ואמת נפגשו; צדק ושלום נשקו.״ (תהילים פה:11).

אף שפה לא תצלח לתיאור זוהרו ויופיו של המחזה שנגלה לעיני המתבוננים במשכן: קירותיו המצופים זהב טהור שיקפו את האור שנגה ממנורת הזהב, הווילונות הארוגים מעשי אמן, על רקמת כרובי הזהב השזורה בהם, זהרו בשלל צבעיהם הבוהקים, בעוד שהשולחן ומזבח הקטורת נצצו בזהב; מעבר לפרוכת שכיסתה על ארון הקודש, ומעל הכפורת עם הכרובים המסתוריים, שרתה השכינה הקדושה: התגלות כבוד ה׳; כל אלה לא היו אלא השתקפות קלושה של תהילת משכן ה׳ בשמיים, ושל כס הכבוד הרם והנשגב, ממנו נובע פועל ישועת האדם.

מלאכת הקמת המשכן ארכה כחצי שנה. עם השלמת המשכן בחן משה את פרי עבודתם של העושים במלאכה, והשווה את המשכן עם התבנית שראה בהר וההוראות שקיבל מה׳. ״וירא משה את כל המלאכה, והנה עשו אותה - כאשר צוה יהוה, כן עשו; ויברך אותם, משה.״ המוני בני ישראל הצטופפו סביב המשכן, להוטים לחזות במשכן הקודש. בשעה שהגו, בתחושת סיפוק מהולה ביראת כבוד, במחזה שנגלה לעיניהם, נסע ענן ה׳, ירד על המשכן ואפף אותו. ״וכבוד יהוה, מלא את המשכן.״ תפארת כבוד ה׳ נגלתה לעיני העם, ולזמן מה, אפילו ממשה נבצר להיכנס אל המשכן. ברגש עז חזו בני העם באות הנשגב, שהעיד כי מלאכת ידם התקבלה ברצון. אולם, שום קולות שמחה רמים לא נשמעו בקרבם, שכן יראת כבוד חגיגית נחה עליהם. אך השמחה שגדשה את ליבם העלתה דמעות ששון בעיניהם, והם מלמלו בשקט וברצינות מילות הודיה לה׳, אשר מחל על כבודו והואיל לשכון בקרבם.

במצוות ה׳ יוחד שבט לוי לעבודת הקודש במשכן. בימי קדם שימש ראש המשפחה כוהן בביתו. בימי אברהם אבינו ראו בכהונה את זכות הבכורה של הבן הבכור. עתה, אלוהים העניק לשבט לוי את הזכות לשרת בקודש במקום בכורי ישראל. באמצעות הכבוד שה׳ הרעיף עליהם, הוא הביע את שביעות רצונו מנאמנותם - הן במסירותם ובדבקותם בעבודת ה׳, והן בביצוע משפטיו בקרב בני ישראל הכופרים בשעת מעשה העגל. ואולם, שירות הכהונה הוגבל למשפחת אהרון. רק אהרון ובניו הורשו לשרת בקודש לפני ה׳; על יתר בני לוי הוטל לשמור על המשכן וכליו, ולסייע ביד הכוהנים בעבודת הקודש. אך נאסר עליהם להעלות קורבנות, להבעיר קטורת או לחזות בכלי הקודש בטרם כוסו.

משרתי המשכן קיבלו בגדי כהונה מיוחדים בהתאם למשרתם. משה הצטווה בידי ה׳: ״ועשית בגדי קודש, לאהרן אחיך, לכבוד, ולתפארת.״ גלימת הכוהן הגדול הייתה עשויה פשתן לבן ונארגה כמטווה אחד. היא הגיעה כמעט עד כפות הרגליים, והודקה למותניים באמצעות אבנט פשתן מעשה רקמה בצבעי תכלת, ארגמן ושני. מצנפת פשתן השלימה את בגדי הכהונה העליונים של הכוהן הגדול. כאשר משה הגיע למרגלות הסנה הבוער שלא אוכל באש, הוא הצטווה להוריד את נעליו, שכן האדמה שעליה דרכו כפות רגליו קדושה הייתה. לכן, הכוהנים צוו לא להיכנס למשכן כשנעליהם ברגליהם. העפר שדבק בנעליים היה עלול לטמא את הקודש. הכוהנים צוו להשאיר את נעליהם בחצר המשכן טרם כניסתם למשכן, וכן לרחוץ את ידיהם ורגליהם לפני השירות באוהל מועד או במזבח הקטורת. בדרך זו הם שבו ולמדו את הלקח, כי מי שעומד להיכנס אל נוכחות השכינה חייב להיטהר מכל טומאה.

בגדי הכוהן הגדול היו עשויים אריגים יקרים. הם נארגו במלאכת מחשבת יפהפייה, בהתאם למעמדו הרם של הכוהן. בנוסף לגלימת הפשתן שלבש כל כוהן, לבש אהרון, הכוהן הגדול, מעיל אפוד בצבע תכלת שנארג כמטווה אחד, ושוליו עוטרו ברימוני תכלת, ארגמן ושני ובפעמוני זהב. מעליו היה האפוד, מעין סינר ארוג זהב, תכלת, ארגמן, שני ולבן. מעל האפוד הייתה חגורה בעלת צבעים דומים, שאף היא נארגה מעשה חושב. חגורה זו הידקה את האפוד לגוף הכוהן. האפוד היה נטול שרוולים, ולשתי כותפותיו הרקומות זהב הוצמדו שתי אבני שוהם, אשר נשאו את שמות שנים עשר שבטי ישראל.

החושן, הפריט הקדוש ביותר בבגדי הכהונה, חובר אל האפוד. הוא נארג מאותם חומרים שיצרו את האפוד. צורתו הייתה צורת ריבוע, ומידת אורכו כרוחב יד פרושה. הוא חובר מלמעלה אל כתפי האפוד על ידי פתיל תכלת שהודק בטבעות זהב. בשפתו שובצו מבחר אבנים טובות, זהות לשנים עשר אבני המסד של עיר האלוהים. שנים עשר האבנים הטובות שובצו במסגרת זהב בשפת החושן. הן היו ערוכות בארבעה טורים, ובדומה לכותפות האפוד, שמות שבטי ישראל היו חקוקים עליהן. ה׳ ציווה: ״ונשא אהרן את שמות בני ישראל בחושן המשפט, על לבו - בבאו אל הקודש: לזכרן לפני יהוה, תמיד.״ (שמות כח:29). וכך, המשיח, הכוהן הגדול הרם והנשגב, אשר מעתיר בזכות דמו בעבור החוטאים לפני האב בשמיים, נושא על ליבו את שמותיהם של כל אחד ואחד מחסידיו ששבו בתשובה. מחבר מזמורי התהילים אומר: ״ואני, עני ואביון - אדוני יחשב לי.״ (תהילים מ:18).

בשני צדי החושן, הימני והשמאלי, שובצו שתי אבנים טובות, ״אבני שוהם״ גדולות ובוהקות מאוד. הן שימשו בתור ה״אורים והתומים״, ובאמצעותן נודע לכוהן הגדול על רצון ה׳, כדי למסרו לעם. כאשר הובאו בפני ה׳ שאלות שדרשו הכרעה, הקיפה הילה של אור את האבן הימנית, אות להסכמת ה׳. כאשר האפיל ענן על האבן השמאלית, העיד הדבר על מורת רוחו של ה׳ או על חוסר הסכמתו.

מצנפת הכוהן הגדול הייתה מעין טורבן מפשתן לבן, שעליו הוצמד לוח זהב באמצעות פתיל תכלת. על לוח הזהב נחקקו המילים: ״קודש ליהוה.״ כל הקשור לבגדי הכוהנים ולהתנהגותם היה אמור לעורר בצופה תחושה על קדושת האלוהים ועבודת ה׳, וכן על הטוהרה הנדרשת מבני האדם השורים בנוכחותו.

לא רק המשכן עצמו שימש סמל למקודש של מעלה, אלא אף שירות הקודש של הכוהנים שהיו אמורים לשרת ״בקודש לפי תבנית וצל של הדברים השמימיים.״ (אל העברים ח:5). לשירות בקודש ולבגדי הכהונה נודעה חשיבות רבה; באמצעות משה העניק ה׳ הוראות ברורות ומפורטות ביותר לגבי כל פריט ופריט שיועד לשירות בקודש. השירות בקודש חולק לשני חלקים: עבודת ה׳ היומיומית, ועבודת ה׳ אחת לשנה. עבודת ה׳ שנעשתה מדי יום נערכה במזבח העולה שבחצר המשכן, וכן ב״קודש״; עבודת ה׳ שנעשתה אחת לשנה נערכה ב״קודש הקודשים״.

אף בן תמותה, זולת הכוהן הגדול, לא הורשה להביט ב״קודש הקודשים״, האגף הפנימי ביותר של המשכן. לכוהן הגדול הותר להיכנס אליו רק אחת לשנה, וזאת לאחר הכנה מדוקדקת ביותר וטקסי היטהרות. בחיל ורעדה נכנס הכוהן הגדול אל נוכחות השכינה. העם ציפה בדומייה וביראת כבוד לשובו, כשלבבותיהם נישאו אל על בתפילה חגיגית, והם עותרים לברכת ה׳. הכוהן הגדול כיפר בעבור ישראל לפני הכפורת; ה׳ נפגש עימו בענן הכבוד. כאשר הכוהן הגדול שהה בנוכחות ה׳ זמן רב מהרגיל, הדבר מילא את לב העם בפחד, שכן הם חששו שמא כבוד ה׳ הצמית אותו בשל עוונותיהם או בשל עוונותיו.

עבודת הקודש היומית כללה את מנחת הבוקר והערב, מנחת קטורת על מזבח הזהב, ומנחות מיוחדות בעבור חטאי בני העם. בנוסף, הועלו מנחות בשבתות, בראשי חודשים, בחגים ובמועדים.

מדי בוקר וערב הועלה על המזבח שה בן שנה. זבח זה סימל את ההתקודשות היומיומית של האומה לה׳, וכן את התלות המתמדת של העם בדם הכפרה של המשיח. ה׳ הורה מפורשות כי כל קורבן שיוקרב במשכן יהיה ״תמים״ (שמות יב:5). הכוהנים הצטוו לבחון את כל בעלי החיים שהובאו כמנחה, ולדחות כל בעל חי בעל מום או חולי. רק קורבן ״תמים״ צלח כסמל לטוהרו המוחלט של המשיח, אשר ניאות להקריב את עצמו בתור ״שה תמים״ (האיגרת הראשונה לפטרוס א:19). שאול השליח מציין כי קורבנות אלה ממחישים את ייעודם של תלמידי המשיח. הוא אומר: ״אני מבקש מכם שתמסרו את גופכם קרבן חי, קדוש ורצוי לאלוהים; כך תעבדוהו עבודה שבלב.״ (אל הרומים יב:1). שומה עלינו להתמסר לעבודת ה׳, ולהשתדל שהקורבן שנעלה לפניו יהיה מושלם ככל האפשר. אלוהים לא יסתפק בפחות מהטוב ביותר שבידינו להקדיש לו. יראי ה׳ האוהבים את אלוהים בכל ליבם ומאודם, יחפצו לשרתו בדרך הטובה ביותר. הם יבקשו ללא הרף לקיים בכל רמ״ח אבריהם ושכלם את מצוות ה׳, כדי לעשות את רצונו.

העלאת הקטורת סייעה לכוהן להתקרב לנוכחות ה׳, יותר מאשר כל עבודת קודש אחרת שנערכה מדי יום במשכן. משום שהפרוכת לא הגיעה עד גג המשכן, נראתה שכינת ה׳ שנגלתה מעל הכפורת, רק באופן חלקי מן האגף הראשון במשכן. כאשר הכוהן העלה קטורת לפני ה׳, הוא נשא את עיניו לעבר ארון הברית. כאשר ענן הקטורת התנשא אל-על, ירד כבוד ה׳, שכן על הכפורת ומילא את ״קודש הקודשים״. לעיתים קרובות, הוא אף מילא כליל את שני אגפי המשכן, עד שהכוהן נאלץ לסגת אל פתח המשכן. כשם שבעבודת ה׳ זו הביט הכוהן באמונה אל כס הכבוד שאותו נבצר ממנו לראות במו עיניו, כך חסידי ה׳ אמורים עתה לכוון את תפילותיהם למשיח, הכוהן הגדול שלנו, אשר מעתיר בעבורנו במשכן השמיימי, הסמוי מעיננו.

הקטורת שנישאה השמיימה יחד עם תפילות ישראל מסמלת את מעלותיו וזכויותיו של המשיח, את תפילות ההפגעה שלו, ואת צדקתו המושלמת המיוחסת לחסידיו באמצעות אמונה. שכן, רק בזכות צדקת המשיח מתקבלות תפילותיהם של בני האדם השרויים בחטא, ברצון לפני ה׳. לפני הפרוכת שהבדילה בין ה״קודש״ ל״קודש הקודשים״ ניצב מזבח קטורת התמיד שיועד לתפילת הפגעה מתמדת; לפני ה״קודש״ ניצב מזבח עולת התמיד. דם הקורבן והקטורת שימשו אמצעים להשגת קרבה עם ה׳. סמלים אלו מצביעים על המתווך הדגול, אשר באמצעותו יכולים החוטאים להתקרב אל ה׳, ובזכותו בלבד מורעפים חסד וישועה על נפשות החוטאים השבים בתשובה.

כאשר הכוהנים נכנסו מדי בוקר וערב אל ה״קודש״ והעלו את הקטורת, קורבנות עבודת ה׳ היומית כבר היו מוכנים להעלאתם על המזבח בחצר המשכן. זו הייתה שעת תפילה, אשר נישאה מלבבותיהם של עובדי ה׳ שנאספו במשכן. טרם כניסתם לנוכחות ה׳ באמצעות שירות הקודש של הכוהן, נדרשו בני העם להתוודות על חטאיהם ולערוך חשבון נפש. כשפניהם מופנות לעבר הקודש, הם התאחדו בתפילה שנישאה מליבו של כל אחד ואחד מהם. כך נישאו תחינותיהם השמיימה יחד עם ענן הקטורת, שעה שהם נאחזו באמונה בזכויותיו של המושיע המובטח, שסומל בקורבן הכפרה. השעות שנועדו להעלאת מנחת הבוקר והערב נחשבו קדושות, והפכו ברבות השנים למועדי תפילה קבועים ברחבי ישראל. בתקופות מאוחרות יותר, כשבני ישראל נפוצו בגלות, הם המשיכו להתפלל אל אלוהי ישראל במועדים קבועים אלו, תוך הפניית פניהם אל עבר ירושלים. מנהג זה מהווה מופת של תפילת שחרית וערבית בעבור תלמידי המשיח. אלוהים מגנה טקסים יבשים, נטולי רוח של השתחוויה, אך הוא מביט באהבה רבה אל חסידיו, המשתחווים לפניו בוקר וערב, מתחננים למחילה על חטאיהם, ושוטחים בפניו את בקשותיהם ומשאלות ליבם כדי לזכות בברכותיו.

לחם הפנים נערך לפני ה׳ כמנחת תמיד, ושימש חלק מן המנחה היומית. הוא נקרא ״לחם תמיד״ או ״לחם פנים״, שכן נמצא תמיד לפני ה׳. הוא הביע את הכרת האדם בתלותו המוחלטת בה׳ לקבלת מזון ארצי ורוחני, הניתן אך ורק באמצעות המשיח אשר מתווך בין האדם לאלוהים. אלוהים זן את בני ישראל במדבר במן מן השמיים, ועתה הם עדיין הסתמכו על טובו וחסדו, הן בעבור מזון גשמי והן לקבלת ברכות רוחניות. הן המן והן לחם הפנים הצביעו על המשיח, לחם החיים השורה תמיד בנוכחות ה׳ בעבורנו. המשיח העיד על עצמו: ״אני הלחם החי היורד מן השמים.״ (יוחנן ו:48-51). על חלות ״לחם הפנים״ מרחו הכוהנים לבונה. כאשר הוסרו החלות מדי שבת כדי להחליפן בחלות טריות, נאכלה הלבונה באש שעל המזבח, כאות זיכרון לפני ה׳.

הדבר החשוב ביותר בעבודת הקודש היומית היה שירות הכוהנים בעבור בני העם כפרטים. חוטא ששב בתשובה הביא את מנחתו אל פתח המשכן, הניח את ידו על ראש הקורבן, התוודה על חטאיו, ובדרך זו העביר את חטאיו אל הקורבן החף מפשע. בעל החיים נשחט בידו, דמו הובל אל הכוהן ששרה בקודש, וזה הזה ממנו לפני הפרוכת. מאחורי הפרוכת ניצב ארון הברית שהכיל את מצוות התורה, אותן חילל החוטא. בטקס זה הועבר החטא, באמצעות הדם, אל המשכן. היו מקרים שבהם דם הקורבן לא הובא אל ה״קודש״ ; אך הכוהן היה אמור לאכול את בשר הקורבן. משה ציווה על אהרון ובניו: ׳אלוהים ״אתה נתן לכם, לשאת את-עון העדה.׳״ (ויקרא י:17). שני הטקסים כאחד סימלו את העברת החטא מן החוטא ששב בתשובה אל המשכן.

כזו הייתה עבודת הקודש שנערכה במשכן מדי יום ביומו במשך השנה. חטאי ישראל שהועברו למשכן טימאו את ה״קודש״ ואת ״קודש הקודשים״, ולכן נדרשה עבודה מיוחדת כדי להסיר את החטאים ולטהר את הקודש. ה׳ ציווה על הכוהנים לכפר על כל אחד מאגפיו הקדושים של המשכן, וכן לכפר על המזבח כדי לקודשו ולטהרו ״מטומאת בני ישראל.״ (ויקרא טז:19).

אחת לשנה, ביום הכיפורים, נכנס הכוהן הגדול אל ״קודש הקודשים״ כדי לטהר את המשכן. העבודה שביצע שם השלימה את טקסי עבודת הקודש שנמשכה לאורך השנה.

ביום הכיפורים הובאו שני שעירי עזים אל פתח המשכן, והכוהן הפיל עליהם גורל: ״גורל אחד ליהוה, וגורל אחד לעזאזל.״ על השעיר שעלה ראשון בגורל נגזר להישחט כקורבן חטאת בעבור העם. הכוהן נדרש להביא את דמו אל מעבר לפרוכת ולהזות ממנו על ״כס הכבוד״. ״וכפר על הקודש, מטמאת בני ישראל, ומפשעיהם, לכל חטאתם; וכן יעשה, לאוהל מועד, השכן אתם, בתוך טומאתם.״ (ויקרא טז:16).

״וסמך אהרן את שתי ידו, על ראש השעיר החי, ןהרנודיה עליו את כל עונת בני ישראל, ואת כל פשעיהם לכל חטאתם; ונתן אתם על ראש השעיר, ושלח ביד איש עתי המדברה. ונשא השעיר עליו את כל עונתם, אל ארץ גזורה.״ רק לאחר ששולח השעיר המדברה, ראו עצמם בני העם חופשיים מנטל עוונם. כל אדם ואדם נדרש לענות את נפשו בשעת מעשה הכפרה. יום הכיפורים היה שבת שבתון: כל העסקים והעניינים בוטלו, והעדה כולה נכנעה לפני ה׳ בתחינה, בצום ובעריכת חשבון נפש נוקב.

בני ישראל למדו מטקסי יום הכיפורים, שנערכו מדי שנה בשנה, אמיתות חשובות בנוגע למעשה הכפרה. עולת החטאת שהוקרבה לה׳ במשך ימות השנה שימשה תחליף רצוי בעיני ה׳ תחת חיי החוטא; אולם, דם הקורבן לא סיפק כפרה מוחלטת לחטא. דם הקורבן העניק אך ורק אמצעי להעתקת החטא מן החוטא אל המשכן. העלאת הדם לפני ה׳ העידה כי החוטא כפוף לתורה. בדרך זו התוודה החוטא על אשמתו, והביע את אמונתו במשיח העתיד להסיר את כל חטאי העולם. אך החוטא טרם שוחרר לחלוטין מהרשעת התורה. ביום הכיפורים נכנס הכוהן הגדול אל ״קודש הקודשים״ כשהוא נושא עימו את הקורבנות שקיבל מידי העם. לאחר הקרבתם הוא היה אמור להזות מדמם על הכפורת ולוחות הברית. בדרך זו סופקה דרישת התורה אשר גזרה מוות על החוטא. הכוהן הגדול, ששימש מתווך בין העם לה׳, לקח על עצמו את חטאי העם, ובעוזבו את ה״קודש״ נשא עימו את עוון ישראל. בפתח אוהל מועד הניח הכוהן את ידיו על ראש שעיר העיזים, ״והתודה עליו את כיל עונת בני ישראל, ואת כל פשעיהם לכל חטאתם; ונתן אינם על ראש השעיר.״ כאשר שעיר העזים שנשא את כל עוונות ישראל נשלח המדברה, נשלחו חטאי העם יחד עימו והורחקו מהם לצמיתות. זו הייתה עבודת הכפרה שנערכה במשכן של מטה ״לפי תבנית וצל של הדברים השמימיים.״ (אל העברים ח:5).

כאמור, המשכן הארצי נבנה בידי משה על פי התבנית שהוראתה לו על ההר. משכן זה היה ״משל לזמן הזה, כאשר מקריבים מנחות וזבחים.״ שני אגפיו הקדושים היו ״תבנית הדברים הנמצאים בשמים.״ המשיח, הכוהן הגדול שלנו, ״משרת בקודש ובמשכן האמתי אשיר כונן אלוהים ולא אדם.״ (אל העברים ט:9, 23; ח:2). בחזונו זכה יוחנן לחזות במקודש של מעלה. הוא ראה ״שבעה לפידי אש בוערים לפני הכסא,״ ״ומלאך... בידו מחתת זהב, וקטרת רבה נתנה לו כדי לשים אותה בתפלות כל הקדושים על מזבח הזהב אשר לפני הכסא.״ (התגלות ד:5; ח:3). הנביא הורשה לחזות באגף הראשון של המקודש השמיימי. הוא ראה שם: ״שבעה לפידי אשי״ ו״מזבח הזהב״, אשר סומלו על ידי מנורת הזהב ומזבח הקטורת במשכן של מטה. ושוב, ״אז נפתח היכל אלוהים בשמים,״ והנביא חזה בפרוכת וב״קודש הקודשים״. כאן הוא חזה ב״ארון בריתו,״ של ה׳, אשר סומל על ידי ארון הברית הקדוש שהכין משה בעבור תורת ה׳. (התגלות יא:19).

משה הקים את המשכן הארצי ״על פי התבנית שראה.״ שאול השליח מכריז, כי עם השלמתם של ״המשכן״. וניל כלי השרת״, הם היוו את ״תבנית הדברים הנמצאים בשמים.״ (מעשי השליחים ז:44, אל העברים ט:21, 23). יוחנן מעיד כי חזה במשכן השמיימי. משכן זה, בו מכהן ישוע המשיח בעבורנו, הוא משכן ה׳ המקורי; המשכן שהקים משה היה רק דגם שלו.

המשכן השמיימי, מקום משכנו של מלך מלכי המלכים, שבו ״ריבוא רבבות לפניו יעמדו...״ (דניאל ז:10), מלא בכבוד הכס השמיימי. השרפים, מלאכי הזוהר השומרים עליו, מכסים את פניהם מתוך יראת כבוד והערצה. אף מבנה ארצי לא יכול לייצג את גודלו והדרו של המשכן השמיימי. עם זאת, ניתן היה להפיק מן המקודש הארצי ומעבודת הקודש שנערכה בו, אמיתות חשובות בנוגע למשכן השמיימי ולעבודת הקודש הנשגבת הנערכת בו בעבור גאולת האדם.

לאחר עלייתו השמיימה היה המשיח אמור להתחיל את כהונתו בתור הכוהן הגדול שלנו. שאול השליח אומר: ״הרי המשיח לא נכנס אל מקודש אשר נעשת בידי אדם, ואשר הוא בבואה של האמתי, כי אם בא אל עצם השמים להראות עתה בעדנו לפני האלוהים.״ (אל העברים ט:24). כשם ששירות הכהונה של המשיח מחולק לשני תפקידים חשובים, וביצוע כל אחד ואחד מהם דורש זמן מסוים ומקום מובהק במשכן השמיימי, כך גם השירות בקודש במשכן של מטה, שסימל את עבודת הקודש במשכן של מעלה, כלל שתי עבודות: עבודת ה׳ היומית ועבודת ה׳ השנתית. לכל אחת מהן הוקודש אגף אחר במשכן.

כשם שהמשיח עלה השמיימה אל נוכחות השכינה כדי לכפר בדמו על חסידיו ששבו בתשובה, כך גם הכוהן היזה בעבודת ה׳ היומית את דם הקורבן ״בקודש״ בעבור החוטא.

דם המשיח שנועד לשחרר את החוטא ששב בתשובה מהרשעת התורה, לא נועד לבטל את החטא; החטא יישאר מתועד בספרי השמיים במשכן השמיימי, עד הכיפור הסופי; בדומה, דם עולת החטאת הסמלי הסיר את החטא מהחוטא ששב בתשובה, אך נותר במשכן עד יום כיפור.

ביום הדין הגדול ייקראו המתים כדי להישפט ״מתוך הדברים הכתובים בספרים, לפי מעשיהם.״ (התגלות כ:12). ואז, בזכות דמו המכפר של המשיח, יימחו מספרי השמיים עוונותיהם של השבים בתשובה. בדרך זו ישוחרר המשכן, או יטוהר כליל מרישומי החטאים. מעשה הכיפור הנשגב ומחיקת החטאים סומלו בטקסי יום כיפור. טיהור המשכן השמיימי בזכות דם עולת החטאת, ילווה בהסרת החטאים שטימאו אותו.

כשם שביום הכיפורים הסופי יימחו חטאי השבים בתשובה מספרי השמיים,

לא יזכרו עוד לעולם ולא יעלו על לב - כך ביום הכיפורים הסמלי עלי אדמות נישאו החטאים המדברה, כדי להבדילם לעד מן העדה.

כיוון שהשטן הוא אבי החטא והאחראי הישיר להדחת בני האדם לעוונות אשר גרמו למותו של בן האלוהים, מן הדין והצדק שהשטן יישא בעונש סופי. פועל המשיח בעבור גאולת האדם, וכן טיהור היקום מכל חטא יסתיימו בהסרת החטאים מן המקודש השמיימי, והעתקתם אל השטן, אשר יישא בעונש הסופי. וכך, בשירות הסמלי בקודש, שרות הכהונה שנערך כל השנה הסתיים בטיהור המשכן, בהתוודות כל העדה על כל עוונותיה, ובהשמתם של החטאים על ראש השעיר שנשלח לעזאזל.

כך, בני ישראל למדו מדי יום משירות הקודש באוהל מועד (ובתקופה מאוחרת יותר, בבית המקודש שתפס את מקומו), אמיתות נשגבות הנוגעות למות המשיח ולשירות כהונתו. ופעם בשנה, ביום הכיפורים, למד העם על אירועי קץ העיתים החותמים את העימות הגדול בין המשיח לשטן, ועל הטיהור הסופי של היקום מן החטא ומן החוטאים.

חטאם של נדב ואביהוא

פרק זה מבוסס על ויקרא י׳:1-11

בתום חנוכת המשכן הוקודשו הכוהנים לשירות בקודש. טקסי חנוכת המשכן והקודשת הכוהנים ארכו שבעה ימים. הם נקראו טקסי מילואים ונערכו מדי יום וביום השמיני החלו בעבודת הקודש. אהרון, הכוהן הגדול, הסתייע בבניו והקריב את הקורבנות כנדרש על פי מצוות ה׳. אז נשא את ידיו אל העם וברכם. טקסי חנוכת המשכן והקודשת הכוהנים נערכו בהתאם למצוות ה׳, ואלוהים קיבל ברצון את הקורבנות. כבוד ה׳ נגלה לעיני העם בדרך רבת רושם; אש יצאה מלפני ה׳ ואכלה את העולות שעל המזבח. בני ישראל הביטו בעניין וביראה בהתגלות מופלאה זו של גבורת ה׳. הם ראו בכך אות לתהילת ה׳ ולחסדו. רננת שמחה פרצה מפיהם, והם נפלו על פניהם בהלל ובהשתחוויה לפני השכינה.

מיד לאחר מכן פקד אסון פתאומי נורא את משפחת הכוהן הגדול. בשעת ההשתחוויה, כאשר רינת ההלל של קהל המתפללים נישאה השמיימה, נטלו נדב ואביהוא, שני בניו של אהרון, איש איש את מחתתו, נתנו בה אש והקטירו קטורת במטרה להעלות ריח ניחוח לפני ה׳. אך בעשותם זאתהם חיללו את מצוות ה׳, שכן השתמשו ב״אש זרה״ להקטרת הקטורת. במקום ליטול מאש התמיד שעל המזבח, אשר הוצתה בידי אלוהים בכבודו ובעצמו, שציווה על השימוש בה למטרה זו, הם נטלו אש שהובאה מבחוץ. בעטיו של חטא זה יצאה אש מלפני ה׳, אכלה אותם, והם מתו לעיני כל העם.

אחרי משה ואהרון, היו נדב ואביהוא בעלי היחס הרם ביותר בישראל. הם זכו לכבוד מיוחד מה׳ כאשר הורשו לחזות בכבוד ה׳ על ההר בחברת שבעים זקני ישראל. לפיכך, לא היה כל תירוץ למעשה שעשו, ואי אפשר היה להתייחס אל חטאם בקלות ראש. עובדה זו הפכה את חטאם חמור יותר. מי שזכה לקבל אור גדול )שכן הותר לו לעלות להר בחברת שרי ישראל, להתייחד עם ה׳ ולשכון באור תהילתו), לא יכול היה להשלות את עצמו כי מעתה ואילך מותר לו לחטוא ללא חשש מעונש, או להאמין כי מכיוון שה׳ כיבד אותו בדרך זו, הוא לא יחמיר איתו ולא יענישו על חטאו. לפיכך, בניו של אהרון עשו טעות גורלית. האור הגדול והזכויות הרבות שנפלו בחלקם דרשו מהם להקפיד על התנהגותם ולשמור על קדושתם, בהתאם לאור שניתן להם. אלוהים לא ייאות לקבל דבר פרט לזה. שומה עלינו להישמר פן נניח לברכות ולזכויות שנפלו בחלקנו לנטוע שאננות בנפשנו, ולגרום לנו לנהוג בחוסר זהירות. בל נניח לברכות שזכינו בהם, להתיר לנו לחטוא או לגרום לנו להאמין כי אלוהים לא יחמיר איתנו. כל הזכויות שהורעפו על בני אהרון מיד אלוהים היו דרכו של ה׳ להצית להט ברוחם ובנשמתם, ולחנון אותם בכוח לשם ביצוע רצונו הקדוש.

נדב ואביהוא לא חונכו משחר ילדותם לשלוט בעצמם. נטייתו של אהרון לוותר לילדיו וחוסר התקיפות שלו, גרמו לו להתרשל בחינוך למשמעת של בניו. הוא הניח להםללכתעלפינטיותליבם.משחרילדותםהםהתמסרולהנאותיהםוטיפחוהרגלים רעים, שקנו בהם אחיזה רבה כל כך, עד כי אפילו מחויבותם למשרה הקדושה ביותר לא אצרה כוח כדי לשבור את ההרגלים הללו. הם לא חונכו לכבד את אביהם ולסור למרותו. הם לא הבינו את הצורך בציות גמור למצוות ה׳. טעותו של אהרון - הפינוק שנהג בבניו - דירדרה אותם להתנהגות שעליה נענשו בעונש חמור ביותר מיד ה׳.

אלוהים ביקש ללמד את העם כי עליהם להתקרב אליו ביראת כבוד ובהערצה,

על פי הדרך שהוא עצמו קבע. ציות חלקי לא ישביע את רצונו. לא היה די בכך שבמהלך ימי טקסי המילואים נערך כמעט כל דבר בהתאם למצוות ה׳. אלוהים הטיל קללה על האנשים שנטשו את מצוותיו ולא הבדילו בין קודש לחול. הוא הכריז ביד ישעיהו הנביא: ״הוי האומרים לרע טוב, ולטוב ,רע: שמים חשך לאור ואור לחשך...הוי, חכמים בעיניהם;׳ ונגד פניהם, נבונים!... מצדיקי רשע , עקב שוחד; וצדקת צדיקים, יסירו ממנו. לכן... שרשם כמק יהיה...: כי מאסו, את תורת יהוה צבאות, ואת אמרת קדוש־ישראל, נאצו.״ (ישעיהו ה:20-24). בל ישלה איש את עצמו במחשבה כי חלק ממצוות ה׳ אינן הכרחיות, או כי אלוהים ייאות לקבל תחליף לדרישותיו. הנביא ירמיהו אומר: ״מי זה אמר ותהי, אדוני לא צווה?״ (איכה ג:37). אלוהים אינו העניק מצווה שבני האדם יכולים לציית או לא לציית לה בהתאם לרצונם, מבלי לשאת בתוצאות. כאשר בני האדם בוחרים בכל דרך אחרת זולת ציות מוחלט לה׳, הם יגלו כי ״אחריתה, דרכי מות.״ (משלי יד:12).

״ויאמר משה אל אהרן ולאלעזר ולאיתמר בניו: ׳ראשיכם אל־תפרעו ובגדיכם לא תפרמו, ולא ותמותו... כי שמן משחת יהוה, עליכם.׳״ המנהיג הדגול הזכיר לאחיו את דברי ה׳, אשר אמר: ״בקרב אקדש׳ ועל פני כל העם, אכבד.״ אהרון שתק. מותם הפתאומי של בניו, ללא כל אזהרה מראש, בעטיו של חטא נורא כל כך, שעתה ראה בו את פרי התרשלותו בחינוך בניו, קרע את לב האב הדואב אך הוא לא נתן ביטוי לרגשותיו. העובדה כי לא הפגין רגשות צער על מות בניו, העידה על מורת רוחו מן החטא. אסור היה לגרום לעדה לבוא לידי התמרמרות נגד אלוהים וחילול שם שמיים.

הקדוש ברוך הוא ביקש ללמד את עמו להכיר בצידוק הדין שלו, למען יראו וייראו. אזהרה על מידת דין נוראה זו הייתה עשויה להניא אנשים מסוימים בקרב בני ישראל מלנסות את אורך רוחו של ה׳, ובדרך זו לחרוץ את גורלם. אזהרת ה׳ מתרה בנו מפני אהדה מסולפת לחוטא, אשר גורמת לנו לנסות לתרץ את חטאיו. החטא מביא להצמתת עקרונות המוסר, וזאת כדי שהחוטא לא יבין את גודל חטאו. ללא כוחה המרשיע של רוח הקודש בלב החוטא, האדם נותר עיוור לגבי חטאו. שומה על משרתי המשיח להראות לנפשות אנשים שסרחו את הסכנה האורבת להם. מאמינים אשר מבטלים את השפעת אזהרת ה׳ ,כאשר הם טחים את עיני החוטאים מלראות את טיבו האמיתי ותוצאותיו של החטא, משלים את עצמם, שכן הם סבורים כי בדרך זו נגלית סלחנותם; אך למעשה, הם פועלים ישירות נגד פועלה של רוח הקודש בקרב אותם חוטאים; הם מרגיעים את מצפונו של החוטא וגורמים לו לשבת שאנן על סף אובדנו; הם הופכים שותפים לחטאו, ומביאים על עצמם את האחריות הנוראה לחוסר חרטתו. רבים, רבים הגיעו לאבדון בשל אהדה מסולפת ומוליכת שולל זו.

נדב ואביהוא לא היו מבצעים את החטא הגורלי הזה אלמלא היו מבושמים קמעה, שכן הרשו לעצמם לשתות יין כאוות נפשם. הם ידעו היטב כי נדרשה מהם הכנה קפדנית ביותר טרם כניסתם למשכן השכינה; אך הפרזתם בשתייה פסלה אותם מלשרת בקודש. מוחם הפך מבולבל ועקרונות המוסר שלהם קהו, עד כי נבצר מהם להבדיל בין קודש לחול. אהרון ובניו האחרים שנותרו בחיים, קיבלו מאת ה׳ את האזהרה הבאה: ״יין ושכר אל תשת אתה ובניך אתך, בבואכם אל-אהל מועד, ולא תמתו: חקת עולם, לדורותיכם. ולהבדיל, בין הקודש ובין החול, ובין הטמא, ובין הטהור. ולהורות, את בני ישראל את כל החוקים, אשר דבר יהוה אליהם.״

תוצאות השימוש במשקאות חריפים הם היחלשות הגוף והנפש, בלבול והשחתת עקרונות המוסר. השכרות מונעת מבני האדם להבחין בקדושת דברי הקודש ובסמכות המוחלטת של מצוות ה׳. כל המשרתים בקודש נדרשו לנהוג מתינות חמורה ולהינזר ממשקאות חריפים, וזאת כדי שיוכלו לשמור על צלילות דעת ולהבחין בין טוב לרע. בדרך זו, יעלה בידם לעמוד על עקרונותיהם, והם יימלאו חוכמה כדי לשפוט בצדק ולנהוג רחמים בזולת.

מחויבות דומה רובצת על כתפיו של כל אחד ואחד מתלמידי המשיח. פטרוס השליח מכריז: ״אבל אתם עם נבחר, ממלכת כהנים וגוי קדוש, עם סגלה, למען תספרו תהלותיו של הקורא אתכם מחשך אל אורו הנפלא.״ (הראשונה לפטרוס ב:9). אלוהים, הבורא יתברך, דורש מאיתנו לשמור על כוחות הגוף והנפש, וזאת כדי ששירותנו יתקבל על ידיו ברצון. לגימת משקאות חריפים יביא לאותן תוצאות הרות גורל, כמו במקרה המצער של כוהני ישראל. לגימת משקאות חריפים יביא לכך שהמצפון ייאבד מרגישותו לחטא; לב האדם יתקשה בנוגע לחטא, עד כי לא יבדיל בין קודש לחול. אם כן, כיצד יעלה בידנו לציית למצוות ה׳? ״האם אינכם יודעים כי גופכם הוא היכל של רוח הקודש השוכנת בתוככם, אשר קבלתם אותה מאת אלוהים, וכי אינכם שייכים לעצמכם? הלא במחיר נקניתם, לכן כבדו את אלוהים בגופכם.״ (הראשונה אל הקורינתים ו:19, 20). ״ובכן, אם תאכלו או תשתו, או כל מה שתעשו, עשו אחת הכל למען כבוד אלוהים.״ (הראשונה אל הקורינתים י:31). לפנינו אזהרה חגיגית ונוראה, אשר מופנית אל קהילת המשיח בכל הדורות: ״אם ישחית איש את היכל אלוהים, אלוהים ישחית אותו; כי היכל האלוהים קדוש,ואתם היכלו.״ (הראשונה אל הקורינתים ג:17).

התורה והבריתות

בשעת בריאתם של אדם וחווה נחרטה תורת ה׳ על ליבם, ולפיכך היו בקיאים במצוותיה. לאחר שחטאו, תורת ה׳ נותרה ללא שינוי, אך אלוהים כונן תוכנית מתקנת שתביא אותם לידי ציות. ניתנה הבטחה לבואו של משיח, וכוננה תורת קורבנות שהצביעה על מות המשיח כעל קורבן העולה החשוב ביותר. אילו תורת ה׳ לא חוללה, המוות לא היה בא אל העולם ולא היה צורך במושיע; לפיכך לא היה שום צורך בקורבנות.

אדם הראשון שינן באוזני בניו את תורת ה׳, שנמסרה מאב לבן בדורות הבאים.

על אף שהקדוש ברוך הוא העניק בחסדו דרך לגאולת האדם, רק מעטים קיבלו אותה וצייתו לחוקיה. בעטיו של החטא הפך העולם רשע ומושחת כל כך, שעלה הצורך לטהרו מהשחתתו באמצעות המבול. נח ובני משפחתו קיימו את מצוות התורה, ונח הנחיל לבניו את עשרת הדיברות. אך כאשר בני האדם שבו והפנו עורף לאלוהים, ה׳ בחר באברהם, שעליו הכריז: ״שמע אברהם בקולי; וישמר, משמרתי, מצותי, חקותי ותורתי״ (בראשית כר:5). אלוהים נתן לאברהם את מצוות המילה, שהיוותה אות לדבקות בה׳ ובשירותו מצד כל אדם שניאות לעבור את טקס המילה - התחייבות להתרחקות מעבודת האלילים וציות למצוות התורה. כישלונם של צאצאי אברהם לעמוד בהתחייבות זו, שהתבטא בנטייתם לכרות בריתות עם עובדי אלילים ולאמץ את מנהגיהם, היה הגורם לשעבודם של בני ישראל במצרים. אך בשל קשריהם עם עובדי האלילים ושעבודם למצרים, הושחתו מצוות ה׳ על ידי תורתה ומנהגיה האכזריים של עבודת האלילים. לפיכך, כאשר הקדוש ברוך הוא הוציא את ישראל ממצרים, הוא ירד ושכן על הר סיני, אפוף בכבודו ומוקף במלאכיו, ומסר את תורתו לעמו בהוד תפארתו הנורא.

אולם, אפילו אז אלוהים לא בטח בזיכרונו של העם שנטה לשכוח את מצוותיו, ולפיכך חרט אותן על לוחות אבן. ה׳ ימנע מישראל כל הזדמנות לשלב בין מצוותיו הקדושות למסורות ולדרכי הגויים, או לערבב בין מצוותיו למנהגי אנוש. אך אלוהים לא הסתפק במתן עשרת הדיברות. עם ישראל כבר הוכיח באיזו קלות הוא סוטה מדרך הישר, לכן ה׳ לא ישאיר שום פתח של פיתוי ללא הגנה. משה צווה בידי ה׳ לכתוב חוקים ומשפטים מפורטים שיבהירו את מצוותיו. חוקים אלה דנו במחויבותו של העם לאלוהיו ואיש לרעהו. הנוכרים נדרשו לקיים רק את עשרת הדיברות, אשר הורחבו באופן מיוחד, כדי שאיש לא ישגה. הוטל עליהם לשמור על קדושתם של עשרת הדיברות שנחרטו על לוחות האבן.

אילו קיימו בני האדם את תורת ה׳, שניתנה לאדם הראשון לאחר שחטא, נשמרה בידי נח וקוימה בידי אברהם, לא היה צורך במצוות המילה. אילו קיימו צאצאי אברהם את הברית עם ה׳, שברית המילה שימשה אות לכריתתה, הם לא היו מתפתים לעולם לעבודת אלילים ולא היו נאלצים לרדת מצריימה ולהשתעבד למצרים; הם היו נוצרים את תורת ה׳ בליבם, ולא היה שום צורך לתת להם את התורה במעמד הר סיני או לחרוט אותה על לוחות אבן. אילו קיימו בני ישראל את עיקרי עשרת הדיברות, לא היה שום צורך בחוקים ובמשפטים הנוספים שניתנו למשה.

תורת הקורבנות שניתנה לאדם הראשון סולפה אף היא בידי צאצאיו. אמונות טפלות, אלילות, רשעות, אכזריות ופריצות השחיתו את עבודת ה׳ הפשוטה והחשובה שכונן אלוהים. המגע הממושך של עם ה׳ עם עובדי אלילים החדיר לעבודת ה׳ מנהגים אליליים רבים; לפיכך, ה׳ נתן לעמו בסיני חוקים ברורים בנוגע לתורת הקורבנות. לאחר השלמת בניית המשכן נועד ה׳ עם משה בענן הכבוד שעל הכפורת, והעניק לו הנחיות מלאות בנוגע לתורת המנחות והקורבנות ואופן עבודת ה׳ שייערכו במקודש. אז ניתנו למשה חוקי הזבחים ועבודת הקודש, והוא העלה אותם על הכתב. אך עשרת הדיברות שנמסרו מפי ה׳ בסיני נכתבו בידי אלוהים בכבודו ובעצמו על לוחות אבן, ונשמרו כעדות מקודשת בארון הברית.

אנשים רבים מערבבים בין שתי התורות [תורת הקורבנות ועשרת הדברות] תוך שימוש בפסוקים הדנים בחוקים הטקסיים, בניסיון להוכיח כי חוקי המוסר בוטלו; אך זהו סילוף של הכתובים. השוני בין שתי השיטות רב וברור. תורת הקורבנות והטקסים כללה סמלים שהצביעו על המשיח, כהונתו וקורבנו. תורה זו, על טקסיה וחוקיה, הייתה אמורה להתקיים בידי העברים עד אשר סמליה יתממשו ויתגלמו במות המשיח, שה האלוהים המכפר על חטאי העולם. אז יקיץ הקץ על הקרבת הקורבנות. זוהי אותה תורה, אותו ספר חוקים, אשר המשיח ״הסירו בתקעו אותו בצלב״(אל הקולוסים ב:14). אך באשר לחוקת עשרת הדיברות, מחבר מזמורי התהילים מכריז: ״לעולם יהוה - דברך, נצב בשמים״ (תהילים קיט:89). והמשיח בכבודו ובעצמו אומר: ״אל תחשבו שבאתי לבטל את התורה... אמו. אומר אני לכם,״ - ובדרך זו מעניק לטענתו יתר תוקף - ״עד אשר יעברו השמים והארץ אף יוד אחת או תג אחד לא יעברו ן התורה בטרם יתקיים הכל״ (מתי ה:17, 18). בדרשתו מלמד ישוע לא רק מהן מצוות תורת ה׳, אלא אף שהן תהינה שרירות וקיימות כל עוד השמיים והארץ יעמדו על תילם. תורת ה׳ אינה משתנה, היא שרירה וקיימת כפי שכס מלכותו של ה׳ קיים לעד. תורת ה׳ תמשיך להיות תקפה לגבי כל האנושות בכל הדורות.

בנוגע לתורה שניתנה בסיני מכריז נחמיה: ״ועל הר סיני ירדת, ודבר עמהם משמים; ותתן להם משפטים ישרים, ותורות אמת - וחלקים ומצות, טובים״ (נחמיה ט:13). שאול, ״שליח הגויים,״ מכריז: ״ובכן התורה קדושה, והדבר הוא קדוש וישר וטוב״ (אל הרומים ז:12). לא ייתכן שמדובר בדבר אחר זולת עשרת הדיברות, שכן, ׳אמרה התורה ׳לא תחמד,״ (פס׳ 7).

מות המשיח הביא לקץ תורת הקורבנות והסמלים, אך מותו לא ביטל, ולו כהוא זה, את המחויבות שלנו לתורת המוסר. להפך, עצם העובדה שהמשיח היה חייב למות כדי לכפר על חילול התורה, מוכיחה כי התורה אינה ברת שינוי.

כל מי שטוען כי המשיח בא להפר את תורת ה׳ ולבטל את התנ״ך, אומר למעשה כי עם ישראל היה שרוי בחשכה וכי דתו כללה אך ורק טקסים ופולחנים. אולם זוהי טעות. לאורך כל דפי ההיסטוריה של התנ״ך, המתעדים את הדרך בה נהג ה׳ בעם הנבחר, נמצאים עקבותיו הקדושים של ה׳, האל העליון, ״ אהיה״. אלוהים לא העניק מעולם לבני האדם התגלויות ברורות יותר של גבורתו וכבודו מאשר בשעה שנגלה בפני עמו, הוכר בתור מלך ישראל האחד והיחיד, והעניק לעמו את התורה. שרביט המלכות לא הונף בידי אדם; ומהלכיו המופתיים של מלך ישראל הסמוי מן העין היו עצומים ונוראים מאין כמוהם.

בכל התגלויות השכינה הללו נגלה כבוד ה׳ באמצעות המשיח, לא רק בביאת המשיח, אלא לאורך כל הדורות שקמו לאחר החטא הראשון ומתן הבטחת הגאולה. ״כלומר: אלוהים היה במשיח מרצה את העולם אל עצמו״ (השנייה אל הקורינתים ה:19). המשיח היה התשתית ולב ליבה של תורת הקורבנות, הן בדור האבות והן בימיה של ישראל הקדומה. מאז חטאו אדם וחווה, נותק הקשר בין אלוהים לאדם. אבינו שבשמיים מסר את העולם לידי המשיח, וזאת כדי שיגאל את האדם ויגן על סמכותה וקדושתה של תורת ה׳ באמצעות פועלו כמתווך בין אלוהים לאדם. הקשר בין השמיים לארץ, בין ה׳ לאנושות השרויה בחטא, מתקיים באמצעות המשיח. בן האלוהים היה זה שהעניק לאבותינו הקדמונים את הבטחת הגאולה. הוא היה זה שהתגלה בפני אבות האומה. אדם הראשון, נוח, אברהם, יצחק, יעקב ומשה הבינו את הבשורה. הם ייחלו לישועת האדם באמצעות קורבן התמורה. קדושים קדמונים אלה שרו בחברת המושיע, שהיה עתיד לבוא אל העולם בדמות בשר ודם; אחדים מהם שוחחו עם המשיח ומלאכי השמיים פנים אל פנים.

המשיח לא היה רק מנהיגה של ישראל במדבר - המלאך ששמו של ה׳ שרה עליו, אשר שכן בעמוד הענן והלך לפני המחנה - אלא שהיה גם האחד שנתן את התורה לעמו . בקרב כבוד ה׳ הנורא במעמד הר סיני, הכריז המשיח באוזני כל העדה את עשרת הדיברות של תורת אביו שבשמיים. הוא היה זה שמסר למשה את התורה שנחרטה על לוחות אבן.

המשיח היה זה שדיבר אל בני עמו באמצעות הנביאים. כיפא השליח, באיגרתו אל הקהילה המשיחית אומר כי: ״את הישועה הזאת חקרו ודרשו הנביאים שנבאו על החסד המיעד לכם. הם חקרו מה העת והנסיבות שהודיעה רוח המשיח אשר בקרבם, כשהעידה מראש על סבלות המשיח ועל הכבוד והתפארת שיבואו אחריהם״ (האיגרת הראשונה לפטרוס א:10, 11). קולו של המשיח מדבר אלינו מן התנ״ך. ״הן עדות ישוע היא רוח הנבואה״ (התגלות יט:10).

בתורה שלימד בימי חייו עלי אדמות, כיוון ישוע את ליבם של בני האדם אל התנ״ך. הוא הכריז: ״אתם חוקרים את הכתובים, כי חושבים אתם שיש לכם חיי עולם בהם; והם המעידים עלי״ (יוחנן ה:39). בזמן זה, התנ״ך היה המקור היחיד להתגלות אלוהים בכתב. בן האלוהים שב והכריז: ׳יש להם משה והנביאים, שישמעו בקולם,״ והוסיף: ׳׳אם אינם שומעים אל משה ואל הנביאים, לא ישתכנעו גם אם יקום אחד מעם המתים׳.״ (לוקס טז:29, 31).

תורת הקורבנות והטקסים ניתנה באמצעות המשיח. אפילו לאחר שחדלו לקיימה, הציג אותה שאול השליח לפני בני עמו באורה האמיתי: הבהיר את תפקידה וערכה, ואת מקומה בתוכנית הגאולה וזיקתה לפועלו של המשיח. השליח הדגול הכריז כי תורה זו מהוללת וראויה ליוצרה האלוהי. השירות בקודש סימל אמיתות נשגבות שיתגלו בדורות הבאים. ענן הקטורת שהיתמר אל-על יחד עם תפילות ישראל ייצג את צדקת המשיח, שרק בכוחה לגרום לתפילת החוטא להיות רצויה בעיני ה׳; הקורבן שותת הדם שעל מזבח העולה סימל את הגואל העתיד לבוא; וכבוד ה׳, האות הגלוי לעין של השכינה, זרח מקודש הקודשים. וכך, בכל דור ודור של כפירה וחשכה יקדה שלהבת האמונה בלבבות בני האדם, עד אשר הגיעה השעה לביאת המשיח המובטח.

ישוע המשיח היה אורם של ישראל - אור העולם - טרם בא אל העולם בדמות בשר ודם. קרן האור הראשונה שהבקיעה את האפלה בה אפף החטא את העולם, נבעה מן המשיח. כל אחת ואחת מקרני האור הבוהקות שזרחו על יושבי תבל מן השמיים נבעה ממנו. בתוכנית הגאולה, המשיח הוא האלף והתו, הראשון והאחרון, הראשית והאחרית.

מאז שפך המשיח את דמו כקורבן תמורה בעבור כפרת החטאים ועלה השמיימה כדי ״להראות עתה בעדנו לפני האלוהים״ (אל העברים ט:24), זרח האור מן הצלב בגולגולתא ומן הקודש במקודש של מעלה. אך האור הגדול שקיבלנו אינו אמור לגרום לנו לבזות את מה שניתן בימי קדם באמצעות סמלים שהצביעו על ביאת המשיח. בשורת המשיח שופכת אור על המורשת של עם ישראל, ומעניקה משמעות לתורת הקורבנות והטקסים. אמיתות חדשות מתגלות, אור בהיר יותר נשפך על מה שהיה ידוע מבראשית, ואופיו ומטרותיו של אלוהים מתגלים בדרך בה נוהג ה׳ בעמו הנבחר. כל קרן אור נוספת מעניקה לנו תובנה ברורה יותר על תוכנית הגאולה, היא היא התגלמות רצון האלוהים לישועת האדם. עתה אנו חוזים ביופי ובעוצמה הטמונים במילות הכתובים שנכתבו בהשראה אלוהית, ולומדים את התורה בעניין עמוק ורב יותר.

רבים מחזיקים בדעה כי אלוהים הציב חומה שחצצה בין עם ישראל ליתר העולם, וכי אהבתו וחסדו, נמנעו במידה רבה מיתר האנושות, הורעפו על ישראל. אך אלוהים לא חפץ שעמו יקים חומת הפרדה שתחצוץ בינם ליתר האנושות. תמצית אהבת ה׳ הורעפה על כל תושבי תבל. על אף שבני האדם מאסו במשיח, המשיח מבקש ללא הרף להתגלות בפניהם, ולהרעיף עליהם מאהבתו ומחסדו. ברכתו הוענקה לעם הנבחר, כדי שעמו יברך את יתר העמים.

אלוהים קרא לאברהם ובירך אותו בשגשוג וכבוד; נאמנותו של אבי האומה שימשה אור ומופת לתושבי הארצות בהן עבר במסעותיו. אברהם לא הסתגר בדלת אמותיו. הוא שמר על קשרי ידידות אמיצים עם מלכי הארצות השכנות, שאחדים מהם חלקו לו כבוד רב; יושרו, נדיבותו, מסירותו, אומץ לבו וחסדו ייצגו את אופיו של אלוהים. אלוהי השמיים התגלה באמצעות נציגיו בארם נהריים, בכנען, במצרים ואפילו בקרב תושבי סדום.

אלוהים גילה את עצמו באמצעות יוסף לתושבי מצרים ולכל העמים שהיו בקשר עם מעצמה חזקה זו. מדוע בחר ה׳ לרומם כל כך את יוסף בקרב המצרים? הלוא יכול היה לבחור בדרך אחרת כדי להגשים את התכלית שייעד לבניו של יעקב; אך ה׳ רצה שיוסף יאיר לעולם, ולכן הציב אותו בארמון המלך כדי שאורו השמיימי יאיר בכל מקום. באמצעות חוכמתו, צדקו, טוהר ליבו, נדיבותו וחסדו שנגלו בכל מעשיו, והתמסרותו לרווחת האומה המצרית עובדת האלילים, ייצג יוסף את המשיח. בזכות פטרון זה, שכל מצרים היללה אותו והייתה אסירת תודה על החסד שגמל עימה, חזתה האומה עובדת האלילים באהבתו של בוראם וגואלם. אלוהים אף הציב את משה כאור זורח לימין כס המלכות של הממלכה הגדולה ביותר עלי אדמות, כדי שכל מי שחפץ ללמוד על האלוהים החיים, אלוהי האמת, יוכל לעשות זאת. האור הגדול נגה על תושבי מצרים טרם הושיט ה׳ את ידו החזקה כדי לנגעם במשפטיו.

באמצעות גאולת ישראל ממצרים נודעה גבורתו של אלוהים בכל מקום. אנשי הצבא במבצר יריחו רעדו מפחד. רחב אמרה: ״כי שמענו, את אשר הוביש יהוה את מי ים סוף מפניכם... ונשמע וימס לבבנו, ולא קמה עוד רוח באיש מפניכם: כי, יהוה אלוהיכם הוא אלוהים בשמים ממעל, ועל הארץ מתחת״ (יהושוע ב:11,10). מאות שנים לאחר יציאת מצרים הזכירו כוהני הפלישתים לבני עמם את מכות מצרים, והזהירו אותם פן ילחמו נגד אלוהי ישראל.

הקדוש ברוך הוא קרא לישראל, בירך אותה ורומם אותה, לא רק כדי שבני עמו יזכו בחסדו ויקבלו בלעדית את ברכותיו על ידי ציות לתורתו, אלא כדי להתגלות באמצעותם בפני כל יושבי תבל. לשם הגשמת תכלית זו הוא ציווה עליהם להיבדל מן האומות עובדות האלילים שסבבו אותם.

עבודת האלילים והחטאים הנלווים לה נחשבים תועבה בעיני ה׳, לכן הוא ציווה על עמו לא להתבולל בעמים אחרים, לא ״ללכת בדרכיהם,״ ולא לשכוח אותו. הוא אסר על נישואי תערובת בין ישראל לעובדי אלילים, פן ילכו שבי אחר האלילים ויפנו לו עורף. היום, כמו אז, שומה על עם ה׳ להיות טהור, ״להישמר נקי מטומאת העולם״. על בני ישראל לשמור את עצמם חופשיים מרוח העולם, שכן היא מנוגדת לאמת ולצדקה. אך אלוהים לא ייעד את עמו להסתגר מפני העולם מתוך התבדלות וצדקנות עצמית, שכן בדרך זו לא תהיה להם כל השפעה.

בכל דור ודור אמורים תלמידי המשיח להיות אור העולם, כדוגמת רבם ואדונם. המשיח אמר: ״אתם אור העולם. עיר שוכנת על הר אינה יכולה להסתר. גם אין מדליקים מנורה ושמים אותה תחת כלי, אלא על כן שמים אותה ואז תאיר לכל באי הבית״ (מתי ה:14-16). כך בדיוק נהגו חנוך, נוח, אברהם, יוסף ומשה. זה בדיוק מה שאלוהים ייעד לעמו ישראל.

ליבם הרע וחסר האמונה של בני ישראל, שנשלט בידי השטן, הוא שגרם להם להסתיר את אורם, במקום להאיר באמצעותו על העמים ששכנו סביבם; אותה רוח קשת עורף היא שגרמה להם ללכת בדרכיהם הרעות של עובדי האלילים או לעיתים להסתגר מפניהם מתוך התבדלות יהירה, כאילו היטה ה׳ את חסדו ואהבתו אך ורק על ישראל.

כשם שכתבי הקודש מציגים שתי תורות, האחת נצחית ואינה משתנה, האחרת ארעית וזמנית, כך קיימות שתי בריתות. ברית החסד נכרתה לראשונה עם אדם בגן עדן לאחר החטא הקדמון, כאשר ניתנה הבטחת ה׳ כי זרע האישה יכה וימחץ את ראש הנחש. ברית זו הציעה לכל בני האדם מחילה ואת עזרת ה׳ ביד חסדו, כדי שיצייתו לו באמצעות אמונה במשיח. היא אף הבטיחה לבני האדם חיי נצח בתנאי שידבקו בתורת ה׳. כך קיבלו אבות האומה את תקוות הישועה.

אותה ברית נכרתה מחדש עם אברהם בהבטחה שניתנה לו: ״והתברכו בזרעך, כל גויי הארץ״ (בראשית כב:18). הבטחה זו הצביעה אל המשיח. אברהם הבין זאת (ראו האיגרת אל הגלטים ג:8, 16), ובטח במשיח לשם מחילת חטאים. אמונה זו נחשבה לו לצדקה. הברית שנכרתה עם אברהם אף שמרה על סמכותה של תורת ה׳. ה׳ התגלה לאברהם ואמר לו: ׳׳אני אל שדי, התהלך לפני, והיה תמים״ (בראשית יז:1). אלוהים העיד על עבדו הנאמן: ״עקב, אשר שמע אברהם בקלי; וישמר, משמחיני, מצתי, חקתי תורתי״ (בראשית כו:5). ה׳ הכריז באוזני אברהם: ״והקימותי את בריתי ביני ובינך, ובין זרעך אחריך לדרתם - לברית עולם: להיות לך לאלוהים, ולזרעך אחריך״ (בראשית יז:7).

על אף שברית זו נכרתה עם אדם הראשון וחודשה עם אברהם, לא ניתן היה לאוששה עד מות המשיח. היא התקיימה בזכות הבטחת ה׳ מן העת בה ניתן רמז הגאולה הראשון; היא התקבלה באמונה; אך כאשר אוששה בידי המשיח, כונתה ״ברית חדשה.״ תורת ה׳ היא התשתית לברית זו. היא נועדה לסייע לנו לחיות בהרמוניה עם רצון ה׳, ומאפשרת לנו לציית לתורתו.

ברית אחרת, שכונתה בכתבי הקודש הברית ״הישנה,״ נכרתה בין אלוהים וישראל בסיני ואוששה באמצעות זבח דם. אך הברית שנכרתה עם אברהם ואוששה באמצעות דם המשיח, כונתה הברית ״השנייה״ או ״החדשה״, שכן הדם שחתם אותה נשפך לאחר הדם שחתם את הברית הראשונה. הראיה לתקפותה של הברית ״החדשה״ בימי אברהם עולה מן העובדה שאלוהים אישש אותה הן על ידי הבטחה והן בשבועה. לפיכך, היא מאוששת: ״על סמך שני דברים בלתי משתנים שחלילה לאלוהים לשקר בהם״ (אל העברים ו:18).

אך אם הברית עם אברהם כללה את הבטחת הגאולה, מדוע נכרתה ברית נוספת במעמד הר סיני? בימי שעבודם איבדו בני ישראל במידה רבה את ידיעת ה׳ ואת עיקרי ברית אברהם. באמצעות גאולתם מבית עבדים במצרים ביקש הקדוש ברוך הוא לגלות לעמו את גבורתו וחסדו, כדי שילמדו לאהוב אותו ולבטוח בו. הוא הביא אותם לים סוף, כשהמצרים דולקים בעקבותיהם ודומה שאין להם דרך מילוט. כל זאת כדי שיווכחו בחוסר האונים המוחלט שלהם ובהזדקקותם לעזרתו; ואז הוא הציל וגאל אותם. אז נמלא ליבם אהבה והכרת טובה לאלוהים, וביטחון בכוחו לסייע להם. ה׳ גאל אותם משעבוד ומעול המצרים, ובכך קשר אותם אליו.

אך הם עדיין נזקקו לאמיתה גדולה יותר שתיחרט על לוח ליבם. בשל עבודת האלילים וההשפעה הרעה שסבבו אותם, הם לא הבינו לעומק את קדושת ה׳, את חומרת החטא שגדש את ליבם, את חוסר יכולתם המוחלט לציית לתורת אלוהים בכוחות עצמם ואת הזדקקותם למושיע. היה צריך ללמד אותם את כל הדברים הללו.

אלוהים הביא אותם לסיני; כבוד ה׳ נגלה בפניהם; אלוהים נתן להם את תורתו והבטיח להרעיף עליהם ברכות רבות בתנאי שיצייתו לה: ״ועתה, אם־שמוע תשמעו בקלי, ושמרתם, את בריתי... ואתם תהיו לי ממלכת כהנים, וגוי קדוש״ (שמות יח:5, 6). בני ישראל לא היו מודעים ליצר ליבם הרע, ולא הבינו כי ללא המשיח נבצר מהם לקיים את תורת ה׳; לפיכך, ניאותו בנפש חפצה לכרות ברית עם ה׳. מתוך תחושה כי בכוחם לכונן את צדקתם שלהם, הכריזו: ״כל אשר דבר יהוה נעשה ונשמע״ (שמות כד:7). הם היו עדים להכרזת התורה מפי הגבורה, שנגלתה בהוד והדר נורא במעמד הר סיני; הם עמדו בחיל ורעדה לפני ההר. עם זאת, מקץ שבועות ספורים בלבד הפרו את הברית שכרתו עם ה׳, והשתחוו לפני צלם מעשה ידי אדם. הם לא יכלו עוד לקוות לחסד ה׳ בזכותה של ברית שהפרו; עתה, כאשר נוכחו ביצר ליבם הרע ובצורך במחילה, חשו כי הם זקוקים למושיע שנגלה בברית שנכרתה עם אברהם וסומל בקורבנות העולה. עתה, באמצעות אמונה, נקשרה נפשם לאלוהים בעבותות אהבה, והם ראו בו את הגואל שפדה אותם משעבוד לחטא. עתה הם היו מוכנים ומזומנים להוקיר את ברכות הברית החדשה.

משמעה של ״הברית הישנה״ היה שמירת חוקיו ומשפטיו של אלוהים,״ אשר יעשה אתם האדם וחי בהם.״ (ויקרא יח:5, יחזקאל כ:11); אך ״ארור, אשר לא יקים את דברי התורה הזאת, לעשות אותם״ (דברים כז:26). ״הברית החדשה,״ ״נוסדה על הבטחות טובות יותר״ - ההבטחה למחילת חטאים ולקבלת חסד ה׳, שיביאו לחידוש הלב ולציות למצוות תורת ה׳. ״הנה ימים באים, נאום יהוה; וכרתי, את בית ישראל ואת בית יהודה ברית חדשה. לא כברית, אשר כרתי את אבותם... כי זאת הברית אשר אכרות את בית ישראל אחרי הימים ההם, נאום יהוה, נתתי את תורתי בקרבם, ועל לבם אכתבנה; והייתי להם לאלוהים, והמה יהיו לי לעם... כי אסלח לעונם, ולחטאתם לא אזכר עוד״ (ירמיהו לא:30-33).

אותה תורה שנחרטה על לוחות האבן נכתבת ברוח הקודש על לוח ליבנו. במקום לנסות לכונן את צדקתנו, אנו מקבלים את צדקת המשיח. דמו מכפר על חטאינו. ציותו של המשיח מתקבל כציותנו-אנו. או אז יניב הלב שחודש ברוח הקודש את ״פרי הרוח״. באמצעות חסד המשיח נחיה בציות לתורת ה׳ שנחרטה על לוח ליבנו. משום שרוח המשיח שוכנת בקרבנו, נתהלך כפי שהמשיח התהלך. המשיח הכריז על עצמו ביד הנביא: ״לעשות רצונך אלוהי חפצתי; ותורתך, בתוך מעי״ (תהילים מ:9). כאשר התהלך בקרב בני האדם אמר: ״ושולחי הריהו אתי. הוא לא עזבני לבדי, כי את הטוב בעיניו אני עושה תמיד״ (יוחנן ח:29).

שאול השליח מבהיר את הזיקה בין התורה לאמונה תחת הברית החדשה. הוא אומר: ״על כן לאחר שהצדקנו על סמך אמונה יש לנו שלום עם אלוהים הודות לאדוננו ישוע המשיח.״ ״האם אנו מבטלים אפוא את התורה על ידי האמונה? חס וחלילה! אדרבא, אנו נותנים תקף לתורה.״ ״שכן מה שלא יכלה התורה לעשות, מפני שלא יכלה להתגבר על הבשר, זאת עשה אלוהים: הוא שלח את mבנו לבוש בשר בדמות בשר החטא, להיות קרבן על חטא, וחרץ את דינו של החטא בבשר, כדי שחקת התורה תתקים בנו, המתהלכים לא לפי הבשר אלא לפי הרוח״ (אל הרומים ה:1, ג:31, ח:3, 4).

פועלו של אלוהים אינו משתנה, על אף שגבורתו מתגלה בצורות ובדרגות שונות כדי לספק את צרכי בני האדם בדורות השונים. למן הבטחת הבשורה הראשונה ולאורכם של דור האבות והדורות שבאו אחריהם, ואפילו עד ימינו אנו, ניתנה התגלות הדרגתית של תכלית האלוהים בתוכנית הגאולה. המושיע שסומל בפולחנים ובטקסים של תורת ישראל הוא אותו מושיע הנגלה בבשורה. ענני השמיים שאפפו את דמותו הקדושה התפזרו, הערפילים והצללים נמוגו, וישוע, מושיע העולם, נגלה במלוא קומתו. האחד שהכריז את התורה במעמד הר סיני ונתן למשה את תורת הקורבנות והמנחות, הוא זה שדרש את דרשת ההר. עקרונות האהבה הנשגבת לאלוהים שלימד, לב ליבה של התורה והנביאים, מהווים אך ורק חזרה על הדברים שהוא מסר בידי משה לעמו: ״שמע, ישראל: יהוה אלוהינו, יהוה אחד. ואהבת, את יהוה אלוהיך, בכל לבבך ובכל נפשך, ובכל מאידך״ (דברים ו:4, 5). ״ואהבת לרעך כמוך״ (ויקרא יט:18). שתי התורות נבעו מפיו של אותו מורה. הכרזותיו של אלוהים [הן בימי התנ״ך והן מפיו של המשיח] זהות. עקרונות ממשלתו זהים. שכן הכול נובע מן האלוהים, ״אשר כל שנוי וכל צל חלוף אין בו״ (איגרת יעקב א:17).

מסיני לקדש

(פרק זה מבוסס על במדבר יא׳-יב׳)

בניית המשכן לא החלה מייד עם הגיעם של בני ישראל למדבר סיני; משכן ה׳ הוקם לראשונה בראשית השנה השנייה לצאת ישראל ממצרים. לאחר מכן נערכו טקסי הקודשת הכוהנים, נחגג חג הפסח, נערך מפקד עם, והושלמו סידורים שונים החיוניים למערכת הדת והמדינה. לפיכך, השהייה במחנה בסיני נמשכה כמעט שנה תמימה. כאן גובשה עבודת האלוהים של העם, נחקקו חוקים הקשורים להנהגת האומה, והעם נערך באופן מאורגן ויעיל יותר לקראת כניסתו לכנען.

מנהיגות העם אורגנה למופת, והפליאה הן בשלמותה והן בפשטותה. הסדר המופתי וכליל השלמות, הנגלה בבירור בבריאת ה׳, נגלה בארגונו של העם העברי. אלוהים, שליטה הריבון של ישראל, ניצב בראש ההנהגה. משה מונה בידו לשמש מנהיג בשר ודם כדי לחוקק חוקים בשמו. אחריו נבחרה מועצת שבעים זקנים מכל שבטי ישראל, וזאת כדי שיסייעו למשה בהנהגת האומה. אחריהם מונו הכוהנים, שנועדו עם ה׳ במשכן ושאלו את פיו; אחריהם מונו ראשי או שרי ישראל שמשלו על השבטים; תחתיהם מונו: ״שרי אלפים ושרי מאות, ושרי חמשים ושרי עשרת״ (דברים א:15), ולבסוף מונו שוטרים ששימשו בתפקידים שונים.

המחנה העברי אורגן בסדר קבוע. העם חולק לשלוש מחלקות גדולות, וכל אחת ואחת מהן מוקמה באזור שהוקצה לה במחנה. בלב המחנה ניצב המשכן, מקום משכנו של מלך המלכים הסמוי מן העין. סביב המשכן מוקמו הכוהנים והלווים. מאחוריהם חנו כל יתר השבטים.

על הלוויים הוטלה האחריות למשכן ולכל כליו ורהיטיו, הן בשעת נסיעה והן בשעת חנייה. תפקידם היה לפרק את משכן ה׳ בצאת המחנה לדרך, ולהקימו מחדש בשעת חניית המחנה. איש מיתר השבטים האחרים לא הורשה להתקרב למשכן. מי שעשה זאת היה צפוי לעונש מוות. הלוויים חולקו לשלוש מחלקות בהתאם לשלושת בתי האב של בני לוי. כל מחלקה ומחלקה מוקמה במקום שהוקצה לה ומונתה לתפקידה המיוחד. בסמוך למשכן שכנו אוהליהם של משה ואהרון. מדרום למשכן שכנו אוהלי בני קהת, שהיו ממונים על ארון הברית ויתר כלי הקודש; מצפון שכנו בני מררי שהופקדו על קרשי, בריחי, עמודי ואדוני המשכן; מאחור שכנו בני גרשון שהופקדו על יריעות ומסכי המשכן.

מיקומו של כל שבט ושבט צוין אף הוא. על פי מצוות ה׳, כל שבט היה אמור לנוע ולחנות לצד דגלו. ככתוב: ״איש על דגלו באתת לבית אבתם, יחנו בני ישראל... כאשר יחנו-כן יסעו, איש על ידו לדגליהם״ (במדבר ב:17,2). האספסוף, אותו ערב רב שנלווה אל ישראל ממצרים, לא הורשה לשכון באזור מגורי השבטים אלא בשולי המחנה; צאצאיהם לא הורשו לבוא בקהל ה׳ עד לדור השלישי (דברים כג:7, 8).

טוהרה, ניקיון קפדני וסדר מופתי שררו במחנה ובסביבותיו, וזאת באמצעות אכיפת כללי היגיינה יסודיים. על כל אדם שנטמא, מכל סיבה שהיא, נאסר להיכנס למחנה. אמצעים אלה היו חיוניים לשמירה על בריאות הציבור במחנה גדול כל כך; בנוסף, היה נחוץ לשמור על טוהר וסדר מופתי כדי שישראל תיהנה מזיו השכינה הקדושה השורה בקרבה. שכן ה׳ הכריז: ״כי יהוה אלוהיך מתהלך בקרב מחנך, להצילך ולתת אויביך לפניך, והיה מחניך, קדוש״ (דברים כג:15).

בכל מסעי ישראל, ״וארון ברית יהוה נוסע לפניהם... לתור להם, מנוחה״ (במדבר י:33). ארון הברית הקדוש, שהכיל את תורת ה׳ ונישא בידי בני קהת, היה אמור להוביל את החלוץ שצעד בראש המחנה. לפניו יצאו משה ואהרון; הכוהנים נושאי חצוצרות הכסף הוצבו בסמוך להם. כוהנים אלה קיבלו הנחיות ממשה, והעבירו אותן אל העם באמצעות תקיעה בחצוצרות. על מנהיגי המחלקות השונות הוטל לתת הנחיות ברורות לנסיעה על פי תרועת החצוצרות. כל מי שלא ציית להנחיות הללו היה חייב מיתה.

ה׳ הוא אלוהי סדר וארגון. כל דבר הקשור לשמיים שרוי בסדר מופתי; כניעה לה׳ ומשמעת מוחלטת מאפיינים את כל תנועותיהם של צבאות השמיים. רק סדר ופעולה הרמונית יניבו הצלחה. אלוהים דורש מאיתנו היום סדר ושיטתיות בעבודת ה׳, לא פחות מאשר בימי ישראל הקדומה. כל אדם המשרת את אלוהים אמור לפעול בתבונה ובשיטתיות, לא ברשלנות ומקריות. ה׳ חפץ כי עבודתו תיעשה בנאמנות ודייקנות, וזאת כדי שתתקבל על ידו ברצון.

אלוהים בכבודו ובעצמו הנחה את בני ישראל בכל מסעותיהם. מקום חניית המחנה צוין על ידי ירידת ענן ה׳; כל עוד כיסה הענן את אוהל העדות נדרש העם להישאר במחנה. כאשר ענן ה׳ התרומם לגובה רב מעל למשכן ה׳, נדרש העם לצאת לדרך. קריאה חגיגית ציינה הן את עצירת המחנה והן את היציאה לדרך: ״ויהי בנסע הארן, ויאמר מישה: ׳קומה יהוה, ויפצו איביך, וינסו משנאיך, מפניך׳. ובנחה, יאמר: ׳שובה יהוה, רבבות אלפי ישראל׳״ (במדבר י:35, 36).

הדרך מסיני לקודש שעל גבול כנען הייתה כרוכה בנסיעה של אחד עשרה יום בלבד. בתקווה להיכנס במהירות אל הארץ הטובה יצאו צבאות ישראל למסעם לאחר שענן ה׳ העניק להם לבסוף את הסימן לנוע קדימה. בשעת יציאת מצרים חולל ה׳ נסים ונפלאות בעבור העם; אילו ברכות יורעפו עליהם עתה, לאחר שקיבלו על עצמם את האמונה בה׳ כשליטם הריבון ואת עול מצוותיו, והוכרו בתור עמו הנבחר של האל העליון?

אולם רבים התקשו לעזוב את המקום בו חנה העם זמן רב כל כך. הם כמעט ראו בו את ביתם. בחסות הרי הגרניט קיבץ ה׳ את עמו, בנפרד מכל האומות האחרות, כדי לשנןבאוזניואתתורתוהקדושה.בניישראלאהבולשאתאתמבטםאלההרהקדוש, שעל פסגותיו העתיקות ורכסיו השוממים נגלה כבוד ה׳ לעיניהם לעיתים קרובות כל כך. המחזה הנשגב היה קשור הדוקות להתגלות שכינת ה׳ ומלאכיו הקדושים, לפיכך הוא נראה בעיניהם קדוש מדי מכדי לעוזבו ללא מחשבה, או אפילו בשמחה.

ואולם, כאשר ניתן הסימן בידי התוקעים בחצוצרות, כל המחנה כולו יצא לדרך. המשכן נישא בלב המחנה, וכל שבט ושבט נערך תחת דגלו במקום שהוקצה לו. כל העיניים נישאו בחרדה השמיימה, כדי לעקוב אחר הכיוון שאליו ידריך אותם ענן ה׳. כאשר הענן נע מזרחה, אל עבר גוש הרים עצום בגודלו, שחור ושומם, גדשה תחושת עצב וספק את ליבם של רבים מבני העם.

בשעה שהעם התקדם, הדרך הפכה קשה יותר. היא עברה דרך גיאיות סלעיים ואדמה שוממה. המדבר הגדול אפף אותם מכל עבר. הם פסעו ״במדבר, בארץ ערבה ושוחה בארץ ציה וצלמות - בארץ לא עבר בה איש, ולא ישב אדם שם״ (ירמיהו ב:6). הערוץ הסלעי נמלא עד אפס מקום, מראשיתו ועד קצהו, בגברים, נשים וטף, עגלות משא ובהמות, ושורות של עדרי בקר וצאן. ההתקדמות הייתה בהכרח איטית ומייגעת; המוני העם ששהו זמן רב כל כך במחנה, לא היו מוכנים לקראת התלאות והסכנות האורבות להם בדרך.

מקץ שלושה ימי מסע החל העם להתלונן. התלונות נשמעו מפיהם של האנשים בקרב האספסוף, שרבים ממנו לא נטמעו לחלוטין בישראל, וחיפשו ללא הרף תואנה כדי למתוח ביקורת. המתלוננים לא היו שבעי רצון מכיוונו של המסע, והם שבו ומצאו דופי במסלול בו הדריך אותם משה, על אף שידעו היטב כי הוא, בדיוק כמותם, פסע בעקבות הענן שהורה להם את הדרך. אי שביעות רצון היא תחושה מדבקת, ובמהרה תחושה זו התפשטה במחנה כולו.

בני העם שבו לתבוע בשר. על אף שקיבלו מן בשפע, הם לא היו שבעי רצון. בשנות שעבודם במצרים נאלצו בני ישראל להתקיים על מזון דל ופשוט ביותר; אך התיאבון הרב שהתעורר בהם בשל העבודה הקשה והמחסור הפך אותו ערב לחך. אולם רבים מן המצרים שנלוו לעם היו מורגלים במזון עשיר; אנשים אלה היו הראשונים שפצחו בתלונות. כאשר ה׳ העניק את המן לבני ישראל ממש לפני שהגיעו לסיני, הוא סיפק להם בשר במענה לתלונותיהם; אך הבשר ניתן להם רק במשך יום אחד.

אלוהים היה יכול לספק באותה קלות לבני ישראל בשר יחד עם המן, אך ההגבלה שהטיל עליהם בנוגע לצריכת בשר נועדה לטובתם. אלוהים בחסדו ייעד להם מזון שיתאים יותר לצורכיהם מאשר אותם מזונות מחממים שהתרגלו לאכול במצרים. תאבונם הקלוקל היה אמור להפוך לתיאבון בריא, וזאת כדי שיוכלו ליהנות מן המזון שהוענק לראשונה לאדם - פרי האדמה שה׳ העניק לאדם ולחווה בגן עדן. מסיבה זו נמנעה על פי רוב מבני ישראל צריכת בשר בעלי חיים.

השטן פיתה את העם לראות בהגבלה זו צעד אכזר ולא צודק. הוא גרם להם להתאוות למזונות אסורים, שכן ידע כי התמכרותם הבלתי מרוסנת לתאוות החיך תביאם לידי התמכרות לתענוגות בשרים, וכי בדרך זו ישיג ביתר קלות שליטה עליהם. השטן, מחוללם של החולי והאומללות, יתקיף את האדם בנקודות התורפה שלו, שבהן יוכל לקצור את הצלחתו הגדולה ביותר. מרגע שהדיח את חווה לאכול מן הפרי האסור, באמצעות פיתוי שכוון אל תאוות החך, עלה בידו לגרום לאדם לחטוא. בדרך זו בדיוק גרם לבני ישראל להתלונן נגד ה׳. למעשה, הפרזה באכילה ובשתייה מובילה להתמכרות לתאוות הבשר השפלות ביותר, וסוללת את הדרך לפני האדם להתעלם מכל כללי המוסר. כאשר בני האדם נופלים בפיתוי, כוח ההתנגדות שלהם נחלש מאוד.

הקדוש ברוך הוא הוציא את ישראל ממצרים כדי לנטוע אותם בארץ כנען, שם יחיו כעם טהור, קדוש ושמח. בתהליך זה הוא חינך אותם למשמעת, הן לתועלתם והן לתועלת צאצאיהם. אילו היו נכונים לוותר על תאוות החיך בציות להגבלות שה׳ הטיל עליהם בחוכמתו הרבה, חולי וחולשה לא היו מנת חלקם. צאצאיהם היו ניחנים בחוזק פיזי ונפשי, בתפיסה ברורה של האמת ושל תורת המוסר, בהבחנה חדה ובשכל ישר. אולם סירובם לציית למצוות ה׳ ולהגבלות שהטיל עליהם מנע מהם במידה רבה להגיע למדרגה הגבוהה שה׳ חפץ שישיגו, ולקבל את הברכות שהשתוקק להרעיף עליהם.

כדברי מחבר מזמורי התהילים: ״וינסו אל בלבבם - לשאל אכל לנפשם. וידברו, באלוהים: אמרו, היוכל אל לערך שלחן, במדבר? הן הכה צור, ויזובו מים ונחלים ושטפו: הגם לחם, יוכל תת? אם יכין שאר לעמו? לכן, שמע יהוה - ויתעבר״ (תהילים עח:18-21). תלונות וקולות תרעומת נשמעו לעיתים קרובות במסעם של בני ישראל מים סוף לסיני. אך ה׳ חמל עליהם, שכן היו עיוורים ובורים, ולכן לא הענישם על עוונם. כאשר חזו בהוד, בגבורה ובחסד של אלוהים, אור גדול זרח עליהם; אולם חוסר אמונתם ואי שביעות רצונם הוסיפו לחטאיהם. יתר על כן, הם באו בברית עם ה׳ והתחייבו לקבלו כמלכם, לסור למשמעתו ולציית למצוותיו. תלונותיהם היו עתה בגדר מרי. ולכן, כדי למנוע מבני ישראל להגיע לידי הפקרות ושמד נאלץ ה׳ להענישם בעונש הולם, בולט ומרתיע. ״ותבער בם אש יהוה, ותאכל בקצה המחנה.״ בקרב המתלוננים נמצאו אנשים שאשמתם הייתה גדולה יותר, ולפיכך הושמדו בידי ברק שיצא מן הענן.

בני העם אחוזי האימה צעקו אל משה והפצירו בו להתחנן אל ה׳ בעבורם. משה התפלל אל ה׳ והאש כבתה. לזכר משפט ה׳ קרא משה למקום ״תבערה,״ שכן שם ״בערה בם, אש יהוה.״

אך המצב הלך והידרדר במהירות והצרה גברה. במקום שהניצולים יבואו לידי חרטה וכניעה לה׳, דומה כי משפט נורא זה רק הגביר את התמרמרותם ותלונתם. מכל עבר נאספו בני העם, איש בפתח אוהלו, כשהם בוכים ומקוננים. ככתוב: ״והאספסף אשר בקרבו, התאוו תאוה; וישבו ויבכו, גם בני ישראל, ויאמרו, מי יאכלנו בשר? זכרנו, את הדגה, אשר נאכל במצרים, חנם; את הקשאים, ואת האבטחים, ואת החציר ואת הבצלים, ואת השומים ועתה נפשנו יבשה, אין כל - בלתי, אל המן עינינו.״ בדרך זו הביעו את אי שביעות רצונם מן המזון שהבורא העניק להם. עם זאת, ההוכחה לכך שהמזון שקיבלו התאים לצורכיהם, עמדה נגד עיניהם כל הזמן; שכן על אף הקשיים ותלאות הדרך, לא נמצא אדם חלש אחד בכל שבטיהם.

ליבו של משה נפל בקרבו. הוא הפציר בה׳ לא להשמיד את ישראל, על אף שאילו יעשה כן, צאצאיו יהפכו לאומה גדולה. באהבתו העזה את עמו התפלל משה ששמו יימחה מספר החיים, תחת השמדת העם. הוא סיכן את הכול למענם, אך הם גמלו לו רעה תחת טובה. הם האשימו אותו בכל תלאותיהם וקשייהם, ואפילו בסבל פרי דמיונם; תלונותיהם הזדוניות הפכו את משא האחריות שלו כלפיהם, שתחתיו התנודד, כבד שבעתיים. בצר לו הוא אפילו התפתה לפקפק באלוהים. תפילתו נשמעה כמעט כהתמרמרות. ״ויאמר משה אל יהוה: ׳קינות הדעת לעבדך, ולמה לא מצתי חן, בעיניך? לשום, את משא כל העם הזה עלי... מאין לי בשר, לתת לכל העם הזה? לי יבכו עלי לאמור, תנה לנו בשר ונאכלה. לא אוכל אנוכי לבדי, לשאת את כל העם הזה: כי כבד, ממני.׳״

הקדוש ברוך הוא הקשיב לתפילת משה והורה לו לזמן שבעים איש מזקני ישראל, אנשים שלא רק באו בשנים והיו בעלי ניסיון, אלא אף ניחנו באצילות ובשכל ישר. בנוסף הורה לו: ״ולקחת אתם אל אהל מועד, והתיצבו שם עמך. וירדתי, ודברתי עמך שם, ואצלתי מן הרוח אשר עליך, ושמתי עליהם; ונשאו אתך במשא העם, ולא תשא אתה לבדך.״

הקדוש ברוך הוא הניח למשה לבחור בעצמו את האנשים המסורים, המוכשרים והראויים ביותר שיחלקו עימו את מחויבויותיו. השפעתם הטובה תסייע בידו לבלום את כוחו של העם ולהכניע את התקוממותו; אולם צרות גדולות ינבעו לבסוף בשל העלתם בדרגה. הם לא היו מתמנים לתפקיד זה לעולם אילו נהג משה באמונה, מתוך הסתמכות על התגלות גבורתו וחסדו של ה׳ בפניו. אולם משה הגזים לגבי כובד הנטל שנשא והתפקיד שהוטל עליו, כמעט תוך שהוא שוכח את העובדה כי שימש אך ורק כלי שרת ביד אלוהים. אי אפשר היה להצדיק אותו על כך ששקע במידת-מה ברוח ההתמרמרות שפשטה בעם והייתה כקללה לישראל. אילו בטח לחלוטין באלוהים, הוא היה מדריכו על כל צעד ושעל ומחזק אותו בכל שעת חירום.

ה׳ ציווה על משה להכין את העם לקראת הנס שהוא עמד לחולל בעבורם: ״ואל העם תאמר התקדשו למחר, ואכלתם בשר - כי בכיתם באזני יהוה לאמור מי יאכלנו בשר, כי טוב לנו במצרים; ונתן יהוה לכם בשר, ואכלתם. לא יום אחד תאכלון, ולא יומים; ולא חמשה ימים, ולא עשרה ימים, ולא, עשרים יום. עד חודש ימים, עד אשר יצא מאפכם׳ והיה לכם, לזרא: יען, כי מאסתם את יהוה אשר בקרבכם , ותבכו לפניו לאמור, למה זה יצאנו ממצרים?״

משה זועק לה׳: ״שש מאות אלף רגלי, העם אשר אנוכי בקךבו; ואתה אמךת, בשר אתן להם, ואכלו, חודש ימים, והצאן ובקר ישחט להם ומצא להם? אם את כל דגי הים יאסף להם ומצא להם?״

ה׳ מוכיח אותו על חוסר אמונתו: ״היד יהוה תקצר? עתה תראה היקרך דברי, אם לא.״

משה חוזר באוזני העדה על דברי ה׳ ומכריז על מינוים של שבעים הזקנים. התפקיד שהטיל המנהיג הדגול על נבחרי העם עשוי לשמש מופת ליושר נטול משוא פנים בשעת משפט בעבור השופטים והמחוקקים בימנו: ״ואצוה, את שפטיכם, בעת ההוא, לאמר: ׳שמע בין אחיכם ושפטתם צדק, בין איש ובין אזרחיו ובין גרו. לא תכירו פנים במשפט, כקטן כגדול תשמעון - לא תגורו מפני איש, כי המשפט לאלוהים הוא׳״ (דברים א:16, 17).

משה מזמן עתה את שבעים הזקנים להתקבץ סביב אוהל מועד. לאחר שנאספו, ״וירד יהוה בענן, וידבר אליו, ויאצל מן הרוח אשר עליו, ויתן על שבעים איש הזקנים; ויהי, כנוח עליהם הרוח, ויתנבאו, ולא יספו.״ (פס׳ 25). בדומה לתלמידי המשיח בחג השבועות, רוח הקודש נחה על הזקנים והם לבשו ״עז ממרום״. אלוהים חפץ להכין אותם לתפקידם ולחלוק להם כבוד בנוכחות העדה, וזאת כדי שהעם יבטח בהם ויידע כי אנשים אלה נבחרו בידי אלוהים כדי לחלוק עם משה את הנהגת העם.

פעם נוספת נגלתה רוחו האצילית ונטולת האנוכיות של המנהיג הדגול. שניים משבעים הקרואים, שבענוותם החשיבו עצמם בלתי ראויים למשרה נכבדת ואחראית כל כך, נותרו במחנה ולא הצטרפו ליתר הזקנים שנאספו סביב אוהל מועד; אולם רוח אלוהים נחה עליהם במחנה במקום בו נשארו, ואף הם החלו להתנבא. ברגע שיהושע שמע על כך, הוא ביקש לעצור את התופעה החריגה מחשש שהדבר יגרום לפילוג בעם. הוא נזעק להגן על כבוד אדונו, ולכן הפציר בו: ״אדוני משה, כלאם.״ אך משה משיב לו: ״המקנא אתה לי; ומי יתן כל עם יהוה, נביאים, כי יתן יהוה ואת רוחו, עליהם.״

רוח עזה שנשבה עתה מן הים הביאה עימה להקות שלווים, ״ויטש על המחנה כדרך יום כה וכדרך יום כה, סביבות המחנה - וכאמתים, על פני הארץ״ (במדבר יא:31). כל היום ההוא וכל הלילה ולמחרת עמלו בני ישראל על איסוף המזון שסופק להם בדרך נס. כמויות עצומות נאספו, ככתוב: ״הממעיט, אסף עשרה חמרים״. הבשר שלא נעשה בו שימוש מיידי שומר באמצעות ייבוש, וכפי שהובטח הספיק המזון לחודש ימים.

הקדוש ברוך הוא נתן לבני ישראל דבר שלא נועד לתועלתם הרוחנית, שכן הם לא חדלו להתאוות לו; הם לא יסתפקו בדברים העשויים להביא להם תועלת. תאוותם, שנבעה מתוך מרי, באה על סיפוקה, אך הם נאלצו לשאת את תוצאותיה המרות. הם חגגו ללא רסן, והעונש על בולמוס האכילה שלהם בא מייד. ״ויך יהוה בעם, מכה רבה מאד.״ רבים מבני העם לקו בקדחת ומתו, בשעה שהאשמים העיקריים בקרבם הושמדו ברגע שטעמו מן הבשר שאליו התאוו.

בחצרות, התחנה הבאה בה חנה העם לאחר שעזב את תבערה, נכון למשה ניסיון מר יותר. אהרון ומרים נשאו במשרות מנהיגות רמות בישראל. שניהם ניחנו במתנת הנבואה, וביד ה׳ חברו שניהם למשה לשם גאולת העברים משעבודם. כנאמר מפי ה׳ בידי מיכה הנביא: ״ואשלח לפניך, את משה אהרן ומרים״ (מיכה ו:4). עוז רוחה ואופייה החזק של מרים נגלו בילדותה, כאשר עמדה על גדות הנילוס וצפתה בתיבה הקטנה בה הוצפן משה התינוק. השליטה העצמית ונימוסיה הפכו אותה כלי שרת ביד ה׳ כדי לגונן על גואל עמו. מרים שניחנה במתנות השירה והנגינה, הובילה את נשות ישראל בשירה וריקודים על חוף ים סוף. מבחינת רחשי הלב של העם והכבוד שה׳ חלק למנהיגי העם, מרים תפסה את המקום השני אחרי משה ואהרון. אך אותו רוע שגרם בראשונה למחלוקת בשמיים התעורר עתה בליבה של אישה עברייה זו, והיא מיהרה למצוא אדם שיטה לה אוזן קשבת וישתתף ברגשות התרעומת וחוסר שביעות הרצון שלה.

מרים ואהרון לא נועצו בעת מינוי שבעים הזקנים, והדבר עורר את קנאתם במשה. כאשר בני ישראל עשו את דרכם לסיני וזכו לביקורו של יתרו, הבחינו אהרון ומרים בנכונותו הרבה של משה לקבל את עצת חמו. הדבר עורר בליבם חשש כי השפעתו על המנהיג הדגול גדולה מהשפעתם. בעת מינוי וארגון מועצת הזקנים הם חשו כי משה מתעלם ממעמדם ומסמכותם. הם לא הבינו מעולם את כובד משא האחריות והדאגה שנשא משה; אך משום שנבחרו לסייע בידו, הם האמינו כי הם נושאים עימו בנטל המנהיגות שווה בשווה, וראו במינויים של עוזרים נוספים עניין מיותר.

משה הבין את חשיבות העבודה הנשגבת שהוטלה עליו, כפי שאיש לא הבין מעולם. הוא היה מודע לחולשותיו ולכן נהג להיוועץ בה׳. אהרון החשיב מאוד את עצמו ובטח פחות באלוהים. הוא נכשל במילוי האחריות שהוטלה עליו, וכך הוכיח את חולשת אופיו כאשר נכנע באופן שפל לדרישת העם בעניין עבודת העגל בסיני. אך מרים ואהרון, שהקנאה והשאפתנות עיוורו אותם, שכחו את הדבר. אהרון זכה לכבוד רב מיד ה׳ כאשר משפחתו נבחרה לשמש בתפקיד הכהונה הקדוש; אולם אפילו דבר זה הגביר את תשוקתו לרומם את עצמו. אהרון ומרים אמרו זה לזו: ״הרק אך במשה דבר יהוה? הלא, גם בנו דבר.״ כמי שזכו במידה שווה ליחס מועדף מאלוהים, הם חשו כי היו ראויים למדרגה ולמשרת מנהיגות זהים לאלה של משה.

בכניעתה לרוח של חוסר שביעות רצון, מצאה מרים עילה לתלונה אפילו בנוגע למהלכים שה׳ שלט בהם במיוחד. נישואיו של משה לא מצאו חן בעיניה. העובדה שבחר לו אישה מאומה אחרת במקום אישה עברייה, נחשבה בעיניה פגיעה במשפחה ועלבון לגאווה הלאומית. היחס שקיבלה ציפורה היה בוז, שהניסיון להסתירו הוסווה בקושי.

על אף שאשת משה כונתה ״האשה הכושית״ (במדבר יב:1), היא הייתה מדיינית, ולפיכך אחת מצאצאי אברהם. היא נראתה שונה במקצת מן העברים שכן הייתה בעלת גוון פנים כהה במקצת. על אף שלא הייתה מבני ישראל היא עבדה את אלוהי האמת, אלוהי ישראל. ציפורה הייתה ביישנית ונחבאת אל הכלים, עדינה ומלאת רגש, וחשה צער רב לנוכח סבלות הזולת; מסיבה זו ניאות משה לאפשר לה לשוב למדיין כאשר עשה את דרכו למצרים. הוא ביקש לחסוך ממנה את הכאב והצער שיבואו עליה לנוכח משפטי ה׳ שעמדו לפקוד את המצרים.

כאשר ציפורה שבה והתאחדה עם בעלה במדבר, היא ראתה כי העול שהוטל עליו היה כבד מדי וגזל ממנו את כוחותיו. לפיכך הביעה את דאגתה לשלומו בפני יתרו אביה, אשר הציע לנקוט צעדים שיקלו על משה. כאן הייתה טמונה הסיבה העיקרית לסלידתה של מרים מציפורה ולהתנגדותה אליה. מתוך העלבון שחשה נוכח היחס המזלזל כביכול של משה, שהיא ואהרון זכו לו, היא ראתה באשת משה את הגורם לכך. מכך גם הסיקה כי השפעתה עליו היא שמנעה ממנו להיוועץ בהם כפי שעשה בעבר. אילו אהרון היה מגן בתוקף על זכות זו של משה, הוא היה גודע את הרע באיבו; אך במקום להוכיח את מרים על התנהגותה החוטאת, הוא הקשיב באהדה לתלונותיה והביע תמימות דעים עימה, ובדרך זו נטל חלק ברגשי הקנאה שקיננו בליבה.

משה נשא את האשמותיהם בדומייה וללא תלונה. הניסיון שצבר בשנות העמל והציפייה במדיין, שם קיבל רוח של ענווה וסבלנות - הוא שהכין את משה לשאת באורך רוח את חוסר האמונה והתלונות מצד העם, ואת הגאווה והקנאה מצידם של אלה שהיו אמורים להיות עוזריו הנאמנים. משה היה ״ענו מאד - מכל, האדם, אשר, על פני האדמה.״ לפיכך זכה לחוכמה ולהדרכה אלוהית יותר מכל אדם אחר. על פי הכתובים, ה׳ ״ידרך ענוים, במשפט; וילמד ענוים דרכו״ (תהילים כה:9). אלוהים מדריך את הענווים, שכן הם נוחים ללימוד ונכונים ללמוד ממנו. הם חפצים באמת ובתמים לדעת ולעשות את רצון האלוהים. המושיע מבטיח: ״הרוצה לעשות את רצונו [של ה׳] ידע אם תורתי מאלוהים היא או אם מעצמי אני מדבר״ (יוחנן ז:17). הוא מכריז באמצעות יעקב השליח: ״איש מכם אם יחסר חכמה, יבקש מאלוהים הנותן לכל בנדיבות ובלא גערה, ותנתן לו״ (איגרת יעקב א:5). אך הבטחתו מיועדת רק למי שנכונים ללכת בעקבות ה׳ בכל ליבם ומאודם. אלוהים אינו כופה את רצונו על איש; לפיכך הוא אינו יכול להדריך אנשים שהם גאים מדי מכדי ללמוד ומתעקשים ללכת בדרכם. בכתבי הקודש נאמר על אדם הפוסח על שתי הסעיפים, אדם הפכפך המבקש לעשות את רצונו שלו שעה שהוא מצהיר כי הוא עושה את רצון האלוהים: ״אותו האיש אל יחשב כי יקבל משהו מאת יהוה״ (איגרת יעקב א:7).

אלוהים בחר במשה והאציל עליו את רוח קודשו; מרים ואהרון שדיברו סרה במשה היו אשמים בחוסר נאמנות, לא רק כלפי המנהיג שה׳ שם עליהם אלא כלפי אלוהים. השניים שהסתודדו ודיברו דיבורי סרה והסתה זומנו אל אוהל מועד, והוצבו פנים אל פנים מול משה. ואז, ״וירד יהוה בעמוד ענן, ויעמד פתח האוהל; ויקרא אהרן ומרים״ (במדבר יב:5). טענתם כי זכו במתנת הנבואה לא הוכחשה; ייתכן כי ה׳ דיבר אליהם בחזיונות וחלומות. אך משה, שעליו הכריז ה׳: ״בכל ביתי, נאמן הוא,״ זכה לקשר הדוק יותר עם ה׳ ושרה עימו בקרבה יתרה. אלוהים דיבר איתו ישירות, ״פה אל פה.״ לכן ה׳ הוכיח אותם: ״ומדוע לא יראתם לדבר בעבדי במשה? ויחר אף יהוה בם, וילך.״ הענן סר מעל אוהל מועד, אות לחרון אפו של ה׳, ומרים נענשה. ככתוב: ״והנה מרים, מצרעת כשלג.״ אהרון לא נענש, אך העונש שהושת על מרים שימש לו לקח ותוכחה חמורה. עתה, כשגאוותם של אהרון ומרים נרמסה עד עפר, התוודה אהרון על חטאם, והתחנן בפני משה שאחותם לא תמות מנגע דוחה וקטלני זה. במענה לתפילות משה טוהרה מרים מן הצרעת ונרפאה כליל. אך הוטל עליה לשבת בהסגר מחוץ למחנה במשך שבעה ימים. הענן, אות לחסד ה׳, סר מעל המשכן עד שמרים גורשה מהמחנה. מתוך כבוד למעמדה הרם וצער על המכה שפקדה אותה נותר העם בחצרות וציפה לשובה אל המחנה.

התגלות זו של חרון אפו של ה׳ נועדה לשמש אזהרה לכל בני ישראל, וזאת כדי לרסן את רוח המרי וההתמרמרות שפשטו בעם. אלמלא נענשה מרים באופן בולט כל כך היו למעשיה תוצאות הרות אסון. קנאה היא אחת התכונות השטניות ביותר המקננות בלב האדם, ותוצאותיה חמורות. החכם אומר: ״אכזריות חמה, ושטף אף; ומי יעמד, לפני קנאה?״ (משלי כז:4). קנאה היא שגרמה בראשונה למחלוקת שהתעוררה בשמיים. אם נניח לקנאה לקנן בליבנו היא תעורר בנו רשע ותמיט עלינו צרות צרורות. ככתוב: ״הן במקום שיש קנאה ומריבה, שם מהומה וכל מעשה רע״ (איגרת יעקב ג:16).

אין להקל ראש בחטא של דיבור סרה בזולת או של שפיטת מניעיהם ומעשיהם של הזולת. ״המדבר רעה באחיו ודן את אחיו, מדבר רעה בתורה ודן את התורה. ואם תדין את התורה, אינך מקים התורה כי אם שופט״ )איגרת יעקב ד:11). קיים רק שופט אחד, ״אשר גם יוציא לאור את תעלומות החשך וגם יגלה את מחשבות הלב״ (הראשונה אל הקורינתים ד:5). כל מי ששם את עצמו שופט ומרשיע את אחיו בני האדם, חומס את זכות הבכורה של הבורא.

כתבי הקודש מלמדים אותנו מפורשות להיזהר פן נאשים בקלות ראש את האנשים שאלוהים יעד לשמש כנציגיו. כיפא השליח שתיאר חוטאים שנעזבו לנפשם אומר: ״ובוזים [הם] את הסמכות העליונה. חצופים הם, הולכים בשרירות לבם ןאינם נרתעים מלחרף את נושאי המשרות הנכבדות, אשר אף המלאכים, הגדולים מהם בעצמה וכוח, אינם מביאים עליהם קטרוג של גדוף לפני יהוה״ (האיגרת השנייה לפטרוס ב:10, 11). שאול השליח ציווה בנוגע למנהיגי הקהילה: ״אל תקבל דבר קטרוג על זקן, בלתי אם על פי שנים או שלושה עדים״ (הראשונה אל טימותיאוס ה:19). מי שהטיל את האחריות הכבדה על מנהיגי ומורי עמו יראה בהם אחראים לדרך בה נהגו עם עבדיו. עלינו לכבד את האנשים שה׳ מוקיר ומכבד. העונש שהושת על מרים אמור לשמש תוכחה לכולנו, הנכנעים לקנאה ומלינים על האנשים שה׳ הטיל עליהם את משא עבודתו.

שניים עשר המרגלים

פרק זה מבוסס על במדבר יג׳ עד יד׳

אחד עשר יום לאחר שבני ישראל עזבו את הר חורב, חנה המחנה בקודש שבמדבר פארן, לא רחוק מגבולות הארץ המובטחת. כאן הציע העם לשלוח מרגלים שיתורו את הארץ. משה העלה את ההצעה לפני ה׳, אשר נתן את הסכמתו וציווה עליו לבחור לתכלית זו אדם אחד מקרב ראשי כל השבטים. לאחר בחירת האנשים המתאימים הורה להם משה, על פי מצוות ה׳, לתור את הארץ, לבחון את טיבה ויתרונותיה הטבעיים, לבדוק אם תושביה חזקים או חלשים, רבים או מעטים, ואם אדמתה טובה ופורייה, ואף להביא עימם מפרי הארץ.

המרגלים יצאו לדרך. הם נכנסו ארצה בגבול הדרומי, המשיכו צפונה ותרו את הארץ כולה. הם שבו למחנה מקץ ארבעים יום. בני ישראל שטיפחו תקוות גדולות, ציפו בכיליון עיניים לשובם. הבשורה על שיבת המרגלים נפוצה במהירות בין השבטים ועוררה שמחה רבה. בני העם נחפזו לפגוש את המרגלים ששבו בשלום ובבטחה ממסעם המסוכן. הם הביאו עימם מפרי הארץ, עדות לפוריותה של האדמה. הימים היו ימי בציר הענבים, לפיכך הביאו עימם אשכול ענבים. כה גדול וכבד היה שנאלצו לתלותו על מוט ולשאתו בשניים. בנוסף, הביאו עימם רימונים ותאנים שגדלו בשפע בארץ.

בני ישראל שמחו שמחה גדולה על הארץ הטובה, הרחבה והפורייה שהם עתידים לנחול. הם הקשיבו קשב רב לדיווח שנשאו המרגלים בפני משה, וזאת כדי שלא יחמיצו אף מילה. המרגלים פתחו ואמרו: ״באנו, אל הארץ אשר שלחתנו; וגם זבת חלב ודבש, וזה-פריה.״ בני העם התלהבו מאוד; הם מוכנים ומזומנים לצאת מייד כדי לכבוש את הארץ. אך לאחר שתיארו את יופייה ופוריותה של הארץ, כל המרגלים, זולת שניים, הדגישו את הקשיים והסכנות שיעמדו בפני בני ישראל בצאתם לכבוש את כנען. הם מנו את מספרן של האומות החזקות השוכנות באזורים שונים בכנען, סיפרו שהערים בצורות וגדולות מאוד ושתושביהן חזקים מאוד. לפיכך, כך טענו, ייבצר מבני ישראל להכניעם ולכבוש את הארץ. הם אף הכריזו כי ראו שם ענקים, ״בני ענק מן הנפלים,״ ולכן אין טעם לחשוב על כיבוש הארץ.

עתה השתנה הלך הרוח בקרב העם. תקווה ואומץ התפוגגו וייאוש ופחד אחזו בלב העם, שעה שהמרגלים הביעו את אשר בלבבותיהם חסרי האמונה ומלאי רפיון ידיים שהתעורר בידי השטן. חוסר האמונה שלהם זרע תחושת דכדוך ומועקה בקרב העדה, וגבורת ה׳ שנגלתה באותות ומופתים לעיני העם הנבחר נשתכחה מלב כול. בני העם לא עצרו כדי לחשוב; הם לא העלו בדעתם כי אלוהים שהביאם עד הלום, יעניק להם את הארץ; הם לא העלו על ליבם את זכר נפלאות ה׳, אשר הצילם מבית עבדים ביד חזקה, חצה את ים סוף לשניים והשמיד את צבאות פרעה שדלקו אחריהם. הם השאירו את אלוהים מחוץ לתמונה, ונהגו כאילו עליהם להסתמך אך ורק על עוצמת צבאם.

בחוסר אמונתם הגבילו בני ישראל את כוחו של ה׳. הם פיקפקו ביד ההשגחה שהדריכה אותם בשלום ובבטחה עד כה. הם שבו וחטאו כאשר התלוננו על משה ואהרון. ״עתה אפסו תקוותינו הגדולות,״ הם אמרו, ״זו הארץ שנסענו כל הדרך ממצרים כדי לנחול.״ הם האשימו את מנהיגי העם כי הוליכו שולל את ישראל והמיטו עליה צרה.

בני העם חשו נואשים לנוכח מפח הנפש והאכזבה שגדשה את ליבם. קולות הבכי התערבבו עם קולות המרמור והמבוכה. כלב, שהבין ללב העם והיה אמיץ דיו כדי להגן על הבטחת ה׳, עשה כמיטב יכולתו לבטל את השפעתם הרעה של המרגלים חסרי האמונה שתרו עימו את הארץ. לרגע השתתק העם כדי להקשיב לדברי העידוד והתקווה שנשא בפניהם בנוגע לארץ הטובה. הוא לא סתר את הדברים שנאמרו; הערים אכן היו גדולות ומבוצרות והכנענים היו חזקים. אך אלוהים הבטיח לתת את הארץ נחלה לישראל. כלב האיץ בעם: ״עלה נעלה וירשנו אתה - כי יכול נוכל, לה.״

אך עשרת המרגלים שהפריעו לדבריו תיארו את המכשולים בצבעים קודרים יותר מאשר בראשית דבריהם. הם הכריזו: ״והאנשים אשר עלו עמו, אמרו, לא נוכל, לעלות אל העם: כי חזק הוא, ממנו... הארץ אשר עברנו בה לתור אתה, ארץ אכלת יושביה הוא, וכל העם אשר ,רואינו בתוכה, אנשי מדות. ושם ואינו, את הנפילים בני ענק מן הנפלים; ונהי בעינינו כחגבים, וכן היינו בעיניהם.״

המרגלים שדיברו רעה על הארץ חטאו בעשותם זאת, אך הוסיפו חטא על חטאם כאשר יצאו במצח נחושה נגד כלב ויהושע, כמו גם נגד משה ואלוהים. כל מאמץ לעודד את העם הפך אותם נחושים יותר. הם היו נחושים בדעתם לרפות את ידי העם ולמנוע כל ניסיון לכבוש את כנען. הם סילפו את האמת כדי לחזק את דבריהם ואת השפעתם הרעה. הם הוציאו את דיבת הארץ כאשר אמרו: ״אךץ אכלת יושביה הוא.״ דיווח זה לא היה רק זדוני, אלא אף שיקרי ומלא סתירות. המרגלים הכריזו כי הארץ טובה, פורייה ומשגשגת, וכי תושביה הם ענקים, אך דבר זה אינו אפשרי אם אקלים הארץ רע ומזיק לבריאות עד כדי כך שהארץ ״אוכלת את יושביה.״ אולם כאשר בני האדם פותחים את ליבם לחוסר אמונה, הם שמים את עצמם תחת שלטון השטן, ואיש אינו יכול לדעת לאן הוא יוביל אותם.

״ותשא, כל העדה, ויתנו, את קולם; ויבכו העם, בלילה ההוא.״ מייד לאחר מכן התעוררו מרי והתקוממות גדולה; שכן ידו של השטן הייתה על העליונה. הוא הצליח להשפיע על העם, ודומה כי לא נותרה בהם טיפת בינה. הם קיללו את משה ואהרון, ושכחו כי ה׳ שמע את דבריהם הזדוניים, וכי מלאך ה׳ השוכן בענן היה עד לפרץ זעמם הנורא. הם זעקו במרירות: ״לו מתנו׳ בארץ מצרים!,״או במדבר הזה, לו מתנו״ ואז יצאו בזעם נגד ה׳ ואמרו: ״ולמה יהוה מביא אותנו אל הארץ הזאת, לנפל בחרב, נשינו וטפנו, יהיו לבז; הלוא טוב לנו, שוב מצרימה. ויאמרו, איש אל אחיו: ׳נתנה ראש, ונשובה מצרימה.׳״ הם לא רק האשימו את משה בהולכת שולל אלא אף את ה׳ בכבודו ובעצמו, שכן הבטיח להעניק להם ארץ שנבצר מידם לכובשה. הם אפילו מינו מנהיג שידריך אותם חזרה לארץ סבלותיהם ושעבודם, ממנה יצאו לחופשי בידו החזקה של האלוהים הריבון.

בהשפלה ובצער נפלו ״משה ואהרן, על פניהם, לפני, כל קהל עדת בני ישראל,״ כשהם עצמם אינם יודעים מה לעשות כדי להניא את העם מהחלטתו הגחמנית והפזיזה. כלב ויהושע ניסו להשקיט את ההמולה. בבגדים קרועים, אות לצערם העמוק וזעמם הרב, הם מיהרו להתערב בין הקהל, וקולותיהם הרמים גברו על קינת העם וזעקות השבר והמרי. הם אמרו אל העדה: ״הארץ, אשר עברנו בה לתור אתה, טובה הארץ, מאד מאד. אם חפץ בנו, יהוה, והביא אותנו אל הארץ הזאת, ונתנה לנו: ארץ, אשר הוא זבת חלב ודבש. אך ביהוה, אל תמרדו, ואתם אל תיראו את עם הארץ, כי לחמנו הם; סר צלם מעליהם ויהוה אתנו, אל תיראם.״

הכנענים גדשו את סאת עוונם וסבלנותו של ה׳ פקעה. עתה, משהסיר מהם את ידו המגוננת, הם יהיו טרף קל. הארץ הובטחה לישראל על פי ברית ה׳. אך העם בחר להאמין לדיווחם הכוזב של המרגלים חסרי האמונה, וכך כל העדה כולה הולכה שולל. הבוגדים השיגו את זממם. אילו רק שניים מן המרגלים היו מביאים את הדיווח הזדוני, וכל יתר העשרה היו מעודדים את העם לצאת ולכבוש את הארץ בשם ה׳, העם עדיין היה פועל על פי עצת השניים הללו ולא על פי עצת העשרה, וזאת בשל חוסר אמונתם וזדון ליבם. אך רק שניים מן המרגלים תמכו בצעד הנכון, שעה שעשרה מהם צידדו במרי.

המרגלים שבגדו בה׳ גינו בקול רם את כלב ויהושע, ועתה קמה זעקה שקראה לרגום אותם באבנים. ההמון המטורף מזעם אחז באבנים כדי לרגום למוות את המרגלים יראי ה׳. הם רצו לעברם בזעקות טירוף, כאשר לפתע נשמטו האבנים מידם. דממה השתררה סביבם והם החלו רועדים מפחד. ה׳ אלוהים התערב כדי לעצור את כוונות הזדון והרצח. כבוד ה׳ שזרח כלהבה בוערת האיר את אוהל מועד. כל העם כולו חזה בכבוד ה׳ שנגלה הפעם בעוצמה רבה יותר מבעבר, ואיש לא העז להמשיך במריו. המרגלים שהוציאו את דיבת הארץ התכווצו באימה ומיהרו בנשימה עצורה לעבר אוהליהם.

משם קם ונכנס אל המשכן. ה׳ הכריז באוזניו: ״עד אנה ינאצני העם הזה; ועד אנה, לא יאמינו בי, בכל האותות, אשר עשיתי בקרבו. אכנו בדבר, ואורשנו; ואעשה, אתך, לגוי גדול ועצום, ממנו.״ אך משה התחנן בעבור עמו. הוא לא הסכים שהעם יושמד ואלוהים יהפוך אותו לגוי גדול יותר. הוא פונה אל רחמי ה׳ ואומר: ״ועתה, יגדל נא כח אדוני, כאשר דברת, לאמור. יהוה, ארך אפים ורב חסד.. סלח נא, לעון העם הזה כגדל חסדך; וכאשר נשאתה לעם הזה, ממצרים ועד הנה.״

הקדוש ברוך הוא הבטיח לא להשמיד מייד את ישראל; אך בשל חוסר אמונתם ומוג ליבם הוא לא יוכל להכניע את אויביהם ביד גבורתו. לפיכך, ברוב רחמיו וחסדו הוא מורה להם לשוב על עקבותיהם לעבר ים סוף, שכן זוהי הדרך הבטוחה היחידה שנותרה להם.

העם הכריז במריו: ״במדבר הזה, לו מתנו!״ עתה עמדה בקשתם להתמלא. ה׳ הכריז: ״אם לא, כאשר דברתם באזני: כן, אעשה לכם. במדבר הזה יפלו פגריכם וכל פקדיכם, לכל מספרכם, מבן עשרים שנה, ומעלה... וטפכם, אשר אמרתם, לבז יהיה: והביאתי אתם וידעו את הארץ, אשר מאסתם בה.״ בנוגע לכלב אמר ה׳: ״ועבדי כלב, עקב היתה רוח אחרת עמו, וימלא, אחרי, והביאותיו, אל הארץ אשר בא שמה, וזרעו, יורשנה.״ כשם שהמרגלים בילו ארבעים יום במסעם, כך יאלצו צבאות ישראל לנדוד ארבעים שנה במדבר.

כאשר משה הודיע לעם על החלטת ה׳, הפך זעמם לאבל. הם ידעו כי העונש שהושת עליהם היה צודק. עשרת המרגלים הבוגדים הוכו במגפה ביד ה׳ ומתו לעיני כל ישראל; בגורל זה שהיה מנת חלקם של המרגלים, חזו בני ישראל בגורל המר שנגזר על העם.

עתה הם נראו כנים בהחלטתם לשוב מדרכם הרעה; אך למעשה הם התאבלו על פרי מעשיהם הרעים, לא מתוך חרטה על כפיות הטובה שלהם ומריים נגד ה׳. כאשר גילו כי ה׳ לא שב מהחלטתו, שבו והקשו את עורפם והכריזו כי לא ישובו למדבר. בצוותו עליהם שלא להיכנס לארץ אויביהם בחן ה׳ את צייתנותם לכאורה, והוכיח כי הייתה כוזבת. הם ידעו כי חטאו חטא כבד כאשר הניחו לגחמותיהם לשלוט בהם, וביקשו להרוג את המרגלים שהאיצו בהם לציית לאלוהים; אך הם היו מבועתים אך ורק כאשר גילו כי עשו טעות נוראה, שתוצאותיה יהיו הרות אסון מבחינתם. ליבם נותר במריו, והם רק נזקקו לתואנה כדי לעורר התפרצות דומה. תואנה כזו נמצאה להם כאשר משה הורה להם במצוות ה׳ לשוב למדבר.

גזרת ה׳ כי עם ישראל לא יכנס לכנען במשך ארבעים שנה איכזבה מרות את משה ואהרון, ואת כלב ויהושע; אך הם קיבלו את גזירת ה׳ ללא תרעומת. אולם בני העם שהתלוננו על הדרך בה נהג בהם ה׳ והכריזו כי ישובו למצרים, התאבלו ובכו מרות כאשר ניטלו מהם הברכות אשר להן בזו. הם התלוננו על שום דבר, ועתה נתן להם אלוהים סיבה להתאבל. אילו התאבלו על חטאם לאחר שמשה מסר להם נאמנה את דברי ה׳ וגודל עוונם הובהר להם, ה׳ לא היה גוזר עליהם את הגזירה הזאת, אך הם התאבלו בשל גזר הדין; צערם לא נבע מחרטה והכאה על חטא, ולכן לא עלה בידם להביא לידי ביטול גזר דינם.

הם בילו את הלילה באבל, אך השחר הפיח תקווה בליבם. הם היו נחושים להתגבר על מוג ליבם. כאשר אלוהים הפציר בהם לעלות על הארץ ולכובשה, הם סירבו; אך עתה, כאשר הורה להם לסגת, הם המשיכו לנהוג במרי. הם היו נחושים בדעתם לתקוף ולכבוש את הארץ; ייתכן שאלוהים יקבל ברצון את פועלם ויבטל את הגזרה שגזר עליהם.

הקדוש ברוך הוא נתן לעמו תפקיד וזכות מיוחדת להיכנס לארץ בשעה שהוא ייעד להם. אך בשל הזלזול המכוון שהפגינו, רשות זו בוטלה. השטן השיג את תכליתו כאשר סיכל את כניסתם לכנען; עתה האיץ בהם לעשות, בניגוד לצו ה׳, את עצם הדבר שסירבו לבצע כאשר אלוהים דרש מהם לעשותו. וכך, המתעה הגדול נחל ניצחון בכך שעורר אותם למרוד בה׳ בשנית. הם פקפקו בכוחו של אלוהים לסייע במאמציהם בכיבוש כנען; אולם עתה העזו לעשות זאת בכוחות עצמם, ללא עזרת ה׳. הם זעקו: ״חטאנו ליהוה - אנחנו נעלה ונלחמנו, ככל אשר צונ• יהוה אלוהינו״ (דברים א:41). כה עיוורים הפכו בשל עוונם. אלוהים מעולם לא ציווה עליהם ״לעלות ולהילחם״. תכליתו של ה׳ לא הייתה שבני ישראל ינחלו את הארץ באמצעות מלחמה, אלא בציות מוחלט למצוותיו.

על אף שלבבותיהם לא השתנו, התוודו בני העם על הכסילות והחטא שבהתקוממותם נגד הדיווח של המרגלים. עתה הם הבינו את ערכה של הברכה שעליה ויתרו בפזיזות רבה כל כך. הם הודו כי חוסר האמונה שלהם הוא שגרם להם להישאר מחוץ לגבולות כנען. ״חטאנו״ הם זעקו, מודים באשמתם שלהם, לא של ה׳, אותו האשימו ברוב רשעותם בכישלון מילוי ההבטחות שהעניק להם. על אף שההתוודות על חטאם לא נבעה מחרטה כנה, היא תרמה להצדקת הצדק האלוהי שהתבטא בדרך בה נהג עימם.

אלוהים פועל עדיין בדרך דומה כאשר הוא מביא את בני האדם להודות בצדק האלוהי, וזאת כדי לרומם את שמו. כאשר אנשים המתיימרים לאהוב את ה׳ מלינים על ברכות השמיים, בזים להבטחות האל, נכנעים לפיתוי ועושים יד אחת עם מלאכי הרוע כדי לסכל את מטרותיו של אלוהים, ה׳ מסובב לעיתים קרובות את פני הדברים כדי להביא אותם למקום שבו, על אף שלא יתחרטו בכנות על מעשיהם, יבינו את חטאם, יוכרחו להתוודות על דרכם הרעה ולהכיר בטובו, חסדו וצדקו של האל במגעיו עימם. בדרך זו, אלוהים מעורר את כוחות האופל לפעולה כדי לחשוף את מעשי הרשע. על אף שהרוח המעוררת את האדם ללכת בדרך הרעה אינה משתנה תכלית שינוי, כאשר האדם מתוודה על חטאו, הדבר מגן על כבודו של אלוהים ומצדיק את תוכחותיו הנאמנות שהוצגו בצורה מסולפת וזכו לבוז ולהתנגדות. כך יהיה כאשר חרון ה׳ יישפך באחרית הימים. ככתוב: ״׳הנה יהוה בא ברבבות קדושיו, לעשות משפט בכל ולהוכיח את כל הרשעים על כל מעשי רשעתם ועל כל הקשות אשר דברו עליו חוטאים רשעים׳״ (איגרת יהודה 14, 15). כל חוטא וחוטא ייווכח ויודה בצדקת הרשעתו.

יהיה אשר יהיה משפט ה׳, בני ישראל התכוננו לקראת כיבוש כנען. חמושים בשריון ובכלי מלחמה הם היו להערכתם מוכנים לחלוטין לקראת העימות; אך בעיני ה׳ ועבדיו מוכי היגון הם לא היו מוכנים דיים. כאשר מקץ ארבעים שנה ציווה ה׳ על ישראל לעלות על יריחו ולכובשה, הוא הבטיח לעלות עימם. ארון ברית ה׳, שהכיל את תורת ה׳, נישא לפני צבאותיהם. ה׳ מינה מצביעים שידריכו את תנועות הצבא תחת השגחתו. עם הדרכה כזו לא יאונה להם כל רע. אך עתה, בניגוד גמור למצוות ה׳ ולאזהרה החמורה של מנהיגיהם, יצאו צבאות ישראל, ללא ארון ה׳ וללא משה, לקראת צבאות האויב.

תקיעת החצוצרה נשמעה, ומשה מיהר בעקבות צבאות ישראל ובפיו אזהרה: ״למה זה אתם עברים את פי יהוה; והוא, לא תצלח. אל תעלו, כי אין יהוה בקרבכם; ולא, תנגפו, לפני, איביכם. כי העמלקי והכנעני שם לפניכם, ונפלתם בחרב.״

הכנענים שמעו על הכוח המסתורי שגונן על העם הזה, ועל הנסים והנפלאות שחולל בעבורם. עתה הם גייסו צבא חזק כדי להדוף את הפולשים. לצבאות התוקפים לא היה מצביא. שום תפילה לא הועלתה לפני ה׳ כדי שיעניק להם את הניצחון. הם יצאו לקרב מתוך מטרה נואשת: לשנות את גורלם או למות בקרב. למרות שלא היו למודי מלחמה, צבאם היה גדול ומזוין, והם קיוו כי מתקפת פתע עזה תגבר על כל התנגדות. הם נהגו ביהירות והרהיבו עוז לקרוא תגר על האויב שלא העז לתקוף אותם.

הכנענים נערכו על רמה גבוהה וסלעית שניתן היה להגיע אליה אך ורק דרך מעברים צרים ומעלה תלול ומסוכן. בשל מספרם העצום של העברים, תבוסת הכנענים עלולה להיות קשה ומרה. צבאות ישראל פילסו את דרכם באיטיות בדרכים ההרריות, כשהם חשופים למטח הסלעים הקטלני של אויביהם, שנערכו גבוה מעליהם. סלעים עצומים דורדרו מטה בשאון רב, מכתימים את דרכם של העברים בדם החללים. הלוחמים שהגיעו לראש ההר, תשושים מן הטיפוס מעלה, הוכו, נהדפו בעוז וסולקו מן המקום עם אבדות קשות. שדה הקטל היה זרוע עתה בגופותיהם של הלוחמים. צבאות ישראל נחלו תבוסה מוחצת. מוות ושמד היו פרי ניסיון המרי הזה.

לאחר תבוסתם המרה שבו הניצולים ובכו לפני ה׳. ככתוב: ״ותשבו ותבכו, לפני יהוה; ולא שמע יהוה בקלכם, ולא האזין אליכם.״ (דברים א:45). ניצחונם הבולט של אויבי ישראל, שקודם לקרב חיכו בחיל ורעדה להתקדמותו של הצבא העצום לעברם, הפיח בליבם ביטחון ואומץ להילחם נגדם. כל הדיווחים ששמעו על הנפלאות שחולל ה׳ בעבור עמו, נראו עתה בעיניהם כשמועות כוזבות, והם חשו כי אין כל סיבה לחשוש מישראל. תבוסה ראשונה זו של ישראל, שהפיחה בכנענים אומץ ונחישות, הגבירה מאוד את קשיי הכיבוש. לנוכח אויביהם המנצחים, לישראל לא נותר אלא לסגת אל המדבר, בידיעה שכאן יהיה מקום קבורתו של דור שלם.

פרשת קורח

פרק זה מבוסס על במדבר טז׳ עד יז׳

העונשים שהמיט ה׳ על בני ישראל הועילו לזמן מה לריסון ההתמרמרות ופריקת העול, אך רוח המרי שרתה עדיין בליבם והניבה לבסוף את פרי הבאושים המר והנורא ביותר. ההתקוממויות הקודמות היו מהומות המוניות שנבעו מדחף פתאומי של ההמונים הנסערים ותו לא; אך עתה נרקחה מזימה שתוכננה ביסודיות, פרי כוונה נחושה להדיח את מנהיגי העם שמונו בידי אלוהים בכבודו ובעצמו.

קורח, שהיה בן למשפחת קהת משבט לוי ובן דודו של משה, עמד בראש המרד והיה הרוח החיה של תנועת המרי; הוא היה אדם בעל סמכות והשפעה. על אף שמונה לעבודת הקודש במשכן, לא היה שבע רצון ממשרתו ושאף לכהונה ולכבוד הנלווה לה. משרת הכהונה שהוענקה לאהרון ולבניו, אשר הוטלה בעבר על כל בן בכור בכל משפחה בישראל, עוררה בלב העם קנאה ואי שביעות רצון, ולזמן מה רקם קורח בחשאי קשר נגד מנהיגותם של משה ואהרון, על אף שלא העז לצאת נגדם בגלוי. לבסוף, הגה תוכנית נועזת להדיח את המנהיגות הדתית והאזרחית כאחד. הוא לא התקשה למצוא אוהדים לרעיונותיו. מדרום למשכן, במחנה שבט ראובן הסמוך לאוהלי קורח ובני קהת, ניצבו אוהלי דתן ואבירם, מראשי שבט זה, לצד אוהלו של קורח. נשיאים אלה צידדו בתוכניותיו השאפתניות. משום שהיו צאצאיו של בכור בניו של יעקב, הם טענו כי הסמכות האזרחית נתונה להם, והיו נחושים לחלוק עם קורח את משרת הכבוד של הכהונה.

הלך הרוח בקרב העם עלה בקנה אחד עם תוכניותיו של קורח. האכזבה המרה, הספקנות, הקנאה והשנאה שגדשו את ליבם בעבר, שבו והתעוררו בקרבם והם שבו והתלוננו נגד מנהיגם הסבלן. בני ישראל שכחו בשנית כי מלאך הברית הסמוי מן העין היה מנהיגם, וכי המשיח, אפוף בעמוד הענן, יצא לפניהם והעניק הנחיות למשה.

בני ישראל מיאנו לקבל את הגזרה הנוראה שגזרה על העדה כולה למות במדבר. לפיכך, היו מוכנים להיתלות בכל תואנה שתחזק את אמונתם כי משה, לא אלוהים, היה זה שהדריך אותם וחרץ את דינם. משה, העניו באדם, עשה כל מאמץ לדכא את פריקת העול של העם, אך מאמציו עלו בתוהו; על אף שהאות למורת רוחו של ה׳ ממעשיהם הרעים ודרכם המושחתת נותר עדיין בקרבם והתגלם באבדות הרבות בנפש שספגו, הם לא הפנימו את הלקח.

חייו הצנועים של משה כרועה צאן היו שלווים ומאושרים יותר ממשרתו הנוכחית כמנהיג של עם רב ועצום שהרוחות בו סוערות. אולם משה לא העז לבחור בין השניים. תחת מקל הרועים הוענק לו מטה השלטון, שאותו לא יכול היה להניח מידו עד שאלוהים ישחררו מתפקידו.

אלוהים, שלב האדם נהיר בפניו, שם לב למזימותיו של קורח, והעניק לעמו אזהרה והנחייה פן ילכו שולל אחר אותם אנשים שרקמו בסתר ליבם את מזימותיהם. העם חזה במו עיניו בעונש שהטיל ה׳ על מרים בשל קנאתה במשה ותלונותיה נגדו. אלוהים הכריז כי משה גדול יותר מנביא. ״פה אל פה אדבר בו״.״ אמר ה׳, והוסיף: ״ומדוע לא יראתם, לדבר בעבדי במשה?״ (במדבר יב:8). הנחיות אלה לא נועדו אך ורק למרים ולאהרון אלא לכל בית ישראל.

קורח ועדת המורדים זכו להתגלויות מיוחדות של גבורת ה׳ וגדולתו. הם היו בקרב האנשים שעלו עם משה אל ההר וחזו בכבוד ה׳. אך מאז חל שינוי בליבם. הפיתוי שהיה קלוש בתחילה הלך והתחזק כאשר זכה לעידוד, עד אשר מוחם נשלט כליל בידי השטן והם העזו לפתוח במרי. תוך הבעת עניין בטובתו וברווחתו של העם הם הביעו תחילה בחשאי, איש לרעהו, את חוסר שביעות רצונם ולאחר מכן פנו לראשי ישראל. לשון הרע שדיברו נפלה על אוזן קשבת, והם המשיכו בהסתתם עד שהאמינו לבסוף באמת ובתמים כי הם מונעים על ידי קנאה ולהט לאלוהים.

עלה בידם להסית מאתיים וחמישים מנשיאי ישראל, אנשים שזכו לשם טוב בקרב העדה. עם תומכים בעלי שררה והשפעה כאלה לצידם הם חשו בטוחים דיים כדי לחולל הפיכה בממשל ולשפר את ניהולם של משה ואהרון.

צרות עין הובילה לקנאה וקנאה הובילה למרי. הם דנו בסוגיית זכותו של משה לשררה ולכבוד גדולים כל כך, והחלו להאמין כי כל אחד ואחד מהם יוכל למלא את המשרה הנחשקת לא פחות טוב ממנו. הם הוליכו שולל איש את רעהו, בכך שהאמינו כי משה ואהרון מינו את עצמם למשרות שאיישו. אנשים נרגנים אלה טענו כי מנהיגי העם רוממו את עצמם מעל עדת ה׳ כאשר נטלו לעצמם את הכהונה והשלטון, אך למעשה לא היו זכאים להיבדל מיתר ישראל ולהשתרר עליהם; הם לא היו קדושים יותר מיתר העם. לפיכך, עליהם להסתפק במעמד שווה לזה של אחיהם, שזכו במידה שווה ליהנות מן השכינה השורה בקרבם ומן ההגנה המיוחדת שיד ההשגחה העניקה להם.

הצעד הבא שנקטו הקושרים היה לדבר אל לב העם. לדידם של אנשים שעשו את הרע וראויים לתוכחה, אין משהו נעים ורצוי יותר מלשמוע דברי שבח ולזכות באהדה. בדרך זו השיגו קורח ושותפיו למזימה את תשומת הלב והתמיכה של העדה. הטענה כי תלונות העם הם שהמיטו עליהם את חרון אפו של ה׳, הוזמה והוכרזה כשקרית. קורח ורעיו טענו באוזני העם כי העדה חפה מאשמה, שכן ביקשה אך ורק לעמוד על זכויותיה; הם טענו שמשה הוא מנהיג רודן ושתלטן; הרי הוכיח את העם וטען כי הם חוטאים, שעה שלמעשה הם עם קדוש וה׳ שורה בקרבם.

קורח סקר את תולדות מסעות ישראל במדבר, שם נקלעו בני העם לצרות רבות, ורבים מהם אבדו בשל התמרמרותם וחוסר ציותם. מאזיניו של קורח האמינו כי צרותיהם היו נמנעות אילו נהג משה בדרך אחרת. הם החליטו כי משה אשם בכל האסונות שפקדו אותם, וכי הרחקתם מכנען נבעה מניהול כושל של משה ואהרון; אילו קורח היה מנהיג אותם, ומעודד אותם על ידי התמקדות במעשיהם הטובים, במקום להוכיח אותם על חטאיהם, מסעם היה שקט ושליו והם לא היו חסרים דבר; זאת ועוד, במקום לנדוד במדבר, הם היו מתקדמים היישר לארץ המובטחת.

במעשה ההתקוממות שררו הרמוניה ואחדות רבה יותר בקרב המסיתים ומעוררי המחלוקת, יותר מאשר אי פעם. ההצלחה שנחל קורח בקרב העם חיזקה את ביטחונו ואיששה את אמונתו כי אם שררתו של משה לא תרוסן, היא תוביל לקץ חירותו של העם; הוא הוסיף וטען כי ה׳ הביא אותו בסוד העניינים, והסמיך אותו לחולל הפיכה בשלטון לפני שיהיה מאוחר מדי. אך רבים מקרב העם סרבו לקבל את האשמותיו של קורח נגד משה. זכר מאמציו הסבלניים ונטולי האנוכיות של משה עלה בזיכרונם, ומצפונם לא היה שקט. לפיכך היה הכרח לייחס מניע אנוכי לעניין הרב שגילה משה בישראל; שוב הועלתה הטענה הישנה כי משה הוביל את בני ישראל למדבר כדי שימותו בו, ואז ינחל את רכושם.

לזמן מה נערכה ההסתה בחשאי. אך במהרה, כאשר תנועת המרי צברה די כוח שהצדיק מרי גלוי, הופיע קורח בתור ראש הסיעה והאשים בפומבי את משה ואהרון בתפיסת השלטון שלא כחוק, סמכות שהוא ושותפיו זכאים באותה המידה לחלוק אותה. עוד נטען כי חירותו ועצמאותו של העם נשללו ממנו. ״רב לכם,״ אמרו הקושרים, והוסיפו: ״כי כל העדה כלם קודשים, ובתוכם יהוה; ומדוע תתנשאו על קהל יהוה?״1 משה לא חשד כי קשר זה תוכנן נגדו בחשאי, וכאשר קלט את משמעותו הנוראה נפל על פניו ופנה בדומייה אל ה׳. הוא קם מלא יגון וצער אך שליו וחזק. ה׳ הנחה אותו. משה הכריז: ״בקר וידע יהוה את אשר לו ואת הקדוש, והקריב אליו; ואת אשר יבחר בו, יקריב אליו.״ מבחן הקטורת עוכב עד למחרת בבוקר, כדי שלכל העם יהיה זמן להרהר. ואז, בבוקר, יתקבצו האנשים שחפצו במשרת הכהונה, איש איש עם מחתתו, ויקטירו עליהן קטורת באוהל מועד בנוכחות העדה. חוקת הכהונה הייתה ברורה מאוד; רק אנשים שהוסמכו 1 ״נטלתם על עצמכם גדולה רבה מדי, הרי כולנו קדושים וה׳ שורה בקרבנו, מדוע אם כן מתנשאים אתם על עם ה׳?״ למשרה הקדושה הורשו לשרת בקודש. אפילו נדב ואביהו הכוהנים הושמדו, שכן העזו להקטיר ״אש זרה״ בניגוד למצוות ה׳. אולם משה קרא למאשימיו, שהעזו לדרוש לעצמם משרה הכרוכה בסכנה גדולה כל כך, להביא את העניין בפני ה׳.

בפנותו אל קורח ובני לוי אמר משה: ״המעט מכם, כי הבדיל אלוהי ישראל אתכם מעדת ישראל, להקריב אתכם, אליו - לעבד, את עבדת משכן יהוה, ולעמד לפני העדה, לשרתם? ויקרב, אתך, ואת כל אחיך בני לוי, אתך; ובקשתם, גם כהנה. לכן, אתה וכל עדתך, הנעדים, על יהוה; ואהרן מה הוא, כי תלונו (תלינו) עליו?״

דתן ואבירם לא נקטו עמדה ברורה כמו זו של קורח; משה, שקיווה כי הם נסחפו למרד מבלי שהפכו מושחתים לחלוטין, זימן אותם כדי לשמוע את טענותיהם. אך הם לא נענו לקריאתו וסרבו בעזות מצח להכיר בסמכותו. הם נתנו את תשובתם באוזני העדה, לאמור: ״המעט, כי העליתנו מארץ זבת חלב ודבש, להמיתנו, במדבר, כי תשתרר עלינו, גם השתרר? אף לא אל ארץ זבת חלב ודבש, הביאתנו, ותתן לנו, נחלת שדה וכרם; העיני האנשים ההם, תנקר? לא נעלה.״

בדברים אלה הם השתמשו באותו ביטוי בו תיאר אלוהים את הארץ המובטחת, לתיאור ארץ שעבודם. הם האשימו את משה כי העמיד פנים שהוא פועל תחת צו אלוהי, תכסיס שנועד לבסס את שלטונו; הם הכריזו כי לא ילכו עוד אחריו כעיוורים, פעם לכיוון כנען ופעם לכיוון המדבר, בהתאם לתוכניותיו השאפתניות. וכך, המנהיג שהיה לעם כאב רחמן וכרועה סבלן הוצג בצבעים הקודרים ביותר כרודן שתפס את השלטון שלא כחוק. הם אף טענו כי הוא אשם בכך שנמנע מהם להיכנס לכנען כעונש על חטאיהם.

ניכר היה שאהדת העם נתונה לקבוצת המסיתים; אך משה לא עשה דבר כדי להצדיק את עצמו. בנוכחות העדה הוא פנה ביראת כבוד אל ה׳, כהוכחה לטוהר כפיו ומניעיו ולצדקת דרכו, והפציר באלוהים לשמש שופט וללמד עליו זכות.

למחרת התייצבו מאתיים וחמישים הנשיאים ובראשם קורח, עם מחתותיהם בידיהם, והובלו אל חצר המשכן, שעה שהעם התאסף בחוץ וחיכה לתוצאות מבחן הקטורת. לא היה זה משה שקיבץ את העם כדי לחזות בתבוסת קורח ועדתו; המורדים הם שזימנו את העם, ברוב חוצפתם ועיוורונם, כדי שהעם יהיה עד לניצחונם. חלק גדול מן העם צידד בגלוי בקורח, שקיווה בכל ליבו כי יצליח לשכנע אותם בטיעוניו נגד אהרון.

בשעה שכל העדה נקהלה לפני ה׳, ״וירא כבוד יהוה, אל כל העדה.״ אז הזהיר אלוהים את משה ואהרון: ״הבדלו, מתוך העדה הזאת; ואכלה אתם, כרגע.״ אך הם נפלו על פניהם בתפילה ואמרו: ״אל, אלוהי הרוחות לכל בשר: האיש אחד יחטא, ועל כל העדה תקצף?״

קורח התרחק מן האסיפה כדי לחבור לדתן ולאבירם, שעה שמשה, מלווה בשבעים הזקנים, הלך אליהם ובפיו אזהרה אחרונה לאנשים שסרבו לבוא לפניו. ההמונים הלכו בעקבותיו, ובטרם נשא את דברו הפציר משה בעם בהנחיית ה׳: ״סורו נא מעל אהלי האנשים הרשעים האלה, ואל תגעו, בכל אשר להם, פן ונספו, בכל חטאתם.״ העם שמע בעצתו ועשה כדבריו, שכן חשש מפני משפט ממשמש ובא אחז בכול. ראשי המורדים ראו כי האנשים שעלה בידם להוליכם שולל נטשו אותם, אך הם נותרו איתנים בעזות מצחם. הם ניצבו עם משפחותיהם בפתח אוהליהם, כאילו מתוך התרסה נגד הצו האלוהי.

עתה הכריז משה באוזני העדה בשם אלוהי ישראל את המילים הבאות: ״בזאת תדעון, כי יהוה שלחני לעשות את כל המעשים האלה: כי לא, מלבי. אם כמות כל האדם, ימתון אלה, ופקדת כל האדם, יפקד עליהם, לא יהוה, שלחני. ואם בריאה יברא יהוה, ופצתה האדמה את פיה ובלעה אתם ואת כל אשר להם, וירדו חיים, שאלה, וידעתם, כי נאצו האנשים האלה את יהוה.״

עיני כל ישראל היו נשואות אל משה, שעה שעמדו במורא ובציפייה לקראת הבאות. כאשר משה כילה את דבריו, נבקעה האדמה המוצקה לשניים והמורדים ירדו חיים שאולה, ״הם וכל אשר להם... ויאבדו מתוך הקהל.״ כל בני העם נסו על נפשם, אכולי אשמה על כי נטלו חלק בחטא.

אך משפטי ה׳ טרם תמו. אש ליהטה מענן ה׳ ואיכלה את מאתיים וחמישים הנשיאים שהקטירו קטורת לפני ה׳. אנשים אלה שלא היו מראשוני המורדים, לא הושמדו יחד עם מנהיגי המרי. ניתנה להם הזדמנות לחזות במותם של מנהיגי המרי ולחזור בתשובה; אך אהדתם הייתה נתונה למורדים, ולפיכך חלקו עימם את גורלם.

כאשר משה הפציר בישראל להימלט מן השמד הממשמש ובא ייתכן כי משפט ה׳ היה נעצר, זאת אם קורח ועדתו היו מכים על חטא ומבקשים מחילה. אך קשי עורפם ועיקשותם חתמו את גורלם. העדה כולה נטלה חלק באשמתם, שכן כולם, במידה רבה או פחותה, צידדו בהם. אך אלוהים הבדיל ברוב רחמיו בין מנהיגי המרי לבין האנשים שנהו אחריהם. אנשים אלה שהניחו לעצמם ללכת שולל אחריהם קיבלו פרק-זמן כדי לחזור בתשובה. ניתנה להם ראיה חותכת לכך שהם טעו, וכי הצדק היה עם משה. התגלות גבורת ה׳ הסירה כל ספק וכל אי ודאות.

ישוע, מלאך ה׳ שהלך לפני בני ישראל, ביקש להצילם מאבדון. מחילת ה׳ נמצאה שם בעבורם. העונש שהטיל ה׳ על המורדים כמו הפציר בהם לשוב בתשובה. התערבות אלוהית מיוחדת במינה, שאי אפשר היה לעמוד בפניה, עצרה את המרי. אילו ייענו להתערבותה של יד ההשגחה, הם עשויים להינצל. אך שעה שנמלטו ממשפטי ה׳ מחשש שיישמדו, הם נותרו במריים. בזה הלילה שבו לאוהליהם אחוזי אימה, אך ללא חרטה בליבם.

קורח ועדתו דיברו אליהם דברי חנופה, עד שלבסוף האמינו באמת ובתמים כי הם עצמם אנשים טובים; ואילו משה התעלל בהם ועשה להם עוול. לו הודו שקורח ועדתו טעו ומשה צדק, היו נאלצים לקבל את הגזרה בדבר מותם במדבר כגזרה שיצאה מפי ה׳. אך הם סרבו להשלים עם הגזרה, ורצו להאמין שמשה הוליכם שולל. הם השתעשעו בתקווה כי להבא יכונן סדר חדש בו ישמעו דברי שבח במקום תוכחות, ותשרור שלווה במקום פחד ומחלוקת. האנשים שאבדו השמיעו באוזניהם דברי חנופה, ואף טענו כי הם אוהבים אותם ודואגים לרווחתם. לפיכך, הסיק העם כי קורח ועדתו הם אנשים טובים, וכי משה שימש בדרך כלשהי בתור הגורם להשמדתם.

כמעט שאין פגיעה גדולה יותר באלוהים, מאשר לבוז ולמאוס באנשים המשמשים כלי שרת בידיו למען גאולת האדם. בני ישראל לא רק שעשו זאת אלא אף תיכננו להוציא להורג את משה ואהרון. אך הם לא הבינו את הצורך שבבקשת מחילה מאלוהים על חטאם הכבד. אותו ליל ניסיון לא עבר עליהם בווידוי ובחרטה, אלא בתכנון דרך כלשהי שתפריך את הראיות שהעידו על גודל חטאם. הם טיפחו עדיין שנאה בליבם כלפי המנהיגים שמונו ביד ה׳, ואזרו כוח להתנגד לסמכותם. השטן עמד מוכן ומזומן להשפיע לרעה על שיקול דעתם ולהובילם בעיניים קשורות אל אובדנם.

כל ישראל נסו לשמע זעקת החוטאים שדינם נחרץ, אשר נבלעו בבטן האדמה, שכן ״אמרו, פן תבלענו הארץ.״ ואולם, ״וילנו כל עדת בני ישראל, ממחרת, על משה ועל אהרן, לאמר: ׳אתם המתם, את עם יהוה.׳״ הם עמדו לנקוט אלימות נגד מנהיגיהם המסורים, החפים מאנוכיות.

כבוד ה׳ נגלה בענן שאפף את אוהל מועד, וקול שיצא מן הענן דיבר אל משה ואהרון, לאמור: ״הרמו, מתוך העדה הזאת, ואכלה אתם, כרגע.״

אשמת החטא לא רבצה על משה. לפיכך, לא היה בו מורא, ולפיכך הוא לא נס על נפשו ולא הפקיר את צאן מרעיתו לאבדון. במהלך משבר נורא זה התעכב משה בקרב העדה [במקום להסתלק מן המחנה], והפגין בכך את ליבו האמיתי של רועה החרד לגורל צאן מרעיתו. הוא הפציר בה׳ שלא יכלה בחרון אפו את עמו, עם הבחירה, לחלוטין. תפילת ההפגעה שנשא עצרה את זרוע הנקם מהשמדה מוחלטת, שהייתה מביאה לקיצה של ישראל הסוררת והמרדנית.

אך המלאך המשחית החל להכות בעם; המגפה פשטה והפילה חללים בקרבם. במצוות אחיו נטל אהרון מחתה ורץ אל תוך הקהל, ״ויכפר על העם.״ ״ויעמד בין המתים, ובין החיים.״ שעה שעשן הקטורת היתמר מעלה ותפילותיו של משה באוהל מועד נישאו השמיימה, נעצרה המגפה; אך לא לפני שהכתה והפילה ארבעה עשר אלף ושבע מאות חללים מבני ישראל, ראיה לאשמת העם בגין חטא ההתמרמרות והמרי.

עתה קיבל העם הוכחה נוספת לכך שהכהונה ניתנה בידי משפחת אהרון. במצוות ה׳ הכין כל אחד ואחד משבטי ישראל מטה שעליו נרשם שם השבט. שמו של אהרון נכתב על מטה לוי. המטות הונחו באוהל מועד, ״לפני העדות.״ פריחתו של אחד המטות תשמש אות לבחירתו של ה׳ בשבט שיועד לכהונה. למחרת, ״והנה פרח מטה אהרן, לבית לוי; ויצא פרח ויצץ ציץ, ויגמל שקדים.״ מטה אהרון הוצג בפני העם, ואז הונח למשמרת באוהל מועד, כאות וכעדות לדורות הבאים. נס זה יישב לחלוטין את המחלוקת סביב סוגיית הכהונה.

עתה נקבע סופית כי משה ואהרון דיברו בסמכות אלוהית, והעם נאלץ לקבל את האמת המרה, כי נגזר עליו למות במדבר. בני העם הכריזו: ״הן גוענו אבדנו, כלנו אבדנו.״ הם התוודו כי חטאו במרי נגד מנהיגיהם, והודו כי קורח ועדתו נשאו את משפטו הצודק של האלוהים.

במרד קורח נגלית דרך הפעולה, בזעיר אנפין, של אותה רוח שהובילה למריו של השטן בשמיים. גאווה ושאפתנות הניעו את השטן להתמרמר נגד שלטון ה׳, ולחפוץ לשים קץ לסדר שכונן בשמיים. מאז שסרח הוא חותר לעורר בליבם של בני האדם את אותה רוח של קנאה ואי שביעות רצון, את אותה שאיפה למעמד ולכבוד. לכן, הוא פעל בליבם של קורח, דתן ואבירם, כדי לעורר בהם קנאה, חוסר אמון ומרי, כמו גם להצית את תשוקתם למעמד רם ונישא. הוא גרם להם לדחות את מנהיגותו של האלוהים, בכך שדחו את המנהיגים שמונו בידי ה׳. בהתמרמרותם נגד משה ואהרון הם חיללו את שם ה׳, הולכו שולל להאמין כי הם עצמם צדיקים, וסברו כי דווקא האנשים שהוכיחו אותם באמת ובתמים על חטאיהם, הונעו בידי השטן.

האין זאת כי אותן רוחות רעות שהובילו לאובדנו של קורח פועלות גם היום? גאווה ושאפתנות רווחים בכול; כאשר מטפחים אותן, הן פותחות את הדלת לקנאה ולשאיפה לעליונות; הנשמה מתנתקת מאלוהים, ונמשכת באופן לא מודע אל שורות השטן. כמו קורח ועדתו, רבים הם אלה שהוגים, מתכננים, פועלים וחותרים בלהט כדי להגיע למעמד רם, אפילו בקרב המתיימרים להיות תלמידי המשיח. הם מוכנים לסלף את האמת, להציג את עבדי ה׳ באור שקרי וכוזב, ואפילו לטפול עליהם מניעים אנוכיים ושפלים, המשגשגים בליבם שלהם, וזאת כדי להשיג לעצמם אהדה ותמיכה. בכך שהם שבים וחוזרים על שקריהם, כנגד כל הראיות, הם מתחילים לבסוף להאמין בהם כאמת לאמיתה. הם עושים כל מאמץ להרוס את האמון של בני האדם באנשים שמונו ביד ההשגחה, ומאמינים באמת ובתמים כי הם עושים את הטוב בשירות ה׳.

בני ישראל סרבו לקבל על עצמם את ההנחיות וההגבלות שהוטלו עליהם מיד ה׳. הם היו חסרי מנוח כאשר רוסנו ומיאנו לשמוע תוכחות. זה היה סוד התמרמרותם נגד משה. אילו הניח להם לעשות ככל העולה על רוחם היו להם הרבה פחות תלונות נגד מנהיגם. לכל אורכה של ההיסטוריה של הקהילה המשיחית, שבו משרתי האלוהים ונתקלו באותה רוח.

באמצעות סיפוק היצר הרע פותחים בני האדם את ליבם ומוחם לשטן, וכך הם הולכים מדחי לדחי במעשי רשעתם. דחיית האור האלוהי מחשיכה את מוחם ומקשה את ליבם, לכן הרבה יותר קל להם ליטול את הצעד הבא בנתיב החטאים, ולדחות אפילו אור רב יותר, עד שלבסוף הופכת דרכם הרעה טבע שני. החטא לא נתפס עוד כחטא בעיניהם. אדם המטיף בנאמנות את דבר האלוהים, ומרשיע בתוך כך את חטאיהם, הופך לעיתים קרובות מושא לשנאתם. הם אינם מוכנים לשאת את הכאב וההקרבה הנחוצים לשם תיקון דרכיהם, לפיכך הם נטפלים לאחד מעבדי ה׳ ומוקיעים את תוכחותיו בטענה כי הן חמורות מדי ואינן נחוצות. כמו קורח, הם מכריזים כי בני האדם חפים מאשמה; האדם המוכיח אותם הוא מקור כל הבעיות. לאחר שהשקיטו את מצפונם בשקר זה, מתאחדים אנשים אלה, שליבם גדוש קנאה ואי שביעות רצון, כדי לזרוע מחלוקת ופילוג בקהילה ולהחליש את ידיהם של העושים במלאכת בנייתה.

כל שיפור שהונהג בידי אנשים שאלוהים יעד אותם לעמוד בראש פועלו עורר חשדות; כל צעד שנקטו הוצג באורח מטעה בשל קנאה וחיפוש פגמים. כך אירע בימיהם של לותר, של ג׳ון וצ׳רלס וסלי ושל מתקני דת אחרים וכך הוא המצב בימינו.

קורח לא היה נוקט בדרך זו אילו ידע כי כל ההוראות והתוכחות שניתנו לישראל נבעו מאלוהים. אך ייתכן כי ידע זאת. הקדוש ברוך הוא העניק שפע של ראיות להנהגתו את ישראל. אך קורח ועדתו דחו את האור האלוהי עד שהפכו עיוורים כל כך, שלא היה די בהתגלויות המרשימות ביותר של גבורת ה׳ כדי לשכנעם; הם ייחסו אותן לכוחות אנושיים או שטניים. בני העם נהגו בדיוק באותה דרך כאשר באו לפני משה ואהרון יום לאחר השמדתם של קורח ועדתו, ואמרו להם: ״אתם המתם את עם יהוה.״ על אף שקיבלו ראיה חותכת למורת רוחו של אלוהים מדרכם, כאשר האנשים שהוליכו אותם שולל הושמדו, הם העזו לייחס את משפטי ה׳ לשטן, בהכריזם כי משה ואהרון גרמו למותם של אנשים טובים וקדושים באמצעות כוחו של השטן. צעד זה הוא שחרץ את דינם. הם חטאו נגד רוח הקודש; חטא נגד רוח הקודש הופך את לב האדם קשה ואטום להשפעת החסד האלוהי. המשיח אמר: ״כל המדבר דבר נגד בן האדם יסלח לו, אבל כל המדבר נגד רוח הקודש לא יסלח לו לא בעולם הזה ולא בעולם הבא.״ (מתי יב 32). מילים אלה יצאו מפיו של מושיענו, כאשר חלק מבני עמו ייחסו את מעשיו הטובים, אותם חולל בגבורת ה׳, לבעל זבוב. אלוהים מתקשר עם בני האדם באמצעות נציגיה של רוח הקודש; אדם הדוחה במכוון נציגות זו ורואה בה נציגות שטנית, גורם לניתוק בין השמיים לנשמה.

אלוהים פועל באמצעות התגלות רוח קודשו כדי להוכיח את הרשע ולהביאו לידי הכרה בחטאו. כאשר פועלה של רוח הקודש נדחה סופית, אלוהים אינו יכול עוד לעשות דבר למען נשמת האדם. אמצעי החסד האלוהי האחרון מוצה כליל. החוטא ניתק את עצמו מאלוהים, ואין בכוחו של החטא לתקן את החטא. אין שום מאגר גבורה שבאמצעותו יכול אלוהים להביא את החוטא להכרה בחטאו ולעשיית תשובה. ״הנח לו״ - מצווה ה׳ (הושע ד:14). שכן, ״לא ישאר עוד קרבן לכפר על חטאים, אלא צפית חידה לדין, ולהט אש אשר תאכל את האויבים״ (אל העברים י:26, 27).

ישראל במדבר

ארבעים שנה בקירוב נדדו בני ישראל, כאילו אבדו בשממת המדבר.

׳והימים,״ אמר משה, ״אשר הלכנו עד אשר עברנו את נחל דוד, שלשים ושמונה, שנה, עד תם כל הדור אנשי המלחמה , מקרב המחנה, כאשר נשבע יהוה, להם. וגם יד יהוה היתה בם, להמם מקרב המחנה, עד, תמם״ (דברים ב:14, 15).

במהלך שנים אלה קיבל העם תזכורת מתמדת לתוכחת ה׳ עליו. במרד שהתעורר בקודש פנה העם עורף לאלוהים, ולזמן-מה מאס אלוהים בעמו. כיוון שהפרו את ברית ה׳, הם לא היו אמורים לקבל את אות הברית; את ברית המילה. תשוקתם לשוב לארץ שעבודם הוכיחה כי לא היו ראויים לחירות, לפיכך לא נדרשו לקיים את חוקת הפסח, שכוננה כדי להנציח את גאולת ישראל מבית עבדים.

אולם עבודת הקודש במשכן נמשכה כסדרה, והעידה כי אלוהים לא נטש כליל את עמו. כל צורכי העם עדיין סופקו ביד ההשגחה. כאשר משה חזר באוזניהם על תולדות מסעות ישראל, הוא אמר: ״כי יהוה אלוהיך ברכך, בכל מעשה ידך - ידע לכתך, את המדבר הגדול הזה: זה ארבעים שנה, יהוה אלוהיך עמך, לא חסרת, דבר.״ מזמור הלוויים, שתועד בידי נחמיה, מהווה תיאור חי של דאגת ה׳ לעמו, אפילו בשנים בהן מאס בעם והשאירם בניכר: ״ואתה ברחמיך הרבים, לא עזבתם במדבר; את עמוד הענן לא סר מעליהם ביומם, להנחתם בהדרך, ואת עמוד האש בלילה להאיר להם, ואת הדרך אשר ילכו בה. ורוחך, הטובה, נתת, להשכילם; ומנך לא מנעת מפיהם, ומים נתתה להם לצמאם. וארבעים שנה כלכלתם במדבר... שלמתיהם לא בלו, ודגליהם לא בצקו״ (נחמיה ט:19-21).

נדודי העם במדבר לא הוטלו אך ורק כעונש על המורדים והמתלוננים בקרבם אלא נועדו לחנך את הדור הבא למשמעת, כהכנה לקראת כניסתם לארץ המובטחת. משה הכריז באוזני העם: ״כי, כאשר ייסר איש את בנו, יהוה אלוהיך, מיסרך.״ הוא ציווה עליהם: ״וזכרת את כל הדרך, אשר הוליכך יהוה אלוהיך זה ארבעים שנה במדבר: למען ענותך לנסותך, לדעת את אשר בלבבך התשמר מצוותו, אם לא., וירעבך, ויאכלך את המן אשר לא ידעת, ולא ידעון אבתיך: למען הודיעך, כי לא על הלחם לבדו יחיה האדם, כי על כל מוצא פי יהוה, יחיה האדם״ (דברים ח: 5, 2, 3).

״ימצאהו בארץ מדבר, ותוהו ילל ישמן; יסבבנהו, יבוננהו, יצרנהו, כאישון עינו״ (דברים לב:10). ״בכל צרתם לא (לו) צר, ומלאך פניו הושיעם - באהבתו ובחמלתו, הוא גאלם; וינטלם וינשאם, כל ימי עולם״ (ישעיהו סג:9).

אך בתיעוד היחיד על חיי ישראל במדבר מתוארים מקרים של מרי בה׳. מרד קורח הביא להשמדתם של ארבע עשר אלף איש מבני ישראל. בנוסף, היו מקרים בודדים בהם נגלתה אותה רוח בוז לסמכות ה׳.

באחד המקרים, בנם של אישה עברייה ואיש מצרי מן האספסוף שנלווה לישראל ביציאת מצרים, עזב את מקומו במחנה, נכנס לתחום של בני ישראל, ותבע את זכותו לנטות שם את אוהלו. אך הדבר נאסר עליו מתוקף צו ה׳, שכן צאצאי המצרים לא הורשו לבוא בקהל ה׳ עד לדור השלישי. לאחר שהתעורר ויכוח בינו לבין אחד מבני ישראל, הובא העניין בפני השופטים, אשר גזרו את דינו של האיש שעבר על החוק.

האיש שכעס בשל גזר הדין קילל את השופט. בחמת זעמו ולהט רוחו גידף וחילל את שם ה׳. הוא הובא מייד בפני משה. אחד החוקים שניתנו לעם היה: ״ומקלל אביו ואמו, מות תמת״ (שמות כא:17), אך לא ניתנה כל הנחייה לטיפול במקרה כזה. הפשע היה כבד כל כך, שהתעוררה תחושה כי נחוץ לקבל מה׳ הנחייה מיוחדת בנידון. האיש הושם במשמר עד שיתברר רצונו המפורש של האל. אלוהים בכבודו ובעצמו גזר את העונש; בצו ה׳ נלקח האיש שחילל את שם האלוהים אל מחוץ למחנה ונרגם למוות. העדים ששמעו אותו מגדף סמכו את ידיהם על ראשו, ובכך העידו ברוב טקס על אמיתות האשמה שהובאה נגדו. הם היו הראשונים שרגמו אותו, והעדה כולה, שניצבה בסמוך, הצטרפה לביצוע גזר הדין.

בעקבות המקרה כונן חוק לטיפול בחטאים דומים. ה׳ ציווה על משה להכריז בפני העם: ״ואל בני ישראל, תדבר לאמר: ׳איש איש כי יקלל אלוהיו, ונשא חטאו. ונקב שם יהוה מות יומת, רגום ירגמו בו כל העדה: כגר, כאזרח - בנקבו שם, תמת׳״ (ויקרא כד:15, 16).

ישנם אנשים העשויים לפקפק בחסד ובצדק של ה׳ לנוכח העונש החמור שהטיל בגין מילים שנאמרו בשעת כעס. אך החסד והצדק האלוהי כאחד מבקשים ללמדנו כי מילים הנובעות מתוך זדון ומשטמה לאלוהים הן חטא כבד. העונש שהוטל על אותו מגדף ראשון ישמש אזהרה לאחרים, וזאת כדי ששמו של אלוהים יזכה תמיד ליראת כבוד. אך אילו אותו מגדף לא היה נענש בשל חטאו, הדבר היה מביא להשחתת מידות בקרב יתר בני העם; כתוצאה מכך רבים היו מקפחים לבסוף את חייהם.

האספסוף שנלווה אל ישראל ביציאת מצרים שימש מקור בלתי נדלה לפיתוי ולצרות. אנשים אלה טענו כי נטשו את עבודת האלילים לטובת עבודת ה׳, אל האמת; אך החינוך וההכשרה שקיבלו משחר ילדותם עיצבו את אופיים וקיבעו את הרגליהם, ולפיכך היו נגועים, במידה זו או אחרת, באלילות ובחוסר יראת כבוד לה׳. לעיתים קרובות הם היו הראשונים שעוררו סכסוכים והראשונים שהתלוננו. הם השפיעו על העם במנהגי האלילות שלהם, והתסיסו את המחנה בתלונותיהם נגד אלוהים.

מייד לאחר שיבת העם למדבר אירע מקרה של חילול שבת, שנסיבותיו הפכו אותו דוגמה לעבירה מיוחדת במינה. הכרזתו של אלוהים כי ינשל את ישראל מנחלתה עוררה רוח של מרי. אחד מבני העם, שכעס על הרחקתם מכנען והיה נחוש להפגין חוסר ציות לתורת ה׳, העז לחלל בפומבי את הדיבר הרביעי כאשר יצא לקושש עצים בשבת. במהלך מסעות ישראל במדבר, הבערת אש בשבת הייתה אסורה לחלוטין. איסור זה לא חל על ארץ כנען, שבה הבערת אש היא לעיתים מחויבת המציאות בחודשי החורף הקרים; אך במדבר לא היה צורך באש כדי להפיק חום. מעשהו של אדם זה היווה חילול בוטה של הדיבר הרביעי - חטא שלא בוצע בשגגה, חוסר מחשבה או בורות אלא במזיד, בכוונה תחילה ובעזות מצח.

מחלל השבת נתפס בשעת מעשה והובא בפני משה. בעבר הוכרז כי חילול שבת מחייב עונש מוות, אך ה׳ טרם גילה כיצד יבוצע הדבר. משה הביא את המקרה לפני ה׳ וקיבל את ההנחיה הבאה: ״מות יומת האיש; רגום אתו באבנים כל העדה, מחוץ למחנה״ (במדבר טו:35). העונש על חילול השם והעונש על חילול השבת במזיד היה זהה; שני החטאים כאחד מהווים ביטוי של בוז לסמכות האלוהית.

רבים בימינו זונחים את שמירת השבת ורואים בה מנהג יהודי, וטוענים שאם יש לשמור על קדושתה, הרי שחילול השבת מחייב עונש מוות; אך אנו רואים כי העונש שהוטל על חילול השם היה זהה לעונש שהוטל על חילול השבת. האם נסיק מכך כי יש לראות בדיבר השלישי מצווה המחייבת אך ורק את היהודים? אולם ניתן להחיל את המסקנה שהוסקה מעונש המוות על הדיבר השלישי, החמישי, ולאמיתו של דבר, על כל עשרת הדיברות, באותה המידה כמו על הדיבר הרביעי. שכן, על אף שה׳ עשוי לא להטיל היום עונשים זמניים בגין חילול התורה, בדברו נאמר כי שכר החטא הוא המוות; ובשעת הביצוע הסופי של משפטו יתגלה כי המוות הוא מנת חלקם של בני האדם שחיללו את מצוותיו הקדושות.

במהלך ארבעים שנות נדודים במדבר קיבלו בני ישראל תזכורת מדי שבוע, באמצעות נס המן, על החובה הקדושה של שמירת השבת. אולם אפילו דבר זה לא הביא אותם לידי ציות. על אף שלא העזו לבצע עבירה כה בוטה בפומבי, שהעונש עליה היה בולט כל כך, הם נהגו ברשלנות גדולה לגבי קיום הדיבר הרביעי. אלוהים הכריז ביד נביאו: ״ואת שבתתי, חללו מאד״ (יחזקאל כ:13-24). הייתה זו אחת העילות לאיסור כניסתו של דור המדבר לארץ המובטחת. אולם בניהם לא למדו את הלקח. הם זנחו את שמירת השבת במהלך ארבעים שנות הנדודים, עד אשר, על אף שה׳ לא מנע מהם להיכנס לכנען, הוא הכריז כי יפזר אותם בין הגויים עובדי האלילים לאחר שיישבו בארץ המובטחת.

מקודש נסעו בני ישראל חזרה למדבר; בתום מסעם במדבר, ״ויבאו בני ישראל כל העדה מדבר צן, בחודש הראשון, וישב העם, בקודש״ (במדבר כ:1).

כאן מתה ונקברה מרים. מתמונת השמחה שעל חופי ים סוף, שם יצאו בני ישראל בשירה וריקודים כדי לחגוג את נצחונו של ה׳, ועד לקבר במדבר, שם נחתם הגולל על חיים שלמים של נדודים - כזה היה גורלם של מיליוני בני אדם שיצאו ממצרים ובליבם תקוות גדולות. החטא שחטאו גזל משפתותיהם את כוס הברכה וניתץ אותו. האם ילמד הדור הבא את הלקח?

״בכל זאת חטאו עוד; ולא האמינו, בנפלאותיו... אם הרגם ודרשוהו; ושבו, ושחרו אל. ויזכרו, כי אלוהים צורם; ואל עליון, גאלם״ (תהילים עח:32, 34, 35). ואולם, הם לא שבו לאלוהים בלב שלם. כאשר אויביהם הציקו להם, הם פנו לה׳, האל היחיד שבכוחו להצילם, בבקשת עזרה. אך ״לבם, לא נכון עמו; ולא נאמנו, בבריתו. והוא רחום, יכפר עוון ולא ישחית: והרבה, להשיב אפו... ויזכר, כי בשר והמה; רוח הולך, ולא ישוב״ (פס׳ 37-39).

צור ישועת ישראל ״מוכה אלוהים״

פרק זה מבוסס על במדבר ׳כ׳: 1-13

מן הצור בחורב, שעליו הכה משה, נבע לראשונה נחל שמימיו הרוו ורעננו את בני ישראל במדבר. במרוצת נדודיהם, בכל מקום בו התעורר הצורך, סופקו להם מים בדרך נס, בחסד ה׳. אולם המים לא המשיכו לנבוע מחורב.

בכל מקום במסעותיהם בו נזקקו למים, שפעו מים ממצוקי הסלעים בסמוך למחנה. היה זה המשיח, בגבורת דברו, שגרם למים המרעננים לנבוע בעבור ישראל. ״וכולם שתו אותו משקה רוחני, כי שתו מן הצור הרוחני ההולך עמהם והצור הוא המשיח״ (האיגרת הראשונה א ל הקורינתים י:4). ככתוב: ״ויבקע צור - ויזבו, מים״ (ישעיהו מח:21). ובתהילים נאמר: ״פתח צור, ויזובו מים; הלכו, בציות נהר״ (תהילים קה:41).1

הצור שהוכה היה דימוי למשיח. באמצעות סמל זה אנו לומדים את האמיתה הרוחנית הנשגבת והיקרה ביותר. כשם שהמים המעניקים חיים נבעו מן הסלע שהוכה, כך נבעו מי ישועה מן המשיח, אשר היה ״מוכה אלוהים״, ״מחלל מפשענו״, ו״מדכא מעונתינו,״ אל האנושות האובדת. (ישעיהו נג:4, 5). כשם שהסלע הוכה פעם אחת, ״כך גם המשיח... הוקרב פעם אחת לשאת חטאי רבים״ (אל העברים ט:28). לא היה צורך להקריב את מושיענו בשנית. מי שמבקשים לקבל את ברכות חסדו צריכים לעשות זאת בשם ישוע, תוך שהם שופכים את ליבם לפניו בתפילת תשובה ותחנונים. תפילה זו תעלה בפני מלך מלכי המלכים את פצעי המשיח, ואז ינבע מחדש דמו המעניק חיים, שסומל בנביעת המים החיים בעבור ישראל.

נביעת המים מן הצור במדבר נחגגה ברוב שמחה והילולה בקרב בני ישראל לאחר התיישבותם בכנען. בימיו של המשיח הייתה חגיגה זו לטקס מרהיב שנחוג בחג הסוכות בעת עלייתם לרגל של המוני אדם מכל רחבי הארץ לירושלים. ביום החג הראשון ובכל יום ויום מששת ימי חול המועד היו הכוהנים יוצאים בנגינות ובשירה בלוויית מקהלת הלווים, כדי לשאוב מים בכלי זהב ממעיין השילוח. אחריהם נהרו ההמונים שבאו להשתחוות לה׳ בירושלים. רבים מהם התקבצו ליד המעיין ושתו ממנו, שעה שקריאות הצהלה של החוגגים הלכו וגברו: ״ושאבתם מים, בששון, ממעיני, הישועה״ (ישעיהו יב : 3). המים ששאבו הכוהנים נישאו אל המקודש בלוויית תקיעת חצוצרות ושופרות ושירה חגיגית: ״עמדות, רזיו וגלינו בשעריןו, ירוישלם״ (תהילים קכב : 2). את המים נסכו הכוהנים על מזבח העולה, שעה שברקע נשמעו מזמורי התהילים, וההמונים הצטרפו לשירת מזמורי הניצחון בלוויית כלי נגינה שונים, חצוצרות ושופרות.

טקס סמלי זה סייע למושיע לכוון את ליבם של בני האדם אל הברכות שהוא בא להרעיף עליהם. ״ביום האחרון, ביום הגדול של החג,״ נשמע קולו הרועם של המשיח, אשר ״הכריז: ׳מי שצמא יבוא נא אלי וישתה! המאמין בי כדבר הכתוב, נהרות של מים חיים יזרמו מקרבו.׳ זאת אמר על הרוח [רוח הקודש] שהיו עתידים לקבל המאמינים בו.״ (יוחנן ז:37-39). המים המרעננים הנובעים במדבר צחיח ושומם, מפריחים את השממה ומעניקים חיים לגוועים, הם סמל לחסד האלוהי שאותו רק המשיח לבדו יכול להרעיף. חסד זה, בדומה למים החיים, מטהר, מרענן, מחזק וממריץ את הנשמה. מעיין של חסד וגבורה ינבע תמיד מקרבו של אדם שהמשיח שוכן בו. ישוע משמח את חייהם ומאיר את דרכם של בני האדם שמחפשים אחריו באמת ובתמים. אהבתו החודרת ללב, תלבלב ותנבע במעשי צדקתם עדי עד. המים החיים לא רק מברכים ומקודשים את הנשמה ממנה הם נובעים, אלא אף שופעים ממנה במילות חסד ובמעשים טובים, וזאת כדי להרוות ולרענן את הצמאים הסובבים אותה.

זה היה הסמל שהזכיר המשיח בשיחתו עם האישה השומרונית על יד בארו של יעקב אבינו: ״השותה מן המים אשר אני אתן לו לא יצמא לעולם; המים שאתן לו יהיו בו למקור מים נובעים לחיי עולם.״ (יוחנן ד:14). המשיח מגלם את שני הסמלים יחדיו: הוא הצור, והוא המים החיים.

דימויים יפיפיים ורבי הבעה אלה מופיעים לכל אורכם של כתבי הקודש. מאות שנים לפני ביאת המשיח הצביע משה על המשיח בתור צור ישועת ישראל. ככתוב בשירת משה: ״צור ישעתו״ (דברים לב:15); מחבר מזמורי התהילים שורר על המשיח בתור: ״צורי וגאלי״; ״צורי וישועתי, משגבי... צור עזי מחסי״; ״צור ירום ממני״; ״צור מעון״; ״צור לבבי״; ״צור מחסי״. המשיח אף מתואר במזמור של דוד המלך בתור מי מנוחות המפכים בנאות דשא, אליהן מדריך הרועה השמיימי את צאן מרעיתו. ככתוב: ״בנאות דשא, ירביצני; על מי מנחות ינהלני.״ ״ונוזל עדניך תשקם. כי עמך, מקור חיים״ (תהילים יט:15, סב:8,7, סא:3, עא:3, עג:26, צד:22, כג:2, לו:-9 10). החכם מכריז: ״נחל נבע, מקור חכמה״ (משלי יח:4). ירמיהו מכריז כי המשיח הוא ״מקור מים חיים״ (ירמיהו ב:13). בעיני הנביא זכריה, המשיח הוא ״מקור נפתח... לחטאת, ולנדה״ (זכריה יג:1).

ישעיהו מתאר את המשיח בתור ״צור עולמים,״ ו״צל סלע כבד בארץ עיפה״ (ישעיהו כו:4, לב:2). צלו של הסלע מגן וסוכך על החלשים והיגעים. הנביא מעלה על הכתב את ההבטחה היקרה, ומתאר באופן חי וציורי את מעיין המים החיים הנובע בעבור ישראל: ״העניים והאביונים מבקשים מים, ואין - לשונם, בצמא נשתה; אני יהוה אענם, אלוהי ישראל לא אעזבם,״ ״כי אצק מים על צמא, ונוזלים על יבשה,״ ״כי נבקעו במדבר מים, ונחלים בערבה,״ ומזמין: ״הוי כל צמא לכו למים״ (ישעיהו מא:17, מד:3, לה:6, נה:1). הבטחה זו מהדהדת בפסוקים החותמים את כתבי הקודש. ״נהר מים חיים, מבהיק כבדלח״ נובע מכס האלוהים והשה; והזמנת החסד נשמעת לאורך הדורות: ״הצמא יבוא נא, והחפץ יקח נא מים חיים חנם״ (התגלות כב:1, 17).

ממש לפני שצבאות ישראל הגיעו לקודש, פסקה נביעת מעיין המים החיים שזרם שנים רבות לצד המחנה. פעם נוספת ביקש אלוהים לבחון את עמו, לדעת אם בוטחים הם בהשגחתו או שמא חסרי אמונה הם כאבותיהם.

בני ישראל נמצאו עתה בטווח ראייה של הרי כנען. צעידה של ימים ספורים תביא אותם אל גבולות הארץ המובטחת. הם נמצאו במרחק לא רב מאדום, ארץ נחלתם של צאצאי עשיו, בה עברה הדרך אל כנען. משה קיבל מה׳ את ההנחיה הבאה: ״רב לכם, סב את ההר הזה; פנו לכם, צפנה. ואת העם, צו לאמור, אתם עברים בגבול אחיכם בני עשו, הישבים בשעיר; וייראו מכם.״ א׳כל תשברו מאתם בכסף, ואכלתם; וגם מים תכרו מאתם, בכסף, ושתיתם״ (דברים ב:3-6). די היה בהנחיות הללו כדי להסביר מדוע פסקה נביעת המים; בני ישראל עמדו לעבור במסלול ישיר דרך ארץ פורייה וברוכה במים, עד הגיעם לכנען. אלוהים הבטיח לצבאות ישראל מעבר בטוח דרך אדום, והזדמנות לרכוש מזון ומים די צורכם. עצירת נביעת המים הייתה אמורה לשמש עילה לשמחה; אות לקץ הנדודים במדבר. אך עצם הדבר שהיה אמור לשמש הוכחה להתגשמות הבטחת ה׳, הפך בעיני העם לשעת כושר לפקפק באלוהים ולהלין עליו. דומה כי אפסה כל תקווה בלב העם, כי ה׳ יביאם לכנען וייתן להם את הארץ לנחלה. לפיכך הם החלו לזעוק ותבעו במפגיע את ברכות המדבר.

בטרם הניח ה׳ לבני ישראל להיכנס לכנען, הם נדרשו להפגין את אמונתם בהבטחתו. נביעת המים חדלה טרם הגיעם לאדום. כאן ניתנה להם הזדמנות, לזמן מה, להסתמך על אמונה ולא על מראה עיניים. אך המבחן הראשון הניב את אותה רוח נטולת רסן וכפוית טובה שהפגינו אבותיהם. ברגע שנשמע במחנה קול זעקה על מחסור במים, שכחו בני העם את יד ההשגחה שסיפקה להם במשך שנים רבות כל כך את כל מחסורם, ובמקום לפנות אל אלוהים בבקשת עזרה, הם הלינו עליו והכריזו ברוב ייאושם: ״ולו גוענו בגוע אחינו לפני יהוה״ (במדבר כ:1-13); כלומר, ״מוטב היה לנו אילו מתנו יחד עם אחינו.״ הם השתוקקו להימנות על בני העם שהושמדו במרד קורח.

הצעקות והתלונות הופנו נגד משה ואהרון: ״ולמה הבאתם את קהל יהוה אל המדבר הזה, למות שם אנחנו ובעירנו? ולכמה העליתנו ממצרים להביא אתנו, אל המקום הרע הזה, לא מקום זרע, ותאנה וגפן ורמון, ומים אין לשתות?״ (במדבר כ:4-5).

מנהיגי העם באו אל פתח אוהל מועד ונפלו על פניהם. כבוד ה׳ שב ונגלה לפניהם. ה׳ הורה למשה: ״קח את המטה, והקהל את העדה אתה ואהרן אחיך, ודברתם אל הסלע לעיניהם, ונתן מימיו; והוצאת להם מים מן הסלע, והשקית את העדה ואת בעירם.״

שני האחים ניצבו עתה לפני ההמונים, משה עם מטה ה׳ בידו. שניהם כבר באו בימים; הם נשאו זמן רב את קשיי עורפם ומריים של בני ישראל; אך עתה, אפילו סבלנותו של משה פקעה לבסוף. ״שמעו נא המרים, הוא זעק, ״המן הסלע הזה, נוציא לכם מים?״ במקום לדבר אל הסלע כפי שצווה בידי ה׳, הכה משה בסלע פעמיים במטהו.

מים רבים נבעו מן הסלע כדי להרוות את צימאונם של צבאות ישראל. אך חטא כבד בוצע נגד ה׳. משה דיבר ברוב זעמו; דבריו הביעו רגש אנושי עז ולא חרון אף קדוש על כבוד ה׳ שחולל. ״שמעו נא המרים,״ הוא אמר [כלומר, שמעו נא הממרים והמכעיסים תמיד את ה׳]. האשמתו הייתה צודקת, אך אפילו את האמת אין לדבר מתוך זעם או קוצר רוח. כאשר ה׳ ביקש ממשה להאשים את ישראל במרי, מילים אלו הכאיבו למשה, ואף לעם היה קשה לשומען, אך אלוהים חיזק אותו שעה שמסר להם את דבר ה׳. אך כאשר משה האשים את העם על דעת עצמו, הוא העציב את רוח הקודש והסב נזק לעם. קוצר רוחו וחוסר שליטתו העצמית ניכרו היטב בהתנהגותו. עתה נמצאה לעם שעת כושר לפקפק בו, לתהות אם הנהגתו נתונה תחת הדרכה אלוהית, ולפטור את עצמם מאשמה. משה, בדיוק כמו בני ישראל, חטא לאלוהים. ׳מן ההתחלה׳, כך אמרו, ׳נמצאו דופי וגנאי בהנהגתו.׳ אך עתה מצאו את האמתלה שחיפשו כדי לדחות על הסף את התוכחות שה׳ מסר להם ביד עבדו.

משה הביע חוסר אמונה בה׳. ״המן הסלע הזה, נוציא לכם מים?״ הוא שאל, כאילו עומד ה׳ להפר את הבטחתו. ״יען לא האמנתם בי להקדישני לעיני בני ישראל,״ הכריז ה׳ באוזני שני האחים. שעה שנביעת המים פסקה, התערערה אמונתם של משה ואהרון בהתגשמות הבטחת ה׳ בשל המרי וההתמרמרות של העם. דור המדבר הראשון נידון למות במדבר בשל חוסר אמונתו; אולם אותה הרוח נגלתה בבניהם. האם גם הם לא יזכו לראות את התגשמות ההבטחה? יגעים ומיואשים, משה ואהרון לא עשו דבר כדי לעצור את הלך הרוח שפשה בעם. אילו הפגינו אמונה חזקה באלוהים, ייתכן שהיה עולה בידם להציג את העניין בפני העם באור שהיה מאפשר להם לשאת את המבחן. אילו פעלו במהירות ובנחישות מתוקף סמכותם כשופטי העם, ייתכן שהיה עולה בידם לדכא את ההתמרמרות והמרי. חובתם הייתה לעשות כל מאמץ, כמיטב יכולתם, כדי לתקן את המצב, לפני שביקשו מאלוהים לפעול במקומם. אילו ההתמרמרות בקודש הייתה נבלמת מייד, רעות חולות רבות היו נמנעות!

במעשהו הנמהר, הקהה משה את עוקצו של הלקח שאלוהים ביקש ללמד. הצור, אשר מסמל את המשיח, הוכה פעם אחת, כשם שהמשיח נועד לעלות כקורבן פעם אחת. בפעם השנייה נדרש משה רק לדבר אל הסלע, כשם שעלינו רק לבקש את ברכות האל בשמו של ישוע המשיח. ההכאה השנייה בסלע הרסה את משמעותו וחשיבותו של סמל מופתי זה של המשיח.

יתרה מכך, משה ואהרון נטלו לעצמם סמכות השייכת אך ורק לאלוהים. הצורך בסיוע אלוהי הפך את האירוע למעמד קדוש ונשגב, ומנהיגי ישראל היו צריכים לנצל זאת כדי להטביע בלב העם את יראת ה׳ ולחזק את אמונתו בכוחו ובטובו. כאשר משה ואהרון זעקו בכעס: ״המן הסלע הזה, נוציא לכם מים?״ הם שמו את עצמם במקומו של אלוהים, כאילו יש בכוחם של בני אנוש חלשים, הנשלטים בידי רגשות עזים, לחולל את הנס. מותש ממריו והתמרמרותו הבלתי פוסקים של העם, שכח משה את אלוהים הכל יכול שסייע בידו, וללא גבורת ה׳, עמד לפגוע בשמו הטוב באמצעות הפגנת חולשת אנוש. האיש שהיה אמור לעמוד איתן, טהור ונטול אנוכיות לקראת תום פועלו עלי אדמות, הוכרע לבסוף. כבודו של אלוהים חולל לעיני עדת ישראל, שעה שהיה על משה לרומם ולגדל את שמו.

אלוהים לא גזר בעת ההיא את דינם של בני העם שדרכם הרעה עוררה את זעמם של משה ואהרון. האשמה כולה נפלה על מנהיגי העם. הם, שניצבו כנציגי האל, לא נהגו כבוד בה׳. משה ואהרון חשו צער ועלבון, ובתוך כך שכחו את העובדה כי התמרמרות העם לא כוונה כלפיהם אלא כלפי ה׳. כאשר התמקדו בעצמם ושקעו ברחמים עצמיים, הם נפלו בלא דעת לחטא, וכשלו בכך שלא הסבירו לעם את גודל עוונו נגד אלוהים.

הדין שהוכרז מייד היה מר ומשפיל עד מאוד: ״לכן, לא תביאו את הקהל הזה, אל הארץ, אשר נתתי להם.״ על משה ואהרון נגזר למות עם דור המדבר הסורר, טרם יחצו בני ישראל את הירדן. אילו משה ואהרון היו מנסים להצטדק, או שוקעים ברוח של זעם לנוכח אזהרת ה׳ ותוכחתו, חטאם היה גדול בהרבה. אך חטאם לא נעשה במכוון או במזיד; הם נכנעו לפיתוי וחרטתם הייתה מיידית וכנה. אלוהים קיבל את חרטתם, על אף שבשל הנזק שעלול חטאם לחולל בקרב העם, נבצר ממנו לפטור אותם מעונש.

משה לא הסתיר מן העם את גזר דינו. הוא הסביר להם כי משום שלא נתן לאלוהים את הכבוד והתהילה, לא יזכה להובילם אל הארץ המובטחת. הוא הפציר בעם לתת את הדעת על העונש הכבד שנגזר עליו, ולהגות בדרך בה אלוהים חייב להתייחס להתמרמרותם, שכן הוא מטיל את העונש שהביאו על עצמם בשל עוונותיהם, על אדם אחד. הוא סיפר להם כיצד הפציר בה׳ לבטל את רוע הגזירה, אך ה׳ מיאן למלא את בקשתו: ״ויתעבר יהוה בי למענכם, ולא שמע אלי״ (דברים ג:26).

בכל קושי, צרה או מבחן שפקדו את ישראל, בני העם עמדו מוכנים ומזומנים להאשים את משה על שהוציאם ממצרים, כאילו אלוהים לא היה צד בעניין. במהלך מסעותיהם, כאשר התלוננו על תלאות הדרך והלינו נגד מנהיגיהם, אמר להם משה: ״אתם מלינים עלי, אך לא עלי תלונותיכם כי אם על ה׳. אלוהים, לא אנוכי, הוא שהושיעכם.״ אך דבריו הנמהרים: ״המן הסלע הזה, נוציא לכם מים?״ היוו הודאה ממשית בחטא העם, והדבר היה מחזק את חוסר אמונתם ומצדיק את תלונותיהם. ה׳ יסיר את הרושם הזה מליבם לעד, בכך שיאסור על משה להיכנס לארץ המובטחת. כאן נמצאה הראיה החותכת לכך שמנהיגם לא היה משה, אלא מלאך ה׳ רב הגבורה, שעליו אמר ה׳: ״הנה אנוכי שלח מלאך לפניך, לשמרך, בדרך׳; ולהביאך, אל המקום אשר הכנתי. השמר מפניו ושמע בקלו, אל תמר בו... כי שמי בקרבו״ (שמות כג:20, 21).

״ויתעבר יהוה בי למענכם,״ אמר משה לעם. [כלומר, ה׳ כעס עלי בגללכם.] (דברים ג:26). עיני כל ישראל היו נשואות אל משה, אך החטא שחטא הטיל דופי באלוהים, אשר בחר בו כמנהיג לעמו. חטאו נודע לכל העדה׳ לולא נענש על כך חמורות, היה נוצר הרושם כי אנשים בעלי משרות רמות הנתונים תחת התגרות עזה ומפגינים חוסר אמונה וקוצר רוח, עשויים לקבל פטור מאשמה. אך כאשר הוכרז כי נגזר על משה ואהרון לא להיכנס לכנען בעטיו של חטא יחיד זה, למד העם כי אלוהים אינו נושא פנים במשפט, וכי הוא יעניש לבטח את החוטא.

קורות ישראל היו אמורים לעלות על הכתב כדי ללמד ולהזהיר את הדורות הבאים. כל בני האדם לעתיד-לבוא חייבים לראות את אלוהי השמיים כשליט שאינו נושא פנים, ואינו מצדיק את החטא בשום מקרה. אך רק מעטים מבינים את גודל חומרתו של החטא. בני האדם משלים את עצמם כי אלוהים טוב מדי בכדי להעניש את החוטא. אך לאור ההיסטוריה המתועדת בכתבי הקודש, ברור וגלוי כי אהבתו וחסדו של אלוהים מחייבים אותו לטפל בחטא בתור רעה חולה, אשר מפרה ומצמיתה את השלווה והאושר השורים ביקום.

אפילו יושרו ונאמנותו של משה לא הועילו כדי למנוע את העונש על טעותו. אלוהים מחל על עבירות גדולות יותר, אך נבצר ממנו לטפל בחטאי המנהיגים באופן בו נהג בחטאי העם. ה׳ חלק למשה כבוד רב יותר מאשר לכל אדם אחר עלי אדמות. כבוד ה׳ נגלה בפניו, ובאמצעותו נתן ה׳ את תורתו לישראל. העובדה שמשה זכה לידע רב כל כך ולאור גדול כל כך הפכה את חטאו חמור יותר. אין בכוחה של נאמנות העבר לכפר על צעד מוטעה אחד. ככל שהאור והזכויות המורעפים על אדם גדולים יותר, כך רבה יותר האחריות המוטלת עליו׳ ככל שמשגהו חמור יותר, כך עונשו כבד יותר.

חטאו של משה לא היה כבד, בניגוד למה שחושבים כמה אנשים׳ החטא שביצע היה חטא שכיח. מחבר מזמורי התהילים מתאר זאת כך: ״ויבטא בשפתיו״ (תהילים קו:33). משה דיבר בפזיזות, ללא מחשבה. בעיניים שלנו זה עשוי להיראות כמשגה פעוט׳ אך אם אלוהים דן את החטא הזה של עבדו הנאמן והמכובד ביותר בחומרה רבה כל כך, הוא לא יפטור את האחרים מעונש. הרוח המבקשת להאדיר את האדם והנטייה למתוח ביקורת על אחינו - שתיהן רעות בעיני ה׳. אנשים השקועים בחטאים כאלה מטילים ספק בפועלו של אלוהים, ומספקים לספקנים אמתלה לחוסר אמונתם. ככל שמשרתו של אדם רמה וחשובה יותר והשפעתו גדולה יותר, כך חשוב שהוא יטפח אורך רוח וענווה.

כאשר בני האלוהים, במיוחד אלה המאיישים עמדות רמות הכרוכות במחויבות, לוקחים לעצמם את הכבוד המגיע לאלוהים, השטן צוהל, שכן הוא נחל ניצחון. הוא עצמו נפל בדרך זו. לפיכך הוא נוחל הצלחה רבה בפיתויים של אחרים בדרך לאובדנם. אלוהים גדש את כתבי הקודש בלקחים רבים על הסכנה הטמונה בהאדרה עצמית, כדי שנעמוד על המשמר נגד תחבולות השטן. כל דחף פנימי, כל נטיית לב, כל כשרון, כל יכולת שכלית חייבים להיות נתונים בכל רגע ורגע תחת שליטת רוח הקודש. אין שום ברכה שה׳ מרעיף על האדם, שום מבחן או ניסיון שהוא מתיר לבוא עליו, שהשטן אינו יכול לנצל כדי לפתות, להדיח, להציק ולהשמיד את הנשמה, כאשר אנו נותנים לו פתח, ולו הקטן ביותר. לפיכך, ככל שהאור הרוחני שניתן לאדם גדול יותר, וככל שהוא זוכה עוד ועוד לחסדי ה׳ ולברכותיו, כך עליו להתהלך תמיד בענווה לפני ה׳, ולבקש באמונה שאלוהים ינחה כל מחשבה וישלוט בכל דחף המתעוררים בו.

כל אדם הטוען לחיי חסידות וקדושה מחויב להישמר ברוחו ולשלוט בעצמו כאשר הוא נתון תחת הסתה גדולה ביותר לדבר עבירה. העול שהוטל על משה היה כבד מנשוא; רק מעטים ייבחנו במבחן קשה כל כך כמוהו, אך עובדה זו לא הצדיקה את חטאו. אלוהים העניק לעמו שפע של ברכות, אמצעי מחייה והגנה. אילו יסתמכו על גבורתו, הם לא יהפכו לעולם כדור משחק ביד הגורל. הפיתוי הגדול ביותר אינו מצדיק את החטא. יהיה אשר יהיה הלחץ הגדול המעיק על הנשמה, החטא הוא פרי מעשה ידינו. אין בכוחם של השמיים או הארץ לאלץ את האדם לעשות את הרע. השטן מתקיף אותנו בנקודות התורפה שלנו, אך אל לנו להניח לו להכריענו. בלא הבדל עד כמה חמורה או בלתי צפויה היא התקפתו, אלוהים מעניק לנו עזרה ותמיכה, ובגבורתו אנו ננחל ניצחון.

המסע סביב אדום

פרק זה מבוסס על במדבר כ׳:14-29; כא׳:1-9

מחנה ישראל בקודש שכן במרחק קצר בלבד מגבולות אדום. משה ובני ישראל השתוקקו לעבור דרך אדום אל הארץ המובטחת; לפיכך, במצוות ה׳ נשלחו שליחים אל מלך אדום שנשאו את המסר הבא: ״כה אמר, אחיך ישראל, אתה ידעת, את כל התלאה אשר מצאתנו. וירדו אבתינו מצרימה, ונשב במצרים ימים רבים; וירעו לנו מצרים, ולאבתינו. ונצעק אל יהוה וישמע קלנו, וישלח מלאך, ויצאנו ממצרים; והנה אנחנו בקודש, עיר קצה גבולך. נעברה נא בארצך, לא נעבר בשדה ובכרם, ולא נשתה, מי באר: דרך המלך נלך, לא נטה ימין ושמאול, עד אשר נעבר, גבלך.״

בקשה מנומסת זו נענתה בסירוב שלווה באיום: ״לא תעבר בי, פן בחרב, אצא לקראתך.״

מופתעים מן הסירוב, העבירו מנהיגי ישראל בקשה נוספת אל מלך אדום בצירוף ההבטחה הבאה: ״במסלה נעלה, ואם מימיך נשתה אני ומקני , ונתתי מכרם; רק אין דבר, ברגלי אעברה.״

״לא תעבר,״ הייתה תשובת המלך. חילות חמושים של צבא אדום הוצבו מבעוד מועד במעברים קשים כדי לא לאפשר שום התקדמות בכיוון ארצם, גם אם פניהם של הבאים היו לשלום, ואילו העברים צוו לא להשתמש בכוח. עליהם לנסוע בדרך הארוכה הסובבת את ארץ אדום.

אילו העם שהועמד במבחן בטח באלוהים, שר צבאות ה׳ היה מנחה אותם דרך אדום ומפיל את חיתתם על תושביה. וכך, במקום להפגין עוינות, הם היו נוטים להם חסד. אך בני ישראל לא פעלו מייד על פי מצוות ה׳. שעה שהתלוננו והתמרמרו, החמיצו את הזדמנות הפז שנקרתה לידם. כאשר היו לבסוף מוכנים להביא את בקשתם בפני מלך אדום, נדחתה הבקשה על הסף. מאז יציאתם ממצרים שקד השטן על זריעת מכשולים ופיתויים בדרכם במטרה לנשל אותם מנחלתם המובטחת, כנען. בני ישראל שלקו בחוסר אמונה, שבו ונתנו לשטן דריסת רגל בחייהם כדי לפעול נגד תכליתו של אלוהים.

חשוב להאמין בדבר אלוהים ולפעול מיידית על פיו, שעה שמלאכי ה׳ עומדים מוכנים ומזומנים לפעול בעבורנו. מלאכי הרוע מוכנים להילחם ולסכל כל התקדמות. כאשר אלוהים מצווה על עמו ביד השגחתו לצעוד קדימה, כאשר הוא מוכן לחולל בעבורם גדולות ונצורות, השטן מדיח אותם להכעיס את ה׳ בהיסוס ובהשתהות; הוא חותר להצית רוח של ריב ומדון או לעורר רוח של התמרמרות וחוסר אמונה, ובדרך זו לשלול את הברכות שה׳ חפץ להרעיף על עמו. משרתי ה׳ אמורים להיות ״אנשי הדקה״ , תמיד מוכנים ומזומנים לנוע במהירות, ברגע שיד ההשגחה מפנה למענם את הדרך. כל השתהות מצידם נותנת לשטן זמן לפעול כדי להביסם.

בהנחיות שניתנו לראשונה למשה בנוגע למעבר דרך אדום, הכריז ה׳ כי האדומים ייראו מפני ישראל, ואסר על עמו לנצל את היתרון הזה נגדם. משום שגבורת ה׳ פעלה בעבור ישראל, וכיוון שהפחד שמילא את ליבם של יושבי אדום יגרום להם להיות טרף קל, צוו העברים לא לפשוט עליהם. המצווה שניתנה לישראל הייתה: ״ונשמרתם מאד. אל תתגרו בם, כי לא אתן לכם מארצם, עד מדרך כף רגל: כ י ירשה לעשו , נתתי את הר שעיר״ (דברים ב:4, 5). האדומים היו צאצאי אברהם ויצחק, ולכן למען עבדיו אלה נטה ה׳ את חסדו על בני עשיו. הוא נתן להם לנחלה את הר שעיר, ואיש לא הורשה להציק להם, אלא אם כן יביאו את עצמם בשל חטאיהם לקצה גבול חסדו של ה׳. העברים הצטוו לנשל ולהשמיד כליל את תושבי כנען, אשר סאת עוונותיהם מלאה וגדשה. אך האדומים היו עדיין נתונים במבחן, ולפיכך נדרשו העברים לנהוג בהם ברחמים. אלוהים שש לנהוג בחסד וברחמים, והוא מפגין את רחמיו בטרם יטיל את משפטיו. הוא מלמד את בני ישראל לחוס על אנשי אדום, לפני שידרוש מהם להשמיד את תושבי כנען.

צאצאי אדום וישראל היו אחים. לפיכך, אדיבות ואחוות אחים אמורים היו לשרור ביניהם. על בני ישראל נאסר אז ולעתיד לבוא להתנקם בהם על העלבון והפגיעה שפגעו בהם כאשר סרבו לתת לישראל לעבור דרך ארצם. אל לישראל לצפות לנחול חלק כלשהו מארץ אדום. בני ישראל היו עמו הנבחר של אלוהים, והיה עליהם להישמע לאיסורים ולסייגים שהטיל עליהם. הקדוש ברוך הוא הבטיח להם נחלה נאה ורחבת ידיים; אך אל להם להרגיש כי רק להם יש זכויות בארץ, ולבקש לסלק את כל העמים האחרים. הם צוו להיזהר מאוד שלא לעשות לאדומים עוול בכל מגעיהם עימם. הם הורשו לסחור עימם, לקנות מהם מצרכים לפי צורכיהם ולשלם תמורתם מייד. דברי העידוד הבאים ניתנו לבני ישראל כדי שימשיכו להאמין באלוהים ולציית למצוותיו: ״כי יהוה אלוהיך ברכך... לא חסרת, דבר״ (דברים ב:7). הם לא היו אמורים להסתמך על האדומים, שכן היה להם אב בשמיים; אב השופע משאבים בלתי נדלים. אל להם להשיג דבר שאינו שייך להם, בכוח או בתרמית; בכל מגעיהם עם הזולת עליהם לשמש מופת לעיקרון תורת ה׳: ״ואהבת לרעך כמוך.״

אילו עברו בני ישראל דרך אדום תוך שהם נוהגים על פי הנחיית ה׳ ובהתאם לתכליתו, הדבר היה מביא ברכה לא רק לישראל אלא אף לתושבי אדום; כך הייתה ניתנת להם הזדמנות להתוודע אל עמו של ה׳ ואל עבודת ה׳ ולראות כיצד הביא אלוהי יעקב לשגשוגו של העם שאהב אותו וירא מפניו. אך חוסר האמונה של ישראל מנע את התגשמות הדברים הללו. אלוהים נענה לדרישת עמו והעניק להם מים, אך הענישם על חוסר אמונתם. עתה עליהם לשוב ולנסוע דרך המדבר ולהרוות את צימאונם במי המעיין הנובע בדרך נס. אילו רק בטחו בה׳, לא היו נזקקים לו עוד.

לפיכך שבו צבאות ישראל ופנו דרומה, ועשו את דרכם דרך אדמות המדבר השוממות, שעתה נראו אפילו קודרות, צחיחות ומשמימות יותר לאחר שחזו לרגע קט בכתמים הירוקים שעיטרו את הרריה ועמקיה של אדום. מרכס ההר שחלש על המדבר הקודר נישא הר הר , שעל פסגתו עתיד אהרון למות ולהיקבר. כאשר בני ישראל הגיעו להר זה, ניתנה מצוות ה׳ למשה:

״קח, את אהרן, ואת אלעזר, בנו; והעל אתם, הר ההר. והפשט את אהרן את בגדיו, והלבשתם את אלעזר בנו; ואהרן יאסף, ומת שם.״

שני המנהיגים הזקנים עשו את דרכם בכבדות בלוויית האיש הצעיר מהם, עד לפסגת ההר. ראשיהם של משה ואהרון היו לבנים כשלג. חייהם הארוכים וגדושי המאורעות הצטיינו במבחנים ובניסיונות הקשים ביותר, וכן גם בכבוד ובהוקרה הגדולים ביותר שנפלו אי פעם בחלקם של בני אנוש. שניהם היו ברוכי כשרונות, ותעצומות הנפש שלהם התעלו למדרגה גבוהה בשל קרבתם הרבה לבורא. הם הקדישו את חייהם לעבודה מסורה למען אלוהים ולמען אחיהם, בני האדם; ארשת פניהם העידה על תבונה רבה, נחישות ורגש עז.

במשך שנים רבות עמדו משה ואהרון איש לצד אחיו בכל עיסוקיהם ופועלם. יחדיו התייצבו מול אינספור סכנות, יחדיו חלקו את שפע ברכותיו של האל; אך עתה שעת הפרידה הלכה וקרבה. הם העפילו אל פסגת ההר באיטיות, שכן כל רגע ורגע ביחד היה יקר. הדרך הייתה תלולה ומייגעת; כאשר הם נעצרו לעיתים קרובות כדי לנוח, הם שוחחו על אירועי העבר ועל העתיד. נכחם, ככל שהעין משגת, השתרעו נופי נדודיהם במדבר. במישור שהשתרע למרגלות ההר חנו צבאות ישראל הרבים, למענם הקדישו שני נבחרי האלוהים הללו את מיטב שנותיהם. כל מעייניהם היו נתונים לרווחת העם, והם הקריבו קורבנות גדולים לשם כך. אי שם מעבר להרי אדום עברה הדרך המובילה לארץ המובטחת - הארץ שעל משה ואהרון נאסר ליהנות מברכותיה. שום רגש של מרי לא התעורר בליבם, שום מרמור לא חלף על דל שפתותיהם; אך עצבות גדולה נשקפה מארשת פניהם שעה שנזכרו בסיבה ששללה מהם את נחלת אבותיהם.

פועלו של אהרון למען ישראל תם ונשלם. ארבעים שנה קודם לכן, כשהיה בן שמונים ושלוש, קרא לו אלוהים לסייע למשה במשימתו החשובה. הוא עמל עם אחיו בהנהגת בני ישראל בצאתם ממצרים. הוא החזיק את ידיו של המנהיג הדגול מורמות מעלה, שעה שצבאות ישראל לחמו בעמלק. הוא הורשה לעלות אל הר סיני, לשרות בקרבת השכינה, ולחזות בכבוד ה׳. אלוהים העניק למשפחת אהרון את משרת הכהונה, ומילא את ידו של אהרון לכהן במשרת הכוהן הגדול. ה׳ אישש את כהונתו בתפקיד קדוש זה באמצעות התגלות נוראה של משפטיו, בעת השמדת קורח ועדתו. המגפה נעצרה בזכות תפילת ההפגעה של אהרון. כאשר שני בניו מתו בשל חילול מצוותו המפורשת של ה׳, אהרון לא מרד באלוהים ואפילו לא התמרמר. אולם צל כבד העיב על חייו האציליים ופגם בהם. חטא חמור ביצע כאשר נכנע לתביעותיהם של בני ישראל ויצר את עגל הזהב בסיני; הוא שב וחטא כאשר חבר למרים בקנאה ובהתמרמרות נגד משה. ושוב חטא והכעיס את ה׳ כאשר הפר את מצוותו לדבר אל הסלע כדי שמי המעיין יפרצו החוצה.

אלוהים תיכנן שמנהיגים דגולים אלה של עמו יהיו נציגי המשיח. אהרון נשא על חזהו את שמותיהם של שבטי ישראל. הוא מסר לעם את רצון האלוהים. הוא נכנס אל קודש הקודשים ביום הכיפורים כמתווך בעבור ישראל, ״לא בלי דם [אשר הוא מקריב בעד עצמו ובעד שגגות העם].״ לאחר שירותו בקודש יצא החוצה ובירך את העדה, כשם שהמשיח ייצא לברך את חסידיו המייחלים לשובו כאשר עבודת הכפרה שעשה בעבורם תגיעה לסיומה. משרתו הרמה והקדושה של אהרון בתפקיד הכוהן הגדול שלנו היא שהפכה את חטאו בקודש חמור כל כך.

בצער רב הסיר משה את בגדי הכהונה המקודשים, בגדי הכוהן הגדול מעל אהרון והלביש בהם את אלעזר בנו, אשר התמנה במצוות ה׳ לכהן תחת אביו. בשל החטא בקודש נשללה זכותו של אהרון לשרת ככוהן גדול בכנען - להעלות לפני ה׳ את הקורבן הראשון בארץ הטובה ורחבת הידיים, ולקודש בדרך זו את נחלת ישראל. משה נדרש להמשיך לשאת בעול הנחיית עמו עד לגבולות כנען. היה עליו להגיע עד לנקודה בה יחזה בארץ המובטחת, אך לא ייכנס אליה. לו נשאו עבדי ה׳ אלה את המבחן שניתן להם ללא התמרמרות, בשעה שניצבו נוכח הסלע בקודש, היה עתידם שונה לחלוטין! אי אפשר לבטל חטא שבוצע, שכן את הנעשה אין להשיב. יש שמפעל חיים שלם לא ישיב את ההפסד שנגרם בשל רגע יחיד של פיתוי או אפילו של חוסר מחשבה.

העדרם של שני המנהיגים הדגולים, והעובדה שאלעזר )שהכול ידעו כי הוא עתיד לרשת את אהרון במשרת הכהונה הקדושה) התלווה אליהם, עוררו בעם חשש, והכול ציפו בחרדה לשובם. כאשר בני העם הביטו סביב על הקהל העצום והרב, הם ראו שכמעט כל המבוגרים שיצאו ממצרים מתו במדבר. רגש מנבא רעות התעורר בליבם, שעה שנזכרו בגזר הדין שנחרץ על משה ואהרון. מעטים הבינו את תכליתו של המסע המסתורי אל פסגת הר הר, וחששם למנהיגיהם הלך וגבר שעה שזיכרונות מרים ותחושות אשמה הציפו אותם.

לבסוף, הם הבחינו בדמויותיהם של משה ואלעזר יורדים לאיטם בצד ההר, אך אהרון נפקד מחברתם. אלעזר עטה את בגדי הכוהן הגדול, אות לירושתו את משרת הכהונה של אביו. בלב כבד התאספו בני העם סביב מנהיגם. משה סיפר להם על מות אהרון בזרועותיו בפסגת הר הר ועל קבורתו שם. כל העדה התאבלה וקוננה על מות אהרון, שכן כולם אהבוהו והוקירוהו, על אף שלעיתים קרובות כל כך ציערוהו. ״ויבכו את אהרן שלשים יום, כל בית ישראל.״

במשפט קצר מתעדים הכתובים את קבורת הכוהן הגדול של ישראל: ״שם מת אהרן ויקבר שם״ (דברים י:6). הבדל בולט ניכר בין מנהגי הקבורה של ימינו לאותה קבורה שנערכה על פי מצוות ה׳ המפורשת. טקסי הקבורה של רמי מעלה בימינו משמשים הזדמנות למפגן ראוותני ובזבזני. כאשר מת אהרון, אחד האנשים הדגולים שידע העולם, רק שני ידידיו הקרובים ביותר נכחו בשעת פטירתו וליווהו בדרכו האחרונה. אותו קבר בודד על הר הר נעלם מעיני ישראל לעד. מפגן הכבוד הנהוג לעיתים קרובות בשעת קבורת המתים, או הבזבוז הראוותני והפזרני הנלווה לשיבת האדם אל עפרו, אינם מוסיפים כבוד לאלוהים.

העדה כולה התאבלה על אהרון, אך צערה לא יכול היה להיות עמוק כשל משה. מות אהרון אילץ את משה להיזכר כי סופו שלו ממשמש ובא; אך קצר ככל שהיה הזמן שנותר לו עלי אדמות, הוא חש צער רב על אובדן רעהו ובן לווייתו הקבוע, אשר חלק עימו את שמחותיו, כאביו, חששותיו ותקוותיו במשך שנים רבות כל כך. משה חייב עתה להמשיך בפועלו לבד; אך הוא ידע כי אלוהים הוא ידידו, ולכן נשען עליו ביתר שאת.

זמן קצר לאחר שעזבו את הר הר ספגו בני ישראל תבוסה מידי מלך ערד, אחד ממלכי כנען. אך כאשר פנו לאלוהים בכל ליבם וביקשו את עזרתו, הוענק להם סיוע אלוהי. ה׳ נתן את אויביהם בידם. אך במקום שהניצחון יעורר בהם הכרת תודה ויחזק את ביטחונם באלוהים, הוא הפך אותם יהירים ובעלי ביטחון עצמי. במהרה הם שבו להרגלם הישן והתלוננו נגד משה ואלוהים. הם לא היו מרוצים מכך שצבאות ישראל לא הורשו להתקדם לכנען לאחר מרד העם, בשל דיווחם של המרגלים לפני כארבעים שנה. הם הכריזו כי מסעם הארוך במדבר אינו אלא עיכוב מיותר, וטענו כי יכלו לגבור על אויביהם בכנען באותה קלות כפי שעשו זה עתה.

כאשר המשיכו במסעם דרומה, הם עברו בעמק שומם, צחיח, לוהט ונטול צל או צמחייה. הדרך נראתה ארוכה וקשה, ובני העם סבלו מתשישות ומצמא. הם נכשלו במבחן האמונה ובאורך רוחם שכן ראו תמיד את הצד השלילי, וכך התרחקו יותר ויותר מאלוהים. הם שכחו כי אלמלא התלוננו כאשר נביעת המים פסקה בקודש, המסע סביב אדום היה נחסך מהם. אלוהים תיכנן בעבורם דברים טובים יותר. ליבם היה צריך להיות מלא הכרת תודה, שכן ה׳ הטיל עליהם עונש קל כל כך בשל חטאם. תחת זאת, הם השלו את עצמם במחשבה כי אילו אלוהים ומשה היו מתערבים, הם יכלו עתה לשבת בארץ כנען. לאחר שהמיטו על עצמם צרות במו ידם והפכו את גורלם מר וקשה יותר ממה שה׳ תיכנן בעבורם, הם האשימו את אלוהים בכל התלאות והפורענויות שפקדו אותם. הם טיפחו בליבם טינה ומרירות על הדרך בה נהג בהם, ולבסוף קצה נפשם בכל. מצרים נראתה מזהירה ונחשקת יותר מחיי חירות בארץ שה׳ הוביל אותם אליה.

בני ישראל שקעו ברוח של התמרמרות, והם מצאו דופי אפילו בברכות שהורעפו עליהם. ״וידבר העם, באלוהים ובמשה, למה העליתנו ממצרים, למות במדבר? כי אין לחם, ואין מים, ונפשנו קצה, בלחם הקלקל.״

משה הבהיר לבני העם את חטאם הכבד. גבורת ה׳ לבדה היא שהצילה אותם ״במדבר הגדל הנורא, נחש שרף ועקרב, וצמאון, אשר אין מים״ (דברים ח:15). נסי החסד האלוהי שהתחוללו מדי יום ויום במסעותיהם הם ששמרו על חייהם. בכל הדרכים בהן הוביל אותם ה׳ נמצאו להם מים כדי לשבור את צימאונם; מן ירד מן השמיים כדי להשביע את רעבונם; הם נהנו משלווה וביטחון תחת ענן ה׳ שסכך עליהם ביום, ועמוד האש שסכך עליהם בלילה. מלאכי ה׳ שירתו אותם וגוננו עליהם כאשר טיפסו על מצוקים או עשו את דרכם בדרכי הטרשים של המדבר. חרף הקשיים שסבלו לא נמצא אפילו אדם חלש אחד בכל המחנה. במהלך מסעותיהם הארוכים, רגליהם לא צבו ובגדיהם לא בלו. אלוהים הכניע בעבורם את חיות הטרף האכזריות ואת הנחשים הארסיים ששרצו במדבר ובנאות המדבר. אם עמו של ה׳ ימשיך להתלונן חרף אותות האהבה שהרעיף עליהם, ה׳ ימשוך מהם את הגנתו עד שיתחילו להעריך את אהבתו רבת החסד וישובו אליו בחרטה ובענווה.

כיוון שגבורת ה׳ סוככה עליהם, הם לא היו מודעים לסכנות הרבות שארבו להם ללא הרף, מכל עבר. בשל חוסר אמונה וכפיות טובה הם האמינו שימותו במדבר, ועתה הניח אלוהים לשר המוות לפקוד אותם. כאשר ידו המגוננת של ה׳ הוסרה מישראל, רבים מבני העם הותקפו בידי נחשים ארסיים ששרצו במדבר וכונו ״נחשים שרפים,״ וזאת בשל התופעות הנוראות שהתלוו לנשיכתם הארסית, המחוללת דלקת קשה וגורמת למוות מהיר.

אימה ובלבול אחזו עתה ברחבי המחנה. כמעט בכל אוהל נמצאו אנשים שגססו או מתו. איש לא היה בטוח מפני הנחשים הארסיים. לעיתים הופרה דממת הלילה בזעקות נוקבות, עדות לקורבנות החדשים. הכול היו עסוקים בהגשת עזרה לסובלים, או במאמצים מתישים ובלתי נדלים להגן על אלה שטרם נושכו. שום תלונה לא יצאה עתה מדל שפתותיהם. דומה כי בהשוואה לסבל שחוו עתה, הקשיים והניסיונות הקודמים לא היו אפילו ראויים למחשבה.

בני העם השפילו עתה את עצמם לפני אלוהים. הם באו אל משה, התוודו על חטאם והתחננו לפניו: ״חטאנו, כי דברנו ביהוה ובך.״ רק זמן קצר לפני כן הם האשימו אותו כאויבם הגדול ביותר, מקור כל צרותיהם ומצוקותיהם. אך גם כאשר אמרו את הדברים הללו ידעו כי אינם נכונים, וברגע שנחתה עליהם צרה חדשה מיהרו לבוא לפניו שכן האמינו כי היה האדם היחיד שיפגיע בעבורם לפני אלוהים. הם זעקו והפצירו בו: ״התפלל אל יהוה, ויסר מעלינו את הנחש.״

הקדוש ברוך הוא ציווה על משה לעשות נחש נחושת בדמות נחש חי, ולשים אותו על עמוד גבוה. בדרך זו, כל האנשים שנושכו יירפאו כאשר יביטו בו. משה עשה כמצוות ה׳, והבשורות המשמחות פשטו בכל המחנה: כל מי שהוכש יישא את עיניו אל נחש ונחושת ויחיה. רבים כבר מתו, וכאשר משה הגביה את הנחש על נס, אחדים מבני העם התקשו להאמין שדי בנשיאת מבטם אל דמות מנחושת כדי שיירפאו; אותם אומללים אבדו בחוסר אמונתם. אך היו רבים שהאמינו באמצעי הריפוי שסיפק ה׳ לעמו. אבות, אימהות, אחים ואחיות סייעו בלב חרד לאחיהם ולרעיהם הסובלים או הגוססים לשאת את עיניהם הרפות מעלה ולמקד את מבטם בנחש. אם אנשים חלשים וגוועים אלה יביטו פעם אחת בלבד בנחש הנחושת, הם ימצאו מזור וישובו לאיתנם.

העם ידע היטב כי אין בכוחו של נחש הנחושת לחולל שינוי ולהביא מזור לאנשים שהביטו בו. אלוהים לבדו הוא שחולל את נס הריפוי. בחוכמתו בחר ה׳ בדרך זו כדי להפגין את גבורתו. על ידי אמצעי פשוט זה נוכח העם לדעת כי מכת הנחשים פקדה אותם בשל חטאם. הם אף קיבלו הבטחה כי אם יצייתו לה׳, לא תהיה להם כל סיבה לחשוש, שכן ה׳ ישמור עליהם ויצילם.

נשיאת נחש הנחושת על נס נועדה ללמד את ישראל לקח חשוב. נבצר מהם להציל את עצמם מן ההשפעה הקטלנית של הארס שנמצא בפצעיהם. רק אלוהים לבדו יכול היה לרפאם. אך הם נדרשו להפגין את אמונתם באמצעי הריפוי שה׳ העניק להם. עליהם להביט בנחש הנחושת כדי לחיות. כאשר הביטו בו, הוכיחו כי הם בוטחים באלוהים, ואלוהים קיבל ברצון את אמונתם. הם ידעו כי בנחש הנחושת עצמו אין שום סגולה או כוח, אלא שהוא סמל למשיח; בדרך זו הובהר להם הצורך באמונה במעלותיו ובזכויותיו של המשיח. עד כה הביאו בני ישראל את קורבנותיהם לה׳, וחשו כי בדרך זו השיגו כפרה על חטאיהם. אך הם לא בטחו בגואל העתיד לבוא - במשיח שהקורבנות הללו שימשו סמל לדמותו. הקדוש ברוך הוא ילמדם עתה כי בקורבנות כשלעצמם אין כוח או סגולה רבה יותר מאשר בנחש הנחושת, וכי עליהם להפנות באותה הדרך את מבטם וליבם אל המשיח, קורבן החטאת הנשגב.

״וכמו שהגביה משה את הנחש במדבר, כך צריך שיורם בן האדם למען יהיו וחיי עולם לכל המאמין בו״ (יוחנן ג:14, 15). כל בני האדם שחיו אי פעם עלי אדמות חשו את נשיכתו הקטלנית של ״הנחש הקדמוני הנקרא מלשין ושטן״ (התגלות יב:9). ניתן לבטל את ההשפעות הרות הגורל של החטא רק על ידי אמצעי הגאולה שה׳ העניק לנו. חייהם של בני ישראל ניצלו כאשר הם התבוננו בנחש הנחושת שנישא על נס. מבטם העיד על אמונתם. הם נותרו בחיים שכן האמינו בדבר ה׳, ובטחו באמצעי הריפוי שהעניק להם. בדומה, יכול החוטא לשאת את מבטו אל המשיח ולחיות. הוא יזכה במחילה באמצעות אמונה בקורבן הכפרה. בניגוד לנחש הנחושת, אותו סמל דומם וחסר חיים, המשיח אוצר בקרבו סגולה וגבורה כדי לרפא את החוטא ששב בתשובה.

על אף שנבצר מן החוטא להושיע את עצמו, עליו לנקוט מספר צעדים כדי להבטיח לעצמו את הגאולה. המשיח הבטיח לנו: ״ואת הבא אלי לא אשליך החוצה״ (יוחנן ו:37). עלינו לבוא לפני המשיח, וכאשר נתחרט על חטאינו, עלינו להאמין כי הוא יקבל אותנו וימחל לנו. אמונה היא מתת אל, אך הבחירה והיכולת לחיות על פיה נתונים בידנו. באמצעות אמונה, אוחזת הנשמה במתנות החסד והרחמים של האלוהים.

רק צדקת המשיח לבדה יכולה לזכות אותנו בברכות ברית החסד. רבים הם האנשים שניסו להשיג את הברכות הללו אך לא זכו לקבלן, שכן טיפחו בליבם את הרעיון כי בכוחם לעשות מעשה כדי להיות ראויים להן. הם התמקדו רק בעצמם, במקום להפנות מבטם לישוע מתוך אמונה כי הוא המשיח המושלם. בל נחשוב כי זכויותינו ומעלותינו יושיעו אותנו; המשיח הוא תקוות הישועה היחידה שלנו. ״ואין ישועה באחר, כי אין שם אחר נתון לבני אדם ונחת השמים, ובו עלינו להושע״ (מעשי השליחים ד:12).

כאשר נבטח באלוהים לחלוטין, כאשר נסתמך על מעלותיו של ישוע המשיח כמושיע המוחל לחטאים, רק אז נקבל את כל העזרה שבחפצנו להשיג. בל יביט איש מאיתנו אל עצמו, כאילו יש לאל ידו להושיע את עצמו. ישוע, מת בעבורנו, שכן בלעדיו אנו חסרי ישע ונבצר מכוחנו להושיע את עצמנו. כאשר ניווכח ביצר ליבנו הרע, בל נתייאש או נחשוש כי אין לנו מושיע, או כי הוא אינו הוגה בטובתנו. ברגע זה ממש הוא מזמין אותנו לבוא אליו במלוא חוסר הישע שלנו, ולהיוושע.

רבים מבני ישראל לא האמינו באמצעי הריפוי שהשמיים המציאו להם, אך מתים וגוססים רבים שכבו סביבם, והם הבינו כי ללא עזרת השמיים גורלם נחרץ. עם זאת, הם המשיכו לבכות ולקונן על פצעיהם, מכאוביהם ומותם הוודאי, עד שכילו את כל כוחותיהם ועיניהם הלכו וכלו, בשעה שיכלו להשיג רפואה מיידית. כאשר אנו סובלים ונזקקים, בל נכלה את כוחנו בקינה על סבלותינו. כאשר אנו נוכחים בחוסר האונים שלנו ללא המשיח, בל נכנע ונתמסר כליל לייאוש, אלא נבטח במעלותיו ובצדקתו של המשיח שנצלב וקם לתחייה. הביטו במשיח וחיו! ישוע הבטיח לנו על דברתו כי יושיע את כל מי שיבוא אליו. על אף שמיליוני בני אדם הזקוקים לרפואה מואסים במתת החסד של המשיח, איש מקרב האנשים הבוטחים במעלותיו לא יאבד.

רבים מסרבים לקבל באמונה את המשיח, עד שסוד תוכנית הגאולה כולו יתגלה להם. הם מסרבים להביט אל המשיח באמונה, על אף שהם רואים כי אלפים הביטו אל צלב המשיח וזכו לרפואה ולתשועה. רבים תועים במבוכי הפילוסופיה בחיפוש אחר סיבות וראיות, אך לנצח יעלו חרס בידם, שעה שהם מואסים בראיה שאלוהים הואיל בטובו ובחסדו להעניק לנו. הם מסרבים להתהלך באורה של שמש הצדקה, עד שסיבת זריחתה תתבהר להם.

כל מי שמתעקש ללכת בדרך זו לא יגיע לעולם לידיעת האמת. אלוהים לא יסיר לעולם מדרכנו כל עילה לפקפק. הוא מעניק לנו ראיה מספקת כדי שנבסס עליה את האמונה, ואם אין אנו מקבלים אותה, נשמתנו תיוותר באפלה. לו נשוכי הנחשים שבקרב העם התעכבו כדי לפקפק, לפני שניאותו להביט בנחש שנישא על נס, הם היו אובדים. עלינו להביט תחילה, ומבט האמונה יעניק לנו חיים.

כיבוש הבשן

פרק זה מבוסס על דברים ב׳-ג׳:1-11

מדרום אדום פנו בני ישראל צפונה ושמו את פעמיהם אל עבר הארץ המובטחת. דרכם עברה עתה דרך רמה רחבת ידיים, משופעת רוחות קרירות שנשבו מן ההרים. היה זה שינוי מבורך ומרענן מדרכם הצחיחה במדבר. עתה הם צעדו קדימה עליזים ומלאי תקווה. לאחר שחצו את נחל זרד ופנו למזרח מואב, הורה להם ה׳: ״אל תצר את מואב, ואל תתגר בם, מלחמה: כי לא אתן לך מארצו, ירשה, כי לבני לוט, נתתי את ער ירשה.״ אותו הצו ניתן להם בנוגע לבני עמון שהיו אף הם צאצאי לוט.

צבאות ישראל שבו ופנו צפונה והגיעו עד מהרה אל ממלכת האמורי. האמורים היו עם חזק וערוך למלחמה שישב תחילה בדרום כנען, אך לאחר שגדל במספרו חצה את הירדן, נלחם בבני מואב וכבש חלק מארצם. כאן התיישב והשתלט על כל חבל הארץ שמצפון לנחל ארנון, בואכה נחל ירבוק. הדרך אל הירדן, מחוז חפצם של בני ישראל, עברה דרך חבל ארץ זה, ולכן משה שלח מסר ידידותי לסיחון מלך האמורי רשות לעבור ״בדרך המלך״. ככתוב: ״אעברה בארצך, לא נטה בשדה ובכרם, לא נשתה, מי באר: בדרך המלך נלך, עד אשר נעבר גבלך״ (במדבר כא:21, 22). המלך סירב נחרצות לבקשה, וכל צבאות האמורי נערכו להדוף את הפולשים. צבא מפחיד זה הטיל את חיתתו על צבאות ישראל, שלא היו ערוכים לקרב עם צבא חמוש, מאורגן וממושמע כל כך. בכל הנוגע למיומנויות לחימה, לאויב היה יתרון בולט על ישראל. לכאורה, קיצה הקרב של ישראל מישמש ובא.

אך משה קבע את מבטו בעמוד הענן, ועודד את עמו באומרו כי האות לשכינת ה׳ נמצא עדיין בקרבם. בעת ובעונה אחת הורה להם להיערך כמיטב יכולתם לקרב, שכן האויב נחוש ובטוח כי יצליח להשמיד את צבאות ישראל. אך אלוהים, ריבון כל הארץ, ציווה על מנהיגי ישראל: ״קומו סעו, ועברו את נחל ארנן. ראה נתתי בידך את סיחן מלך חשבון האמרי ואת ארצו, החל רש; והתגרבו, מלחמה. היום הזה, אחל תת פחדך ויראתך, על פני העמים, תחת כל השמים אשר ישמעון שמעך, ורגזו וחלו מפניך.״

העמים שחיו בגבולות כנען היו ניצלים אלמלא התקוממו נגד דבר ה׳ ויצאו להדוף את בני ישראל ולמנוע את כניסתם לארץ. הקדוש ברוך הוא גילה את אורך רוחו, אהבתו וחמלתו אפילו כלפי עמים עובדי אלילים אלה. לאחר שאברהם אבינו ראה בחיזיון כי זרעו, בני ישראל, יהיו גרים ועבדים בארץ זרה במשך ארבע מאות שנה, העניק לו אלוהים את ההבטחה: ״ודור רביעי, ישובו הנה: כי לא שלם עוון האמרי, עד הנה.״ (בראשית טו:16).2

על אף שהאמורים היו עובדי אלילים והושמדו לבסוף בשל רשעתם, אלוהים ברחמיו חס על חייהם במשך ארבע מאות שנה, וזאת כדי להעניק להם הוכחה חותכת להיותו האל האחד והיחיד, בורא שמיים וארץ. שמעם של הנסים והנפלאות שה׳ חולל בעבור ישראל ביציאת מצרים הגיע לאוזניהם. ניתנו להם שפע של הוכחות כדי להיווכח באמת, אך הם סירבו לחדול מאלילותם ולנטוש את דרכיהם הרעות. הם דחו את האור האלוהי ודבקו באליליהם.

כאשר שב הקדוש ברוך הוא והביא את עמו בפעם השנייה אל גבולות כנען, קיבלו העמים עובדי האלילים הוכחה נוספת לגבורת ה׳. הם שמעו כי אלוהים סייע לישראל לנצח את מלך ערד ואת הכנענים, ואף חולל נס שהציל את חייהם של נשוכי הנחשים. בני ישראל לא קיבלו רשות לעבור דרך אדום, ולפיכך נאלצו לנסוע בדרך הארוכה והקשה לאורך ים סוף, ובכל זאת, בכל חניותיהם ומסעותיהם בדרך שעקפה את אדום, מואב ועמון הם לא הפגינו עוינות ולא הזיקו לתושבים או לרכוש. עם הגיעם אל גבול ארץ האמורי ביקשו בני ישראל מסיחון מלך האמורי רשות לעבור דרך ארצו, והבטיחו לשמור על אותם הכללים לפיהם נהגו במגעיהם עם יתר העמים. אך כאשר סירב לבקשתם המנומסת וקיבץ בעזות מצח את צבאותיו כדי להילחם בעם ישראל, מלאה סאת עוונם של האמורים, ועתה עתיד אלוהים למגר אותם ביד חזקה.

בני ישראל חצו את נחל ארנון והתקדמו לעבר האויב. בקרב שנערך נחלו צבאות ישראל ניצחון מוחץ; בזכות היתרון הצבאי שהשיגו, הם ינחלו במהרה את כל ארץ האמורי. שר צבאות ה׳ הוא זה שהביס את אויבי עמו; והוא היה מחולל זאת שלושים ושמונה שנים לפני כן, לו בטחו בו בני ישראל.

מלאי תקווה ואומץ התקדמו צבאות ישראל בלהט צפונה, ועד מהרה הגיעו לארץ שבה ייבחנו אומץ ליבם ואמונתם באלוהים. לפניהם השתרעה ממלכת בשן החזקה והמאוכלסת בצפיפות, שעריה הבצורות נחשבות גם היום לאחד מפלאי העולם. ״כל אלה ערים בצרת, חומה גבהה, דלתים ובריח: לבד מערי הפרזי, הרבה מאד״ (דברים ג:5). הבתים נבנו מאבני בזלת ענקיות, שנועדו להרתיע כל כוח צבאי שינסה לתקוף את ארצם. ממלכת בשן הייתה משופעת במערות, צוקים, מורדות תלולים, מעוזים שנחצבו בסלע ובורות עמוקים. תושביה, צאצאי גזע של ענקים, שניחנו בקומה גבוהה ובחוסן גופני, נודעו לשמצה באכזריותם והטילו את חיתתם על עמי הארצות השכנות. עוג מלך הבשן עלה בקומתו, אומץ ליבו וכוחו על יתר הענקים בני עמו.

אך ענן ה׳ נע קדימה, וצבאות ישראל שצעדו בעקבותיו הגיעו לאדרעי, שם יצאו לקראתם עוג המלך הענק וצבאותיו. המלך בחר בחוכמה את שדה הקרב. אדרעי שכנה על רמה גבוהה שהתנשאה בעלייה תלולה, והייתה זרועה סלעים וזיזים. ניתן היה להגיע אל העיר רק דרך נתיבים צרים ותלולים, שהטיפוס בהם היה קשה ואיטי. במקרה של תבוסה יוכלו צבאות בשן למצוא מחסה בקרב הסלעים, לשם זרים לא יצליחו להגיע.

המלך שהיה בטוח בניצחונו התקדם עם צבאו העצום עד למישור. מן הרמה נשמעו תרועות מלחמה שהצטרפו לקולות השקשוק של אלפי החניתות הדרוכות לקרב. כשבני ישראל ראו את המצביא הענק שהתנשא מעל צבא חייליו הענקים, את הצבאות העצומים שהקיפו אותו ואת המבצרים האיתנים בהם הסתתרו והתבצרו אלפי חיילים, נמלא ליבם של רבים מהם מורך לב. אך משה נותר שליו ואיתן באמונתו; ה׳ אמר לו בנוגע לעוג מלך הבשן: ״אל תירא אתו, כי בידך נתתי אתו ואת כל עמו, ואת ארצו; ועשית לו כאשר עשית לסיחן מלך האירי״ (במדבר כא:34).

אמונתו האיתנה ושלוות רוחו של מנהיגם הפיחה בלב העם אומץ וחיזקה את אמונתם באלוהים. עתה הם שמו את יהבם באלוהי ישראל ובטחו בידו החזקה; והוא לא איכזב אותם. שום ענקים, חילות חמושים, ערים מבוצרות או מבצרים שנחצבו בסלע, לא יכלו לעמוד בפני שר צבאות ה׳. ה׳ הוא זה שהנחה את צבאות ישראל, והוא זה שחולל מהומה בקרב חילות האויב והביס אותם למען בני ישראל. המלך הענק וצבאו העצום הובסו והושמדו, ובני ישראל נחלו במהרה את כל ממלכת בשן. בדרך זו נמחה מן העולם עם מוזר זה שהתמכר לחטאים, לאלילות ולמעשי תועבה.

בעת כיבוש גלעד ובשן נזכרו רבים מבני ישראל באירועים שהתרחשו כארבעים שנה קודם לכן בקודש, אשר המיטו עליהם את עונש הנדודים במדבר. הם נוכחו עתה כי הדיווח שמסרו המרגלים על הארץ המובטחת היה מדויק למדי. הערים אכן היו גדולות ובצורות ואוכלסו בידי ענקים, ולעומתם נראו בני ישראל כננסים. עתה התחוורה להם הטעות הגורלית שעשו אבותיהם כאשר לא בטחו בגבורת ה׳. טעות זו לבדה היא שמנעה מהם אז את הכניסה לארץ המובטחת.

כאשר בני ישראל התכוננו לראשונה להיכנס לכנען, מבצע כיבוש הארץ היה הרבה פחות קשה. ה׳ הבטיח לעמו שאם יצייתו לקולו, הוא ילך לפניהם ויילחם בעבורם, ואף ישלח נחילי צרעות כדי לגרש את יושבי הארץ. פחדם של תושבי הארץ מפני בני ישראל טרם התעורר, ולכן הם לא נערכו כדי להדוף את הפולשים. אך עתה, כאשר אלוהים ציווה על ישראל להתקדם, יצאו נגדם אויבים דרוכים וחזקים. עתה ייאלצו צבאות ישראל להילחם בחילות גדולים, חמושים ומאומנים, שנערכו מבעוד מועד כדי להדוף אותם.

במלחמה נגד עוג וסיחון נבחנו בני ישראל באותו המבחן שבו נכשלו אבותיהם כישלון חרוץ. אך עתה היה המבחן קשה שבעתיים. הקשיים שצצו בדרכם הלכו וגדלו, שכן הם סירבו לציית לה׳ שהורה להם להתקדם. גם היום אלוהים עדיין בוחן את עמו, וכאשר עמו נכשל במבחן, הוא מחזיר אותם למצבם הקודם. כאשר ייבחנו שנית, המבחן יהיה קשה ומעיק יותר מקודמו. תהליך זה יימשך עד שהם יצליחו לעמוד במבחן. אך אם יתמידו במריים, ה׳ ייטול מהם את אורו ויותיר אותם באפלה.

בני ישראל נזכרו עתה שבעבר, כאשר צבאותיהם יצאו לקרב בניגוד לצו ה׳,

הם הובסו ואלפים נהרגו. משה לא יצא איתם לקרב, עמוד הענן לא הנחה אותם, וארון הברית לא שכן בקרב צבאותיהם. אך עתה ניצב משה בקרב המחנה וחיזק את ליבם בדברי עידוד, אמונה ותקווה; בן האלוהים, השוכן בעמוד הענן, הנחה את דרכם, וארון הברית התלווה לצבאותיהם. בהתנסות זו טמון לקח חשוב בעבורנו. אלוהים הכביר והעצום הוא אלוהינו, ועלינו לבטוח בו. אם נציית למצוותיו, הוא יחולל בעבורנו גדולות ונצורות כפי שעשה בעבור עם ישראל בימי קדם. כל אדם החפץ למלא את הייעוד שקיבל מאלוהים, יתמודד לעיתים עם ספקות וחוסר אמונה. הדרך תיראה לעיתים רצופת קשיים ומכשולים גדולים, שירפו את ידיהם של המתייאשים בקלות. אך אלוהים מורה לאנשים כאלה לצעוד קדימה בעוז ולמלא את חובתם בכל מחיר. הקשיים שנראים עצומים כל כך וממלאים את לבכם אימה, ייעלמו ברגע שתתקדמו בנתיב הציות, בענווה ובביטחון גמור באלוהים.

פרשת בלעם

פרק זה מבוסס על במדבר כב׳ עד כד׳

בשובם מכיבוש הבשן חנו בני ישראל על גדות הירדן מול ערבות יריחו, בנקודה בה נשפך הירדן לים המלח. שם הם נערכו לקראת פלישתם הקרובה לכנען. הם נמצאו עתה בגבול מואב, ועל המואבים נפל פחד גדול בשל קרבתם המיידית של הפולשים.

המואבים טרם הותקפו בידי ישראל, אך הם בחנו את המתרחש בארצות השכנות מתוך תחושה מבשרת רע. האמורים הובסו בידי ישראל, והאזור שכבשו ממואב נמצא עתה תחת שליטת ישראל. צבאות בשן הובסו בידי הכוח המסתורי ששכן בעמוד הענן והגן על ישראל. מעוזי הענקים אוכלסו עתה בבני ישראל. המואבים חששו להסתכן במתקפה נגד ישראל; בקשת סיוע צבאי מבני בריתם הייתה חסרת תועלת נוכח הכוחות המסתוריים שפעלו בעבור ישראל. אך כמו פרעה בשעתו, הם החליטו להשתמש בכישוף כדי להפר את פועל ה׳. הם היו נחושים בדעתם להטיל קללה על ישראל.

בין המואבים למדיינים שררו יחסי ידידות שהיו מעוגנים בקשרי דת ולאום. בלק, מלך מואב, שלח למדיינים מסר שעורר את חששותיהם. בדרך זו הוא הצליח להשיג את שיתוף הפעולה שלהם נגד ישראל. וזה היה לשון המסר: ״עתה ילחכו הקהל את כל סביבתינו, כלחך השור, את ירק השדה״ (במדבר כב:4)ג בלעם, יליד ארם נהריים, נודע בכוחו העל טבעי ושמעו הגיע עד ארץ מואב. המואבים החליטו לזמן אותו לבוא לעזרתם. לפיכך, ״זקני מואב, וזקני מדין״ יצאו לדרך כדי לשכור את בלעם להטיל קללות וכישופים על ישראל.

השליחים יצאו מיד לדרכם הארוכה לארם נהריים, שעברה דרך הרים ומדברות. כאשר הגיעו אל בלעם מסרו לו את דברי מלך מואב: ״הנה עם יצא ממצרים הנה כסה את עין הארץ, והוא ישב, ממלי. ועתה לכה נא ארה לי את העם הזה, כי עצום הוא ממני - אולי אוכל נכה בו, ואגרשנו מן הארץ: כי ידעתי, את אשר תברך מברך, ואשר תאר, יואר״ (במדבר כב:5-6).

בלעם היה איש חסיד ונביא ה׳, אך הוא בגד בה׳ והתמכר לתאוות הבצע. עם זאת, הוא עדיין טען כי הוא עובד את האל העליון. פועלו של ה׳ למען ישראל לא נעלם מידיעתו. וכאשר הכריזו שליחיו של מלך מואב את הסיבה לביקורם, הוא ידע היטב כי עליו לסרב לבקשתם, לדחות את השכר שהציעו לו ולשלחם מעליו. אך הוא השתעשע במחשבות על הכסף שהוצע לו, ולכן דחק בשרי מואב ומדיין ללון בביתו. הוא הכריז כי לא יוכל למסור להם את החלטתו עד אשר ישאל את פי ה׳, ורצונו ייוודע לו. בלעם ידע היטב כי קללתו לא תפגע בישראל. אלוהים ניצב לצידם של בני ישראל, וכל עוד הם דבקים בו, שום אויב עלי אדמות או בשאול לא יגבר עליהם. אך דברי החנופה של השרים נעמו לו: ״את אשר תברך מברך, ואשר תאר, יואר,״ וטפחו על גאוותו. כאשר ראה בלעם את המתנות היקרות שהשרים נשאו עימם, התעוררה תאוות הבצע בליבו. ברוב חמדנותו ניאות לקבלן, ובשעה שהתיימר לציית לה׳ ולדבוק ברצונו, ניסה להיענות לדרישת בלק.

בלילה בא מלאך ה׳ אל בלעם ובפיו המילים הבאות: ״לא תלך עמהם; לא תאיר את העם, כי ברוך הוא.״

בבוקר ביקש בלעם משרי מואב ומדיין לשוב לארצם, וזאת בלי שמסר להם את דברי ה׳ אליו. מתוך צער וזעם על כך שנכזבה תוחלתו להשיג כבוד ועושר, הכריז בקוצר רוח: ״לכו אל ארצכם: כי מאן יהוה, לתתי להלך עמכם.״

בלעם ״אהב את שכר הרשע״ (איגרת פטרוס השנייה ב:15). חטא החמדנות, הזהה בעיני ה׳ לחטא האלילות, הפך את בלעם לאופורטוניסט. מגרעת יחידה זו באופיו נתנה לשטן שליטה מלאה עליו, וזה הדבר שהביא למפלתו. השטן מדיח את בני האדם לנטוש את עבודת ה׳ באמצעות פיתויי רווח חומרי וכבוד. הוא לוחש באוזניהם כי נקיפות המצפון שלהם מוגזמות וכי הן מונעות את הצלחתם ושגשוגם. לפיכך, רבים מתפתים לסטות מדרך הישר. צעד מוטעה אחד מקל על נטילת הצעד הבא, ובדרך זו הופכים בני האדם יהירים ובעלי ביטחון עצמי מופרז. ברגע שהם מניחים לתאוות הבצע ולתשוקה לכוח לשלוט בהם, הם מעזים לבצע את המעשים הנוראים ביותר. אנשים רבים משלים את עצמם כי בכוחם לסטות לזמן מה מדרך הישר, וזאת כדי להשיג רווח חומרי, מעמד או יתרון, אך לאחר שישיגו את מטרתם יוכלו בנקל לשוב אל דרך הישר. כאשר הם נוהגים כך, הם הולכים ומסתבכים במלכודת שהשטן הציב להם, ורק לעיתים רחוקות יצליחו להיחלץ ממנה.

כאשר שרי מואב הודיעו לבלק על סירובו של בלעם להתלוות אליהם, הם לא אמרו לו כי אלוהים אסר עליו לבוא איתם. בלק הניח כי השתהותו של בלעם נועדה אך ורק כדי להשיג גמול רב יותר. לכן, הוא שב ושלח אליו שרים רבים ונכבדים יותר מן הראשונים, ובפיהם הבטחות לתגמל אותו היטב ולהעניק לו כבוד רב. המלך אף נתן לשריו את הסמכות להסכים לכל תנאי שבלעם יציב בפניהם. וזו לשון המסר ששלח בלק לבלעם: ״כי כבד אכבדך מאד, וכל אשר תאמר אלי אעשה; ולכה נא, קבה לי, את, העם הזה.״

בלעם נבחן בשנית. בתגובה להפצרותיהם של שליחי המלך נהג בלעם ביושר ובגילוי לב, והבטיח להם כי שום כמות של זהב וכסף לא תגרום לו לפעול בניגוד לרצון האלוהים. אך משום שהשתוקק להיענות לבקשת המלך, וזאת על אף שידע היטב את רצון ה׳, הוא האיץ בהם להישאר בלילה בביתו כדי שיוכל לשוב ולשאול את פי ה׳, ממש כאילו אלוהים הוא בשר ודם שאפשר לשכנע אותו לשנות את דעתו.

בלילה בא אלוהים אל בלעם ואמר לו: ״אם לקרא לך באו האנשים, קום לך אתם; ואך, את הדבר אשר אדבר אליך - אתו תעשה.״ אלוהים הניח לבלעם לנהוג כרצונו משום שהיה כל כך נחוש בדעתו. בלעם לא ביקש לעשות את רצון ה׳ אלא בחר ללכת בדרכו הוא, ורק לאחר מכן השתדל להשיג את רשותו.

אלפי בני אדם פוסעים בימינו בדרך דומה. אילו התיישבה החובה המוטלת עליהם עם נטיות ליבם, הם לא היו מפקפקים בה. על כל בני האדם מוטלת חובה; היא מוצגת מפורשות בכתבי הקודש או מתחייבת מן המציאות והשכל הישר. אך דווקא משום שחובה זו אינה עולה בקנה אחד עם תאוותיהם ונטיות ליבם, הם מתעלמים ממנה לעיתים קרובות ופונים לאלוהים כדי לברר איזו חובה מוטלת עליהם. הם מתפללים ארוכות ובכוונה רבה לאור, אבל אלוהים לא ייתן שיזלזלו בו. לעיתים קרובות הוא מתיר לאנשים כאלה לעשות ככל העולה על רוחם ולשאת את פרי הבאושים של מעלליהם. ״ולא שמע עמי לקולי... ואשלחהו, בשרירות לבם; ילכו, במועצותיהם.״ (תהילים פא: 12, 13) כאשר אדם יודע בוודאות מהי החובה המוטלת עליו, מוטב שלא יפנה אל אלוהים כדי להיחלץ ממנה. ההפך הוא הנכון. עליו לבקש בתפילה וברוח ענווה וכנועה את הגבורה והחוכמה האלוהית כדי שיצליח למלא את חובתו על הצד הטוב ביותר.

המואבים היו עובדי אלילים מושחתים, אך על פי הדין האלוהי אשמתם לא הייתה כבדה כאשמת בלעם. בלעם התיימר להיות נביא ה׳, ולפיכך, כל מה שיצא מפיו נחשב כאילו יצא מפי הגבורה. לכן אלוהים לא הניח לו לדבר כאוות נפשו, אלא הורה לו למסור במדויק את דבריו: ״ואך, את הדבר אשר אדבר אליך - אתו תעשה.״ בלעם קיבל עתה מאלוהים רשות ללכת עם שרי מואב, אם וכאשר יבואו בבוקר לקרוא לו. אך שרי מואב שרגזו על השתהותו וציפו לסירוב נוסף מצידו, יצאו לדרכם השכם בבוקר בלי ליידע אותו. לבלעם לא נותר עתה שום תירוץ להיענות לבקשתו של בלק. אך הוא היה נחוש בדעתו להשיג את הגמול שהובטח לו; לאחר שחבש את אתונו, יצא לדרך בעקבותיהם. הוא חשש פן ישוב ה׳ מן הרשות שנתן לו, ולכן מיהר להשיג את שרי מואב כדי שלא יפסיד חלילה את הגמול הנחשק.

אך לפתע, ״ויתיצב מלאך יהוה בדרך, לשטן לו״ (פס׳ 22). האתון שראתה את מלאך ה׳ ,שנעלם מעיני אדם, וחרבו שלופה בידיו, סטתה מן הדרך ופנתה לעבר השדה. בלעם היכה אותה נמרצות שכן ביקש להטותה בחזרה אל הדרך. אך עתה שב מלאך ה׳ והופיע לפניה, והאתון שפסעה על שביל צר בין שתי גדרות אבן ניסתה לנטות ולעקוף את הדמות המפחידה, ואז נצמדה אל הגדר ותוך כדי כך לחצה את רגלו של אדונה אל הגדר. בלעם לא ראה את מלאך ה׳, ולכן נבצר ממנו להבין כי אלוהים הוא שחוסם את דרכו. בלעם הזועם היכה את האתון ללא רחמים ואילץ אותה להתקדם.

״ויוסף מלאך יהוה, עבור; ויעמד במקום צר, אשר אין דרך לנטות ימין ושמאול.״ שוב נגלה המלאך לעיני האתון בחרבו השלופה והמאיימת, והאתון האומללה שרעדה מפחד עצרה ורבצה תחת רוכבה. זעמו של בלעם הלך וגבר, ובמקל שבידו חבט בה באכזריות רבה יותר. עתה פתח ה׳ את פי האתון וחנן אותה בכוח הדיבור. ״אתון אלמת דברה בקול אדם ועצרה את אולת הנביא״ (איגרת פטרוס השנייה ב:16). ״ותאמר [האתון] לבלעם: ׳מה עשיתי לך כי הכיתני זה שלש רגלים?׳״ (במדבר כב:28)

אחוז זעם בשל העיכוב שהסבה לו פנה בלעם אל אתונו כאילו הייתה יצור תבוני, והשיב לה: ״כי התעללת בי; לו יש חרב בידי, כי עתה הרגתיך.״ לפנינו מכשף מיומן, העושה את דרכו כדי להטיל קללה על עם שלם במטרה לנטרל את כוחו, אך אין בידו להמית אפילו את הבהמה שעליה הוא רוכב!

עתה נפקחו עיני בלעם והוא ראה את מלאך ה׳ ניצב בדרך וחרבו שלופה בידו כדי להמיתו. באימה וביראה הרכין בלעם את ראשו, ״ויקד וישתחו, לאפיו.״ מלאך ה׳ אמר לבלעם: ״על מה הכית את אתנך זה שלוש רגלים? הנה אנוכי יצאתי לשטן, כי ותט הדרך לנגדי. ותראני, האתון, ותט לפני, זה שליש רגלים; אולי נטתה מפני, כי עתה גם אתכה הרגתי ואותה החייתי.״ (פס׳ 32-33).

בלעם חב את חייו לאתון האומללה שאליה התאכזר כל כך. האיש שהתיימר להיות נביא ה׳, שהכריז כי עיניו נפקחו לראות בחזון את אלוהים, האל העליון, היה כה עיוור בשל חמדנותו ושאפתנותו עד שנבצר ממנו לראות את מלאך ה׳ שנגלה לעיני אתונו. ״אל העולם הזה עור את שכלם של הבלתי מאמינים״ (השנייה אל הקורינתים ד:4). כמה רבים הם העיוורים הללו! אצים רצים הם בדרכם לעשות את הרע ולחלל את תורת ה׳, ואינם רואים כי ה׳ ומלאכיו ניצבים נגדם. כמו בלעם בשעתו, הם כועסים על כל מי שעומד בדרכם ומנסה להציל אותם מאובדנם.

יחסו של בלעם אל אתונו העיד על הרוח שמשלה בו. ״יודע צדיק, נפש בהמתו; ורחמי רשעים, אכזרי״ (משלי יב׳:10)

רק מעטים מבינים את חומרתו של חטא ההתעללות בבעלי חיים או את העוול שבהזנחתם. בורא האדם ברא גם את בעלי החיים. ״טוב יהוה לכל; ורחמיו, על כל מעשיו.״ )תהילים קמה:9). בעלי החיים נוצרו למען האדם, אך לאדם אין שום זכות להסב להם כאב וסבל על ידי ניצול מחפיר, יחס רע ואכזר או הזנחה.

בשל חטאו של אדם הראשון, ״כל הבריאה נאנחת וסובלת״ (אל הרומים ח:22). סבל ומוות נגזרו לא רק על המין האנושי אלא אף על בעלי החיים. לפיכך, מן הראוי שהאדם ינסה להקל על סבלם של בעלי החיים ולא להגביר אותו, שכן חטאו שלו הוא שהמיט על ברואי האל סבל ומוות. מי שמתעלל בבעלי חיים רק משום שהם נתונים תחת שליטתו אינו אלא רודן פחדן. הדחף להכאיב ולהתעלל בבני אדם ובבעלי חיים הוא שטני. אנשים רבים אינם מבינים כי אכזריותם תיחשף. הם סבורים כי נבצר מן החיות האילמות והמסכנות לדבר ולהתלונן. אך אילו נפקחו עיניהם, כעיני בלעם, היו רואים את מלאך ה׳ ניצב לפניהם כעד מרשיע שיעיד נגדם בבית דין של מעלה. כל מעשינו נרשמים בשמיים, וביום הדין יוכרז גזר דינם של האנשים שהתעללו בברואי ה׳.

כאשר בלעם ראה את מלאך ה׳, הוא הכריז ביראה: ״חטאתי - כי לא ידעתי, כי אתה נצב לקראתי בדרך׳; ועתה אם רע בעיניך, אשובה לי.״ מלאך ה׳ נתן לבלעם רשות להתקדם בדרך ולהצטרף אל שרי מואב, אך נתן לו גם להבין שהדברים שייצאו מפיו יישלטו על ידי גבורת ה׳. אלוהים ביקש להראות למואב כי ישראל מוגנת ובטוחה תחת ידו. כאשר המואבים נוכחו בחוסר האונים של בלעם, שלא הצליח להטיל קללה ללא רשות השמיים, הם ראו את יד ה׳ שגוננה על עמו.

כאשר נודע למלך מואב על הגעתו של בלעם לארצו, יצא עם פמליה גדולה אל גבולות ממלכתו כדי לקבל את פניו. כאשר הביע באוזני בלעם את תמיהתו מן העיכוב, בייחוד לאור הגמול הרב שציפה לו, השיב הנביא: ״הנה באתי אליך. עתה, היכל אוכל דבר מאומה? הדבר, אשר ישים אלוהים בפי - אתו אדבר.״ בלעם הצטער מאוד על המגבלה שאלוהים הטיל עליו, וזאת מחשש שלא יעלה בידו להגשים את המטרה שלשמה הגיע למואב, שכן גבורת ה׳ ריסנה אותו.

המלך ושרים נכבדים מממלכתו ליוו את בלעם אחר כבוד אל ״במות בעל״, כדי שיראה משם את מחנה ישראל.

עתה עומד הנביא במקום גבוה ומתצפת על מחנה העם הנבחר. אך בני ישראל לא ידעו דבר וחצי דבר על מה שהתחולל בסמוך אליהם! ה׳, שומר ישראל, הוא שהגן עליהם יומם וליל! כמה קשי הבנה הם חסידי ה׳ בכל דור ודור, כמה איטית תפיסתם, כמה אינם מבינים את גודל אהבתו ורחמיו של אלוהים! אילו הבינו מיד כי גבורת ה׳ פועלת ללא הרף בעבורם, האם ליבם לא היה נמלא הכרת תודה על אהבתו, ויראה מן המחשבה על הוד תפארתו וגבורתו?

בלעם ידע דבר מה על תורת הקורבנות של העברים, ולכן קיווה כי אם יזבח לה׳ זבח גדול יותר מזבחי ישראל ישיג את ברכת אלוהים ויצליח לבצע את זממו. השקפת העולם של המואבים עובדי האלילים הלכה וקנתה לה אחיזה בנפשו. חוכמתו הפכה לכסילות; חזונו הרוחני התערפל; ומשום שנכנע לכוחו של השטן לקה עתה בעיוורון.

שבעה מזבחות הוקמו בפקודת בלעם. על כל אחד ואחד מהם העלה בלעם קורבן,

ואז הלך לראש הגבעה כדי להתייחד עם אלוהים. הוא הבטיח לבלק למסור לו את כל מה שה׳ יגלה לו.

כאשר שרי מואב ניצבו ליד המזבחות נאסף סביבם קהל רב שציפה בכיליון עיניים לשיבת הנביא. הכול חיכו למילים שיצמיתו לעד את הכוח המסתורי המוזר שפעל למען בני ישראל השנואים. כאשר שב בלעם, הוא אמר:

״מן ארם ינחני בלק מלך מואב, מהררי קדם — לכה ארה לי יעקב,
ולכה זעמה ישראל.
מה אקב, לא קבה אל?
ומה אזעם, לא זעם יהוה?
כי מראש צרים אראנו, ומדבעות אשורנו:
הן עם לבדד ישכן, ובגוים לא יתחשב.
מי מנה עפר יעקב, ומספר את רבע ישראל?
תמת נפשי מות ישרים, ותהי אחריתי כמהו!״

בלעם הודה קבל עם ועדה כי בא למואב במטרה לקלל את ישראל, אך המילים שהגה עתה מפיו סתרו לחלוטין את רגשת ליבו. הוא הוכרח לברך את ישראל בשעה שליבו היה מלא וגדוש קללות.

כאשר צפה בלעם במחנה ישראל העצום, הוא חזה בהשתאות בסדר המופתי ששרר בו. הוא שמע כי בני ישראל הם אספסוף גס וחסר ארגון, שפשט על הארץ והפיל את חיתתו על עמי האזור. אך המחזה שנגלה לעיניו סתר לחלוטין את כל מה ששמע. הוא ראה את המחנה העצום מאורגן למופת: הכול העיד על סדר ומשמעת מופתיים. הוא ראה את חסד ה׳ שורה על ישראל, ואת ייחודיותה בתור העם הנבחר. ישראל לא הייתה אמורה להידמות ליתר העמים אלא להתעלות עליהם. ״הן עם לבדד ישכן, ובגוים לא יתחשב.״ כאשר הגה בלעם את המילים הללו, בני ישראל טרם ישבו בארצם; בלעם לא ידע דבר וחצי דבר על אופיים, מנהגיהם ואורחותיהם המיוחדים. כמה מרשימה התגשמותה של נבואה זו בתולדות ישראל! במרוצת שנות שיעבודם וגלותם של בני ישראל, לאחר שגלו מארצם והתפזרו בין האומות, הם נותרו עם נבדל. בדומה, בחירי האלוהים הפזורים בין כל העמים שוהים זמנית עלי אדמות, אך אזרחותם תהיה בשמיים.

בלעם זכה לראות בחזון נבואי את תולדות עם ישראל, אך במקביל חזה בבחירי ה׳ (המאמינים) משגשגים וגדלים במספרם באחרית הימים. הוא ראה את החסד המיוחד שמלך מלכי המלכים יטה על אוהביו ויראיו. הוא ראה את יד ה׳ התומכת בחסידיו כאשר הם פוסעים בגיא צלמוות. הוא חזה בהם קמים לתחייה ויוצאים מקברותיהם כדי לנחול חיי נצח, כאשר הוד והדר, תהילה וכבוד מעטרים את ראשם. הוא חזה בנושעים הששים ומתענגים על יופייה של הארץ החדשה. וכאשר הביט משתאה במחזה, הכריז: ״מי מנה עפר יעקב, ומספר את רבע ישראל?״ הוא חזה בכתר הכבוד הזורח מעל מצחות הנושעים ובשמחה ובנהרה שקרנו מפניהם. וכאשר צפה בחיי הנצח הרוויים אושר צרוף, נשא תפילה נשגבת: ״תמת נפשי מות ישרים, ותהי אחריתי כמהו!״

אילו ניאות בלעם לקבל את האור שהעניק לו אלוהים היה דבק בדברי ה׳! הוא היה מנתק מיד כל קשר עם מואב. הוא לא היה מנצל לרעה את חסד ה׳, אלא היה שב אליו בחרטה וביראת כבוד. אך תאוות הבצע של בלעם הכריעה אותו. הוא השתוקק לגמול שהוצע לו בעבור מעשי רשעתו, והיה נחוש להשיגו.

בלק חיכה בביטחון גמור לקללה שתצא מפיו של בלעם ותמיט על ישראל מכת מחץ; אך כאשר שמע את דברי הנביא, התפרץ ברגש עז: ״מה עשית לי? לקב איבי לקחתיך, והנה ברכת ברך.״ בלעם שביקש להציג זאת כמעשה טוב, טען כי דיבר מתוך התחשבות ברצונו של אלוהים, ששם את המילים הללו בפיו. הוא השיב לבלק: ״הלא, את אשר ישים יהוה בפי - אתו אשמר, לדבר.״

אפילו עכשיו סירב בלק לוותר על זממו. הוא סבר כי מחנה העברים העצום הפחיד כל כך את בלעם, עד שלא העז להפעיל את כשפיו נגדם. המלך החליט לקחת את הנביא לעמדת תצפית אחרת, בה ניתן היה לראות רק את קצה המחנה העצום. ייתכן כי זה מה שימריץ את בלעם לקלל את קצות המחנה, ותוך זמן קצר יושמד המחנה כולו. הוא לקח את בלעם אל ראש הפסגה, ושם, בעמדת התצפית, נערך ניסיון נוסף. שוב הוקמו שבעה מזבחות ושוב נזבחו שבעה קורבנות, כמו בפעם הראשונה. המלך ושריו ניצבו ליד הקורבנות, ואילו בלעם הלך להתייחד עם אלוהים. אלוהים שב ודיבר אל בלעם, ולכן נבצר ממנו לשנות את המסר שקיבל, או לא למסור אותו כלל.

כאשר שב בלעם אל המלך ושריו שחיכו לו בחרדה ובכיליון עיניים, שאל אותו המלך: ״מה דבר יהוה?״ תשובת הנביא הטילה מורא בלב המלך ושריו, ממש כמו בפעם הקודמת:

״לא איש אל ויכזב, ובן אדם ויתנחם:
ההוא אמר ולא יעשה?
ודבר ולא יקימנה?
הנה ברך, לקחתי; וברך, ולא אשיבנה.
לא הביט און ביעקב, ולא ראה עמל בישראל;
יהוה אלהיו עמו, ותרועת מלך בו.״

נפעם ומלא יראת כבוד מן ההתגלויות הללו, הכריז בלעם:״ כי לא נחש ביעקב, ולא קסם בישראל!״ כלומר, שום כשפים, לחשים או קסמים לא יפגעו בישראל. המכשף הגדול ניסה את כל קסמיו וכוחות הכישוף שלו בהתאם לבקשת המואבים, אך לשווא. עתה, ״יאמר... לישראל: מה פעל אל!״ כאשר ישראל חוסה תחת כנפי אלוהים, שום אומה לא תוכל לגבור עליה, גם לא בסיוע השטן. כל העולם כולו אמור להשתאות נוכח פועלו הנפלא של אלוהים בעבור עמו, שכן המכשף שהיה נחוש להטיל קללה נוראה על ישראל, רוסן בידי גבורת ה׳, ובמקום לקלל, נבעו מפיו שפע של ברכות בשירה פיוטית ונמלצת. חסד ה׳ שנטה בשעה זו על ישראל אמור להעיד על טיפולו המסור של אלוהים בחסידיו הצייתנים בכל הדורות. כאשר השטן יסית את הרשעים כדי שיציגו את הצדיקים באור שקרי, יציקו להם, יתאנו לחסידי ה׳ וינסו להשמידם, זכר מאורע זה יחזק את אמונתם בה׳, ויפיח אומץ בליבם.

בצערו וברוב ייאושו הכריז מלך מואב: ״גם קב לא תקבנו; גם ברך, לא תברכנו!״ כלומר, אם אינך יכול לקלל את עם ישראל, אל תקלל, אבל גם אל תברך אותו. אך תקווה קלושה פיעמה עדיין בליבו, והוא היה נחוש בדעתו לערוך ניסיון נוסף. עתה הוא לקח את בלעם אל ראש הפעור, שם ניצב מקודש למען עבודת הבעל, אלוהי מואב. כאן שבו והוקמו שבעה מזבחות כבעבר, ושוב והועלו שבעה קורבנות. אך הפעם לא הלך בלעם להתבודד כפי שעשה בפעמים הקודמות, כדי להתייחד עם האל ולדעת את רצונו. עתה הוא לא ניסה להשתמש בכשפיו, אלא ניצב ליד המזבחות והשקיף מלמעלה על אוהלי ישראל. רוח הקודש שבה ונחה עליו, ודבר ה׳ יצא מפיו:

״מה טבו אהליך, יעקב; משכנתיך, ישראל!
כנחלים נטיו, כגנת עלי נהר;
כאהלים נטע יהוה, כארזים עלי מים.
יזל מים מדליו, וזרעו במים רבים;
וירם מאגג מלכו, ותנשא מלכתו...
כרע שכב כארי וכלביא, מי יקימנו?
מברכיך ברוך, וארריך ארור.״

שגשוגה של ישראל מוצג בנבואה באמצעות אחדים מן הדימויים היפים ביותר מעולם הטבע. הנביא מדמה את ישראל לעמקים פוריים ושופעי יבולים; לגנים פורחים הרוויים מעיינות מים חיים; לעצי בושם ולארזים תמירים ונאים. הדימוי האחרון הוא היפה והמרשים ביותר בכתבי הקודש. ארז הלבנון זכה להערכה ולהערצה בקרב עמי המזרח. עצי מחט ממשפחה זו צומחים בכל מקום בו דרכה כף רגלו של האדם, מן הקוטב הצפוני עד לאזורים הטרופיים. הם משגשגים בחום ובקור, גדלים בשפע על גדות נחלים, ומתנשאים לגובה על אדמה צחיחה. הם שולחים את שורשיהם לעומק בין סלעי ההרים, וניצבים בגאון מול כל סופה. עליהם רעננים וירוקים תמיד, גם כשעלוות העצים האחרים נושרת עם בוא החורף. מכל העצים כולם, ארז הלבנון מצטיין בחוזקו ובחוסנו, והוא משמש כדימוי לחסידי ה׳, שחייהם ״ צפונים עם המשיח באלוהים״ (אל הקולוסים ג:3). בתהילים נאמר: ״צדיק... כארז בלבנון ישגה״ (צב:13). יד ה׳ רוממה את ארז הלבנון למעמד של מלך היער. ״ברושים לא דמו אל סעפתיו, וערמנים לא היו כפראתיו: כל עץ, בגן אלוהים, לא דמה אליו, ביפיו״ (יחזקאל לא:8). הארז מסמל בדרך כלל מלכות. בכתבי הקודש מייצג הארז את הצדיקים, ומעיד על הדרך בה רואים השמיים את החסידים העושים את רצון ה׳.

בלעם ניבא שמלך ישראל יהיה גדול וחזק יותר מאגג, מלך עמלק, שהייתה באותה עת אומה חזקה מאוד. אם ישראל תדבק בה׳, היא תכניע את כל אויביה. מלך ישראל הוא בן האלוהים; יבוא יום והוא יכונן את כס מלכותו עלי אדמות, וכוחו יהיה גדול יותר מכוחן של כל מעצמות תבל.

כאשר הקשיב בלק לדברי הנביא ונוכח כי נכזבה תוחלתו, נמלא פחד וזעם. הוא כעס על כך שבלעם לא נתן לו ולו מעט דברי עידוד, לאור העובדה שיתר הנבואות שיצאו מפיו היו לרעתו ולטובת ישראל. הוא בז לנביא על שום שנהג בוותרנות (מול ה׳) ולא עמד על דעתו. הוא כעס עליו על שתעתע בו, ולכן הכריז בזעף: ״ועתה, ברח לך אל מקומך; אמרתי כבד אכבדך, והנה מנעך יהוה מכבוד.״ אך בלעם השיב למלך, כי הזהיר אותו מראש שיוכל לומר רק את דבר ה׳.

בטרם שב לארצו נשא בלעם את הנבואה היפה והנשגבת ביותר על גואל העולם ועל חורבנם הסופי של אויבי ה׳:

״אראנו ולא עתה, אשורנו ולא קרוב; דרך כוכב מיעקב, וקם שבט
מישראל, ומחץ פעתי מואב, וקרקר כל בני שת.״

הוא חתם את דבריו בנבואה על חורבנם של מואב ואדום, עמלק ושבט הקייני, ובכך לא השאיר למלך מואב שביב של תקווה.

עתה, משסר חינו בעיני המלך, ומשנכזבה תוחלתו להשיג עושר וכבוד, סיים בלעם את משימתו ויצא לדרכו, מודע לכך שעורר את מורת רוחו של ה׳. לאחר ששב לביתו נטשה אותו גבורת ה׳, ותאוות הבצע שלו, שרק רוסנה לזמן מה, שבה והשתלטה עליו. הוא היה מוכן לעשות הכול כדי לזכות בגמול שהובטח לו על ידי בלק. בלעם ידע כי שגשוגם של בני ישראל תלוי בציותם לה׳, וכי אין כל דרך להביסם זולת על ידי הדחתם לחטא. עתה גמר אומר בנפשו לשאת חן בעיני בלק בכך שישיא לו עצה כיצד להמיט קללה על ישראל.

בלעם שב מיד למואב ופרש בפני המלך את תוכניתו. המואבים האמינו שכל עוד בני ישראל דבקו באלוהים, הוא הגן עליהם. תוכניתו של בלעם הייתה לגרום להם לנטוש את ה׳ באמצעות הדחתם לעבודת אלילים. אם יצליחו המואבים לגרום להם ליטול חלק בפריצות הפולחנית הכרוכה בעבודת הבעל ואשתורת, ה׳, מגינם הכול יכול, יהפוך לאויבם, והם יובסו במהרה בידי העמים שוחרי המלחמה הסובבים אותם. המלך הביע את שביעות רצונו מן התוכנית, ובלעם נשאר במואב כדי לסייע בהוצאתה אל הפועל.

בלעם היה עד להצלחתה של תוכניתו השטנית. הוא ראה את קללת ה׳ רובצת על העם הנבחר; אלפים מבני ישראל נשפטו בידי ה׳ ומתו, אך יד ה׳ שהענישה את החוטאים לא הניחה למדיחים להימלט מן העונש. בלעם נהרג במלחמת ישראל נגד מדיין. כאשר בלעם אמר: ״תמת נפשי מות ישרים, ותהי אחריתי כמהו,״ (כלומר, ביקש שגורלו יהיה כגורל ישראל), הוא אמר זאת מתוך תחושה כי קיצו קרב. בלעם בחר שלא ללכת בדרך הישר, ולכן, לרוע מזלו, נגזר גורלו יחד עם אויבי ה׳.

גורלו של בלעם היה זהה לגורלו של יהודה איש קריות, ולשניהם היה אופי דומה. שניהם ניסו לעבוד את אלוהים ואת הממון בעת ובעונה אחת, אך נחלו כישלון חרוץ. בלעם הודה בקיומו של האל האחד והיחיד והתיימר לעבוד אותו; יהודה האמין בישוע המשיח והלך בעקבותיו עם יתר תלמידיו. אך בלעם קיווה שעבודת ה׳ תשמש אמצעי להשגת עושר וכבוד עלי אדמות; וכאשר לא הצליח להשיג את מטרתו, מעד ונשבר. יהודה ציפה להשיג באמצעות קשריו עם ישוע עושר וקידום במלכות שתקום בעולם הזה, שאותה כך האמין, יכונן המשיח. אך משנכזבה תוחלתו, נפל בכפירה שהביאה לאובדנו. הן בלעם והן יהודה קיבלו אור גדול מה׳ ונהנו מזכויות מיוחדות, אך החטא שטיפחו בליבם הרעיל את אופיים והמיט עליהם את אובדנם.

מסוכן מאוד לדבוק בתכונה או במידה רעה ולטפח בלב תשוקה רעה.

גם אם נטפח בליבנו חטא אחד ויחיד, הוא ישחית אט אט את אופיינו ויתעל את כל תעצומות הנפש שלנו כדי למלא אחר אותה תשוקה רעה. התמכרות להרגל רע אחד, מעידה אחת, סטייה קלה מדרך הישר, התרופפות קלה של המצפון - כל אלה יהרסו את מגננות הנשמה ויסללו את הדרך לשטן, שיחדור לליבנו וידיח אותנו לחטא. הדרך הבטוחה היחידה היא להתפלל אל הקדוש ברוך הוא, ולבקש מדי יום ברוח חפצה ובלב נכון, כמו דוד המלך: ״תמך אשרי, במעגלותיך; בל נמוטו פעמי׳׳ (תהילים יז:5).

כפירה על גדות הירדן

פרק זה מבוסס על במדבר כה׳

בלבבות מלאי שמחה ובאמונה מחוזקת באלוהים שבו צבאות ישראל מן הבשן. הם כבר השיגו דריסת רגל בארץ הנכספת, והיו בטוחים שבמהרה יכבשו את כנען כולה. רק נהר הירדן הפריד בינם לארץ המובטחת. מעבר לו שכן מישור פורה, עשיר בצמחייה, רווי מעיינות שופעי מים, מוצל בעצי התמר הגדלים בו בשפע. בגבול המערבי של המישור התנשאו ארמונות וצריחי יריחו, מוקפים מכל עבר בעצי תמר, שהקנו לה את השם ״עיר התמרים״.

מעברו המזרחי של הירדן, בין הנהר למישור שבו הם עברו, נמצא מישור נוסף. אקלימו של עמק מוגן זה היה כאקלים הארצות הטרופיות. כאן שגשגו עצי השיטים, שהעניקו לו את השם ״עמק שיטים״. כאן חנו בני ישראל בצילם הנעים והמרענן של עצי השיטים שבגדות הנהר.

אך בסביבה נעימה ונאה זו יתקלו בני ישראל ברעה חולה וקטלנית בהרבה מצבאות חמושים או חיות טרף. ארץ זו, עשירה כל כך במשאבים טבעיים, טומאה בידי יושביה. בפולחני עבודת הבעל, אלילם, שנערכו קבל עם ועדה, בוצעו ללא הרף מעשי תועבה מהסוג הבזוי ביותר. מכל עבר נמצאו אתרי פולחן שהוקודשו לעבודת הבעל ולזנות פולחנית, ששמותיהם רמזו על רשעותם, שפלותם והשחתתם של התושבים.

לסביבה זו נודעה השפעה רעה על בני ישראל. מחשבות הרשע שהגו תושבי המקום השפיעו על הלך רוחם ומחשבתם. חיי הנוחות והבטלה הולידו את השחתת המידות. כמעט בלי שהיו מודעים לכך נטשו בני ישראל את אלוהים ועמדו ליפול בפיתוי.

בעת חניית העם בגדות הירדן התכונן משה לקראת כיבוש כנען. המנהיג הדגול עסק בעיקר במשימה זו. אך בעיני העם, תקופת ציפייה ודריכות זו הייתה קשה מנשוא, ותוך שבועות ספורים הוכתמו תולדות ישראל באחת הסטיות הנוראות ביותר מדרך הישר.

תחילה היה רק מגע קלוש בין ישראל לשכניהם עובדי האלילים, אך לאחר זמן מה החלו נשות מדיין להסתנן לתוך מחנה העברים. הופעתן במחנה לא עוררה כל חשד, ומשום שהן ביצעו את זממן בשקט, משה לא נתן את דעתו לכך. מטרתן של נשים אלה בהתרועעות עם הגברים העבריים הייתה לפתותם לחלל את תורת ה׳, להסב את תשומת ליבם לפולחני ומנהגי האלילות ולהדיח אותם לעבודת אלילים.

הן הטיבו להסתיר את מניעיהן במסווה של ידידות, כך שאיש לא חשד בהן, אפילו לא מנהיגי ושומרי העם.

בהתאם לעצת בלעם קבע מלך מואב מועד לחגיגה גדולה לכבוד אלוהי מואב, והוחלט בחשאי כי בלעם יפתה את בני ישראל להשתתף בה. בלעם נחשב בעיני ישראל כנביא ה׳, לכן לא התקשה להגשים את מטרתו. רבים מבני ישראל הצטרפו אליו ונטלו חלק בחגיגות. הם העזו לדרוך על אדמה אסורה, ועתה נלכדו ברשתו של השטן. הם הוקסמו מן המוזיקה והריקודים, וליבם נהה אחר יופיין של בתולות הגויים. עתה הם הפרו אמונים לאלוהים. כאשר השתתפו בהילולות ובחגיגות והרבו בשתייה, ערפל היין את חושיהם ורופף את שליטתם העצמית, עד שהם נכנעו לתשוקות הבשר; וכאשר נטלו חלק בפולחנים המיניים ומצפונם נטמא בתאוות הבשר, הם שוכנעו להשתחוות לאלילים. הם העלו קורבנות על מזבחות הבעל, והשתתפו בפולחנים שפלים ביותר.

במהרה פשט הרעל, כמגפה מדבקת, בקרב כל מחנה ישראל. אם אי אפשר להביס את בני ישראל בקרב, עתה הם ימוגרו באמצעות תחבולותיהן של עובדות האלילים. הגברים העברים נשבו בקסמן של הנשים והתאהבו בהן. ראשי העם, השרים וקציני הצבא, היו בין הראשונים שכשלו, ורבים הלכו בעקבותיהם, עד שהכפירה פשתה בקרב רוב העם. ככתוב, ״ויצמד ישראל, לבעל פעור״ [כלומר, ישראל פנו עורף לה׳ ודבקו בבעל.] כאשר משה הבחין לבסוף במתרחש, זממו של האויב כבר נחל הצלחה רבה: בני ישראל לא רק נטלו חלק בפולחנים המיניים במסגרת עבודת הבעל על הר פעור, אלא אף החלו לקיימם בקרב מחנה ישראל. המנהיג הקשיש נמלא חימה, וחרון אף ה׳ התלקח.

מנהגי התועבה האליליים של אויבי ישראל הכשילו את בני ישראל במקום בו נכשלו כישופיו של בלעם: הם גרמו לנתק בינם לאלוהים. משפטי ה׳ שפקדו מיד את העם, הביאו את בני ישראל להכרה בגודל פשעם. מגפה איומה פשטה במחנה והמיתה במהירות רבבות מבני ישראל. ה׳ ציווה שמנהיגי הכפירה יוצאו להורג וגופותיהם ייתלו לעיני עדת ישראל, למען יראו וייראו, כלומר, כדי ללמדם על עומק התיעוב שהוא חש כלפי חטאם וגודל חרונו, וכן כדי להרתיעם.

הכול חשו כי העונש היה מוצדק, ובני העם מיהרו אל אוהל מועד והתוודו על חטאם בחרטה, בהכנעה עמוקה ובדמעות. בעודם גועים בבכי בפתח אוהל מועד, שעה שהמגפה המשיכה לזרוע מוות בקרב המחנה, ושופטי ישראל ביצעו את המשימה הנוראה שהוטלה עליהם, זימרי, אחד מנשיאי ישראל, צעד קוממיות אל המחנה מלווה בקודשה מדיינית, בדרך אל אוהלו. על פי הכתוב, היא הייתה נסיכה, ״בת צור: ראש אמות בית אב במדין.״ מעולם לא הייתה הפריצות עזת פנים ונחושה יותר. משולהב מיין הכריז זימרי כי חטאו זהה לחטאי סדום, ולא חדל להתפאר במעשיו. כאשר הכוהנים והמנהיגים השתחוו לפני ה׳ בצער ובהכנעה, בכו ״בין האולם והמזבח״, והפצירו בה׳ לחוס על עמו ולא להאשימו, קרב אליהם אדם זה שנמנה עם המיוחסים בישראל, והציג לראווה את הקודשה לפני כל העדה, כמו ביקש לזלזל בנקמת ה׳ וללעוג לשופטי העם. פנחס, בנו של אלעזר הכוהן הגדול, קם מקרב העדה, אחז בחנית ״ויבא אחר איש ישראל אל הקבה,״ [כלומר, אל האוהל בו התייחד בן ישראל עם הקודשה המדיינית], ודקר למוות את שניהם. אז נעצרה המגפה, והכוהן שהוציא אל הפועל את משפט ה׳ זכה לכבוד לפני כל ישראל, ומשרת הכהונה הובטחה לו ולזרעו לעולם ועד.

״פינחס.. השיב את חמתי מעל בני ישראל, בקנאו את קנאתי, בתוכם״ אמר ה׳ אל משה, ״לכן, אמר [לו]: ׳הנני נותן לו את בריתי, שלום. והיתה לו ולזרעו אחריו, ברית כהנת עולם - תחת, אשר קנא לאלוהיו, ויכפר, על בני ישראל׳״

במשפטי ה׳ שפקדו את בני ישראל בשל חטאם בשיטים הושמדו בני העם שניצלו מן הגזרה הקודמת, שנחרצה כארבעים שנה קודם לכן, כאשר גזר ה׳ כי החוטאים ״מות ימתו במדבר״. במפקד שנערך במצוות ה׳ בערבות מואב התברר כי ״באלה, לא היה איש, מפקודי משה, ואהרן הכהן - אשר פקדו את בני ישראל, במדבר סיני. כי אמר יהוה להם, מות ימותו במדבר; ולא נותר מהם, איש - כי אם כלב בן יפנה, ויהושע בן נון״ )במדבר כו:63-65).

אלוהים העניש את בני ישראל על שהלכו שולל אחר תחבולותיהם ונכליהם של המדיינים; אך זעם ה׳ לא פסח על המפתים שהדיחו את ישראל לחטא. העמלקים שהתקיפו את ישראל ברפידים, בעיקר את החלשים והתשושים שהזדנבו במאסף, לא נענשו מיד אלא לאחר זמן רב; אך המדיינים שהדיחו את ישראל לחטא האלילות למדו במהרה על בשרם את משפטי ה׳, שכן הם נחשבו לאויבים מסוכנים יותר. ״נקם, נקמת בני ישראל, מאת, המדינים,״ ציווה ה׳ על משה, והוסיף, ״אחר, תאסף אל עמיך״ (במדבר לא:2). משה ציית מיד לצו ה׳. אלף גברים נבחרו מכל שבט ושבט ונשלחו לקרב בהנהגת פנחס. ״ויצבאו, על מדין, כאשר צוה יהוה, את משה... ואת מלכי מדין הרגו על חלליהם... חמשת, מלכי מדין; ואת בלעם בן בעור, הרגו בחרב.״ הנשים שנשבו בידי הצבא הוצאו להורג בפקודת משה, שכן היו האשמות ביותר ונחשבו כאויבות המסוכנות ביותר של ישראל.

כזה היה קיצם של האנשים שזממו להביא רעה גדולה על עם ישראל. מחבר מזמורי התהילים אומר: ״טבעו גוים, בשחת עשו; ברשת זו טמנו, נלכדה רגלם״ (תהילים ט:16). הקדוש ברוך הוא ״לא יטש... עמו; ונחלתו, לא יעזב. כי עד צדק, ישוב משפט.״ כאשר הרשעים ״יגודו, על נפש צדיק; ודם נקי ירשיעו,״ אלוהים ״ישב עליהם, את אונם, וברעתם יצמיתם.״ (תהילים צד:14, 15, 21, 23).

כאשר בלעם זומן לקלל את העברים, כל כשפיו לא הועילו לו כדי להמיט אסון על ישראל, שכן ה׳ ״לא הביט און ביעקב, ולא ראה עמל בישראל״ (במדבר כג:21). אך כאשר בני ישראל התפתו ונכנעו לחטא, הם חיללו את תורת ה׳, והגנתם ניטלה מהם. כאשר חסידי ה׳ דבקים במצוותיו, אין לכשפים ולקסמים כוח עליהם, ככתוב, ״כי לא נחש ביעקב, ולא קסם בישראל.״ (שם פס׳ 23). לכן, השטן מפעיל את כוחו, ערמומיותו ותככיו כדי להדיח אותם לחטא. כאשר אנשים המתיימרים לנצור את תורת ה׳ מחללים את מצוותיה, הם מנתקים את עצמם מאלוהים ולא יוכלו לעמוד נגד אויביהם.

בני ישראל שלא הובסו בידי צבאות המדיינים או באמצעות כישופיהם, נפלו קורבן בידי קודשות מדיין. כזה הוא הכוח שיש לאישה הפועלת בשירות השטן על גברים הנשבים בקסמה, מתוך מטרה ללכוד את נפשותיהם ולהביא להשמדתם, ככתוב, ״כי רבים חללים הפילה; ועצמים, כל הרגיה״ (משלי ז:26). בדרך זו התפתו בני שת לעזוב את דרך הישר, וזרעם הקדוש נטמא ונשחת. בדרך זו ניסתה אשת פוטיפר לפתות את יוסף. בדרך זו פותה שמשון לגלות לאהובתו את סוד גבורתו, ונפל בידי הפלישתים. בדרך זו כשל דוד המלך, וכך כשל גם שלמה, החכם במלכים, שכונה ״ידידיה״ (שמואל ב׳ יב׳:25). הוא הפך עבד לייצרו והקריב את יושרו וצדקו לאותו כוח ששבה את ליבו.

״מה שקרה להם היה לקח לדגמה וזה נכתב כדי להזהיר אוותנו, אנחנו אשר קצי העולמים הגיעו אלינו. לכן מי שחושב כי עמידתו איתנה, יזהר פן יפל״ (הראשונה אל הקורינתים י:11, 12). השטן מטיב להכיר את הלב האנושי, שכן חקר ולמד במשך אלפי שנים בשקדנות שטנית את נקודות התורפה של בני האדם; במרוצת הדורות הצליח להביס את האנשים החזקים ביותר, ביניהם נשיאים ושרים בישראל, באמצעות אותם הפיתויים שהדיחו את ישראל בבעל פעור. ההיסטוריה כולה גדושה בדמויותיהם של אנשים שעלו על שרטון התאווה והפכו לשבר כלי, אנשים שנכנעו לייצרם ועולמם חרב עליהם. עתה, כשאחרית הימים ממשמשת ובאה, כשחסידי ה׳ ניצבים בגבולות כנען השמיימית, השטן ינסה כבעבר להכפיל את מאמציו כדי למנוע את כניסתם אל הארץ הטובה. הוא מציב את מלכודותיו לפני כל נשמה ונשמה. לא רק האנשים הפשוטים צריכים להישמר מפניו; השטן ינסה להדיח גם את רמי המעלה, את אלו המכהנים במשרות הגבוהות והקדושות ביותר. אם יצליח לגרום להם לטמא את נפשותיהם, יעלה בידו להשמיד נפשות רבות באמצעותם. והוא משתמש באותם אמצעים שבהם השתמש לפני שלושת אלפים שנה: באמצעות קשרי ידידות, שתכליתם השגת רווח חומרי, באמצעות קסמו של היופי, רדיפה אחר תענוגות, השתתפות בחגיגות ובהילולות, או הטיפה המרה, מפתה השטן את בני האדם לחלל את הדיבר השביעי.

השטן פיתה את ישראל לפריצות לפני שהדיח אותם לאלילות. אנשים שיחללו את כבוד צלם האלוהים הטבוע בהם, ויטמאו את היכלו השוכן בגופם, לא יהססו להפגין חוסר כבוד לה׳ בכל דרך שתספק את יצר ליבם השפל. התמכרות לתאוות הבשר מחלישה את הנפש ומשחיתה את הנשמה. כוחות הנפש הופכים קהים ומשותקים עקב סיפוק תאוות הבשר. אדם המשתעבד לייצרו יתקשה להבין את קדושתה של תורת ה׳, להוקיר את הכפרה, או להכיר בערכה הנעלה של הנשמה. חסד וצדקה, טוהר ואמת, יראת ה׳, כבוד ואהבה לדברים המקודשים בעיני ה׳ - כל התשוקות הנעלות והרגשות האציליים המקשרים בין שמיים לארץ - כולם כלים באש התאווה. הנשמה הופכת שחורה משחור, צחיחה ושוממה, מקום מושבן של רוחות רעות; היא הופכת ״למעון שדים ולבית כלא לכל רוח טמאה ובית כלא לכל עוף טמא ומאוס״ (ההתגלות יח:2). בריות שנבראו בצלם אלוהים מאבדות את צלמן, מידרדרות לשפל המדרגה, לדרגה של חיות פרא.

כאשר בני ישראל חברו לעובדי האלילים ונטלו חלק בחגיגותיהם ובפולחניהם, הם חיללו את תורת ה׳, והמיטו על העדה כולה את משפטי ה׳. בימינו, כשתלמידי המשיח חוברים לאנשים שאינם יראי ה׳ ונוטלים חלק בשעשועיהם, השטן מצליח להדיח אותם לחטא יותר מאשר בכל דרך אחרת. ״על כן, צאו מתוכם והברו, נאם יהוה, וטמא אל תגעי; ואני אקבל אתכם״ (השנייה אל הקורינתים ו:17, בציטוט מישעיהו נ״ב:11, 12). אלוהים דורש היום מחסידיו להיבדל מיתר העולם באורחות החיים, במנהגים, בהרגלים ובעקרונות המוסר, כשם שדרש זאת מעם ישראל בימי קדם. כאשר חסידיו ידבקו בתורתו, הם יצליחו להיבדל מן העולם. האזהרות שניתנו לעברים בנוגע להתבוללות בגויים עובדי אלילים לא היו מפורשות או ישירות יותר מאלה האוסרות היום על המשיחיים לנהוג בהתאם לדרכיהם ומנהגיהם של הכופרים, ולקבל את המגמות השולטות בקרבם. המשיח מצווה עלינו: ״אל תאהבו את העולם, אף לא את מה שבעולם. איש אם יאהב את העולם אין בו אהבת האב״ (האיגרת הראשונה ליוחנן ב:15). ״האינכם יודעים כי ידידות עם העולם היא איבה לאלוהים? לפיכך, מי שרוצה להיות ידיד לעולם הופך לאויב אלוהים״ (איגרת יעקב ד:4). תלמידי המשיח אמורים להיבדל מן החוטאים, ולהתרועע עימם רק כאשר צצה הזדמנות להטיב עימם. עלינו להתרחק ולהתנתק מאנשים המשפיעים עלינו לרעה ומרחיקים אותנו מאלוהים. כאשר אנחנו מתפללים ״ואל תביאנו לידי נסיון״, שומה עלינו להתרחק מן הפיתוי ככל האפשר.

כאשר בני ישראל חשו שאננים, מוגנים ובטוחים מפני אויביהם, הם הודחו לחטא. הם חדלו להגות בה׳ יומם ולילה, הזניחו את התפילה וטיפחו ביטחון עצמי. חיי שלווה, נוחות והתמכרות לתאוות ממוטטים את מגננות הנשמה, הופכים אותה חשופה ופותחים פתח למחשבות שפלות. מחשבות ורחשי לב שפלים אלה הם שהיו בעוכרי העם, שכן הם מוטטו את עקרונות הרוח של האדם, ומסרו את ישראל לידי השטן. בדרך זו מבקש עדיין השטן להביא לאובדן הנשמה. תהליך הכנה ממושך מתחולל בליבו של המשיחי לפני שהוא חוטא בפומבי. נפש האדם אינה מאבדת באחת את קדושתה וטוהרה ומידרדרת להשחתה, קלקול ורשע. לוקח זמן כדי להוריד את האדם שנוצר בצלם אלוהים מגדולתו, להשחיתו ולהביאו לידי מדרגה חייתית או שטנית. כאשר אנו משווים תמיד את ה׳ נגד עינינו, מתחוללת בנו תמורה. אך כאשר נביט ונהגה ברשע, ונתמכר למחשבות לא טהורות, נוכל בנקל להביא את עצמנו להתענג על חטא שבעבר תיעבנו.

השטן אינו בוחל בשום אמצעים כדי לגרום לרשע, להשחתת המידות ולהרגלים הרעים להפוך לנחלת הכול. איננו יכולים להסתובב ברחובות ערינו מבלי ששלטי חוצות המפרסמים דברי תועבה ילכדו את תשומת לבנו. בדרך זו מתחנכת הנשמה ולומדת להכיר את החטא. אורח חייהם של אנשים רשעים ושפלים מוצג לפנינו לראווה במוספי העיתונים ובכתבי העת. כל דבר העשוי לרגש ולעורר את תאוות הקוראים מוצג בהם בסיפורים מלהיבים. בני האדם שומעים וקוראים על כל כך הרבה פשע ונבזות, עד שאלה מביננו שהיו בעלי מצפון רך ורגיש, שנחרדו ונרתעו ממראות כאלה, הופכים קהים ואטומים, ומתחילים לעסוק בדברים הללו בעניין הולך וגובר, ובתשוקה שאינה יודעת שובע.

רבים מן השעשועים הפופולריים בימינו, אפילו בקרב אנשים המתיימרים להיות משיחיים, חותרים לאותה מטרה כמו שעשועיהם של עובדי האלילים. רק מעטים מהם אינם נחשבים בעיני השטן אמצעים להשחתת הנשמה ולהחרבתה. במשך דורות הצליח השטן לעורר את תאוות הצופים במחזות התיאטרון, ובתוך כך לרומם את הרשע והמידות המגונות. השטן משתמש באופרה, המעלה מחזות שובי לב ומוזיקה המהלכת קסם על שומעיה, כמו גם במחול, בנשפי תחפושות, במשחקי קלפים ובהימורים כדי למוטט את עקרונות הרוח, ולפתוח את דלת הלב להתמכרות של החושים. באמצעות כל הנאה או שעשוע, הטופחים על הגאווה, מביאים את התאווה על סיפוקה, וגורמים לאדם לשכוח את אלוהים ועניינים שברומו של הנצח - כובל השטן את הנשמה בשלשלאותיו.

״מכל משמר, נצר לבך: כי ממנו, תוצאות חיים״ - זוהי עצתו של החכם (משלי ד:23). הלב צריך להתחדש על ידי חסד ה׳, אחרת אין טעם לשאוף לחיי טהרה. מי שמנסה לטפח מידות טובות ולבנות אופי אצילי ללא חסד המשיח, בונה את ביתו על חולות נודדים. בסערות ובסופות העזות של הפיתוי הוא יתמוטט לבטח. תפילתו של דוד המלך צריכה לנבוע מליבו של כל אדם ואדם: ״לב טהור, ברא לי אלוהים; ורוח נכון, חדש בקרבי״ (תהילים נא:12). לאחר שקיבלנו את מתת השמיים, עלינו לחתור למטרה עד שנגיע לשלמות ונהיה, ״שמורים בגבורת אלוהים, בזכות אמונה, אלי ישועה העתידה להגלות בעת קץ״ (איגרת פטרוס הראשונה א:5).

עלינו לעשות מאמץ כדי לעמוד בפני הפיתוי. מאמין שאינו חפץ ליפול קורבן לתחבולות השטן חייב להגן על חושיו, שכן הם השער שדרכו מסתנן השטן לתוך הנפש; עליו להימנע מלקרוא, לראות, או לשמוע כל דבר העלול להביא אותו לידי מחשבות לא טהורות. אל לנו להתמכר לדמיון או לחלום בהקיץ, כי השטן משתמש בכך כדי להשפיע על שכלנו לרעה. כיפא השליח אומר: ״לכן חגרו מתני שכליכם, היו ערנים... אל תתנהגו לפי התאוות שהיו לכם בעבר כשהייתם חסרי דעת, אלא היו גם אתם קדושים בכל דרכיכם כמו שקדוש הוא אשר קרא אתכם״ (הראשונה לפטרוס א:13-15). שאול השליח אומר: ״כל אשר אמת, כל מה שנכבד, כלל דבר ישר, טהור, מלא נעם, כל אשר שמעו טוב, כל מעשה נעלה, וכל דבר והראוי לשבח - באלה ההגה לבבכם״ (אל הפיליפים ד:8). הדבר דורש מאיתנו לשקוד על תפילותינו ולעמוד על המשמר ללא הרף. עלינו להיעזר בהשפעה הטובה והמתמדת של רוח הקודש בקרבנו, אשר מרוממת את הנפש ומחנכת אותה להגות בדברי קדושה וטהרה. עלינו ללמוד את דבר ה׳ ולהגות בו בשקדנות. ״במה יזכה נער, את ארחו? לשמר, כדברך.״ ״בלבי, צפנתי אמרתך - למען, לא אחטא לך״ (תהילים קיט:9, 11).

חטאם של בני ישראל בבית פעור המיט על האומה את משפטי ה׳. על אף שייתכן כי העונש על חטאים דומים לא יבוא מיד, אין ספק שהחוטאים ייענשו. ״אם ישחית איש את היכל אלוהים, אלוהים ישחית אותו״ (הראשונה אל הקורינתים ג:17). הטבע גומל בעונשים נוראים על פשעים כאלה - עונשים שיוטלו במוקדם או במאוחר על כל חוטא וחוטא. חטאים אלה הם שדרדרו את דורנו לשפל המדרגה, להשחתה המוסרית החמורה הפושה בו, לגודל האומללות ולמחלות הרבות שבהן קולל העולם. בני האדם מסוגלים להסתיר את חטאיהם מפני הזולת, אך אין ספק שהם יקצרו את פרי מעלליהם בסבל, מחלה, קהות הלב והשכל או מוות. בעולם הבא, בית דין של מעלה יגזור עליהם עונשים נצחיים. ״עושי מעשים כאלה לא יירשו את מלכות האלוהים״ (אל הגלטים ה:21), אלא יושלכו עם השטן ומלאכיו הרעים לתוך ״אגם האש״, הוא ״המות השני״ (ההתגלות כ:14)

״כי נפת תטפנה, שפתי זרה; וחלק משמן חכה. ואחריתה, מרה כלענה; חדה, כחרב פיות.״ (משלי ה:4,3). ״הרחק מעליה דרכך; ואל תקרב, אל פתח ביתה. פן תתן לאחרים הודך; ושנתיך, לאכזרי. פן ישבעו זרים כחך; ועצביך, בבית נכרי ונהמת באחריתך; בכלות בשרך, ושארך״ (פס׳ 8-11). ״כי שחה אל מות ביתה... כל באיה, לא ישובון; ולא ישיגו, ארחות חיים״ (משלי ב׳:18-19).1 ״בעמקי שאול קראיה״ (משלי ט׳:18)

תורת ה׳ מוכרזת בשנית

פרק זה מבוסס על דברים ד׳ עד ו׳; כח׳

עתה הודיע אלוהים למשה כי השעה היעודה לכיבוש כנען ממשמשת ובאה; המנהיג הקשיש עמד על פסגת הר נבו, החולשת על הירדן והארץ המובטחת, וצפה בעניין רב בנחלת עמו. האם יצליח לבטל את רוע הגזירה שיצאה נגדו בשל החטא שחטא בקודש? בכוונה רבה התפלל משה לה׳ והתחנן לפניו: ״אדוני יהוה, אתה החלות להראות את עבדך, את גדלך, ואת ידך החזקה, אשר מי אל בשמים ובארץ, אשר יעשה כמעשיך וכגבוריתך. אעברה נא, ואראה את הארץ הטובה, אשר, בעבר הירדן: ההר הטוב הזה, והלבנן״ (דברים ג:24-27). אלוהים השיב למשה: ״רב לך - אל תוסף דבר אלי עוד, בדבר הזה. עלה ראש הפסגה, ושא עיניך ימה וצפנה ותימנה ומזרחה - וראה בעיניך: כי לא תעבר, את הירדן הזה״ (פס׳ 26-27).

משה קיבל על עצמו את הדין ללא תלונה או תרעומת. אך עתה חרד מאוד לעם ישראל. מי יתעניין ברווחת העם כשהוא עצמו לא יהיה עוד עימם? הוא שפך את ליבו בתפילה לפני ה׳, וביקש בעבור העם: ״יפקד יהוה, אלוהי הרוחת לכל בשר, איש, על העדה. אשר יצא לפניהם, ואשר יבא לפניהם, ואשר יוציאם, ואשר יביאם; ולא תהיה, עדת יהוה, כצאן, אשר אין להם רעה״ (במדבר כז:16, 17).

אלוהים נעתר לתפילת עבדו והשיב לו: ״קח לך את יהושע בן נון - איש, אשר רוח בו; וסמכת את ידך, עליו והעמדת אתו, לפני אלעזר הכהן, ולפני, כל העדה; וצויתה אתו, לעיניהם. ונתתה מהודך, עליו - למען ישמעו, כל עדת בני ישראל״ (פס׳ 18-20). יהושע שירת את משה מזה זמן רב; בהיותו אדם בעל חוכמה, אמונה וכשרון, נבחר לרשת את מקומו של משה כמנהיג העם.

משה סמך את ידיו על יהושע והאציל עליו מהודו. וכך, בטקס קדוש זה, הוקודש יהושע אחר כבוד למנהיג ישראל שילך בראש העם וייטול חלק בהנהגתו. דבר ה׳ אל יהושע נמסר לו מפי משה, לפני כל העדה: ״ולפני אלעזר הכהן יעמד, ושאל לו במשפט האורים לפני יהוה: על פיו יצאו ועל פיו באו, הוא וכל בני ישראל אתו - וכל העדה״ (פס׳ 21) בטרם נטש את מעמדו כמנהיג ישראל צווה משה לחזור באוזני העם על סיפור יציאת מצרים ומסעותיהם במדבר, וכן על עיקרי התורה שניתנה בסיני. בעת מתן תורה רק קומץ מן הנוכחים בקרב עדת ישראל היו בוגרים דיים כדי להבין את גודל המעמד וקדושתו. עתה, כשעמדו לעבור את הירדן ולרשת את הארץ המובטחת, שב אלוהים והציג בפניהם את חוקי תורתו, והטיל עליהם את עול קיום המצוות כתנאי לשגשוגם ולרווחתם.

משה ניצב לפני העם כדי לחזור בפניו על אזהרותיו ותוכחותיו האחרונות. מפאת גילו המתקדם שערו הלבין כליל, אך הוא ניצב זקוף קומה, ארשת פניו הפיקה חוסן, נמרצות ובריאות, ועיניו היו צלולות ובורקות. פניו נגהו באור יקרות. המעמד היה רב חשיבות. משה תיאר ברגש רב את אהבתו וחסדו של ה׳ אלוהים, שומר ישראל: ״כי שאל נא לימים ראשנים אשר היו לפניך, למן היום אשר ברא אלוהים אדם על הארץ, ולמקצה השמים, ועד קצה השמים: הנהיה, כדבר הגדול הזה, או, הנשמע כמהו? השמע עם קול אלוהים מדבר מתוך האש, כאשר שמעת אתה - ויחי? או הנסה אלוהים, לבוא לקחת לו גוי מקרב גוי, במסת באתת ובמופתים ובמלחמה וביד חזקה ובזרוע נטויה, ובמוראים גדלים, ננהל אשר עשה לכם יהוה אלוהיכם, במצרים, לעיניך? אתה הראת לדעת, כי יהוה הוא האלוהים: אין עוד, מלבדו.״

״לא מרבכם מכל העמים, חשק יהוה בכם ויבחר בכם: כי אתם המעט, מכל העמים. כי מאהבת יהוה אתכם ומשמרו את השבעה אשר נשבע לאבתיכם, הוציא יהוה אתכם, ביד חזקה; ויפדך מבית עבדים, מיד פרעה מלך מצרים. וידעת, כי יהוה אלוהיך הוא האלוהים: האל, הנאמן - שנהר הברית והחסד לאוהביו ולשמרי מצוותו, לאלף דור״ (דברים ז׳:7-9)

בני ישראל היו מוכנים לתלות במשה את האשם בתלאות ובצרות שפקדו אותם. אך עתה התפוגג חשדם כי פעל מתוך גאווה, שאפתנות או אנוכיות, והם הקשיבו לדבריו מתוך אמון מלא. משה הציג לפניהם נאמנה את המשגים שלהם ואת חטאי אבותיהם. בשל שנות הנדודים הארוכות במדבר הם הביעו לעיתים קרובות קוצר רוח ונהגו במרדנות. אך אין לזקוף את האשמה בעיכוב שחל בכיבוש כנען באלוהים, שכן הדבר ציער אותו מאוד, שכן היה מעדיף להעניק לישראל את נחלתה בארץ המובטחת מידית, ולהפגין בכך בפני כל העמים את ידו החזקה בשחרור עמו מעבדות לחיי חירות בארצם. אך בשל גאוותם וחוסר אמונתם של בני ישראל בה׳, הם לא היו מוכנים להיכנס לכנען. במצב זה לא יכלו בשום אופן לייצג את ה׳, שכן קדושתו, טובו וחסדו של ה׳ לא ניכרו באופיים. אילו נכנעו אבותיהם לצו ה׳ באמונה, קיימו את משפטיו וחוקיו והלכו בדרכיו, כבר מזמן היו יושבים בכנען כעם קדוש, טהור, משגשג ושבע רצון. למעשה, דחיית כניסתם לארץ הטובה המיטה חרפה על אלוהים וגרעה מתהילתו בעיני הגויים שסבבו את כנען.

משה, שהבין את גדולתה וערכה של תורת ה׳, הבטיח לעם כי אף אומה אחרת לא קיבלה חוקים טובים, חכמים, ישרים ורחומים יותר מאלה שניתנו לישראל; ״ראה למדתי אתכם, חקים ומשפטים, כאשר צוני, יהוה אלוהי: לעשות כן - בקרב הארץ, אשר אתם באים שמה לרעותה. ושמרתם, ועשיתם - כי היא חכמתכם ובינתכם, לעיני העמים: אשר ישמעון, את כל החקים האלה, ואמרו רק עם חכם ונבון, הגוי הגדול הזה״ (דברים ד:5-6).

משה הזכיר לעם את היום, ״אשר עמדת לפני יהוה אלוהיך בחרב״, וקרא לבני ישראל לשאול את עצמם: ״כי מי גוי וגדול, אשר לו אלוהים קרבים אליו, כיהוה אלוהינו, בכל קראנו אליו? ומי גוי גדול, אשר לו חקים ומשפטים צדיקם, ככל התורה הזאת, אשר אנוכי נתן לפניכם היום?״ היום מן הראוי להציג בפני בני האדם את אותן השאלות שהוצגו בפני ישראל. התורה והמצוות שה׳ נתן לעם ישראל הינן הומניות יותר מחוקיהן של מרבית הארצות המתורבתות. חוקי האומות משקפים את חולשותיו ותשוקותיו של הלב האנושי, שלא התחדש ברוח הקודש; אך תורת ה׳ נושאת את חותמו של אלוהים.

משה הכריז: ״ואתכם לקח יהוה, ותצא אתכם מכור הברזל ממצרים, להיות לו לעם נחלה.״ הוא תיאר בפני העם את הארץ שאליה ייכנסו במהרה וירשו אותה בתנאי שיצייתו לתורת ה׳. קרוב לוודאי שמילים אלה נגעו לליבם של בני ישראל, בייחוד מפני שנזכרו כי האיש שתיאר לפניהם בלהט את ברכותיה של הארץ הטובה והנאה, לא יזכה לרשת אותה יחד איתם.

״כי יהוה אלוהיך, מביאך אל ארץ טובה: ארץ, נחלי מים — עינת ותהמת, יצאים בבקעה ובהר. ארץ חטה ושערה, וגפן ותאנה ורמון; ארץ זית שמן, ודבש. ארץ, אשר לא במסכנת תאכל בה לחם — לא תחסר כל, בה; ארץ אשר אבניה ברזל, ומהרריה תחצב נחשת״ (דברים ח:7-9).

״כי הארץ, אשר אתה בא שמה לרשתה — לא כארץ מצרים הוא, אשר יצאתם משם: אשר תזרע את זרעך, והשקית ברגלך כגן הירק. והארץ, אשר אתם עברים שמה לרשתה — ארץ הרים, ובקעת; למטר השמים, תשתה מים. ארץ, אשר יהוה אלוהיך דרש אתה: תמיד, עיני יהוה אלוהיך בה — מרשית השנה, ועד אחרית שנה״ (דברים ח:7-9; יא:10-12).

״והיה כי יביאך יהוה אלוהיך, אל הארץ אשר נשבע לאבותיך לאברהם ליצחק וליעקב — לתת לך: ערים גדלת וטבת, אשר לא בנית. ובתים מלאים כל טוב, אשר לא מלאת, וברת חצובים אשר לא חצבת, כרמים וזיתים אשר לא נטעת ; ואכלת , ושבעת. השמר לך, פן תשכח אות יהוה.״

״השמרו לכם, פן תשכחו את ברית יהוה אלוהיכם... כי יהוה אלוהיך, אש אכלה הוא: אל, קנא.״ משה התרה בבני ישראל שאם הם יעשו את הרע בעיני ה׳: ״אבד תאבדון מהר, מעל הארץ, אשר אתם עברים את הירדן שמה לרשתה.״

לאחר שחזר באוזני העדה על עשרת הדיברות, השלים משה את כתיבת כל החוקים והמשפטים שה׳ נתן לו, וכן את תורת הקורבנות. ספר התורה שכלל את כל החוקים הללו הופקד בידי הלוויים, שהצטוו להניחו לצד ארון הברית ולנצור אותו. אך חשש כבד עדיין מילא את ליבו של המנהיג הדגול, פן ינטוש עמו את אלוהים. ברגש עז ובחלחלה הציג בפני בני ישראל את הברכות שיבואו עליהם עקב ציותם, ואת הקללות שיפקדו אותם בשל חטאיהם.

״והיה , אם שמוע תשמע בקול יהוה אלוהיך, לשמר לעשות את כל מצוותיו, אשר אנוכי מצוך היום, ברוך אתה, בעיר; וברוך אתה, בשדה. ברוך פרי בטנך ופרי אדמתך, ופרי בהמתך... ברוך טנאך, ומשארתך. ברוך אתה, בבואך; וברוך אתה, בצאתך. יתן יהוה את איביך הקמים עליך, נגפים לפניך... יצו יהוה אתך, ואת הבוכה, באסמיך, ובכל משלח ידך; וברכך - בארץ , אשר יהוה אלוהיך נותן לך.״

״והיה, ואם לא תשמע בקול יהוה אלוהיך, לשמר לעשות אות כל מצוותיו וחקתיו, אשר אנוכי מצוך היום - ובאו עליך כל הקללות האלה, והשיגוך.״ ״והיית לשמה, למשל ולשנינה בכל, העמים, ואשמר ינהגך יהוה, שמה.״

״והפיצך יהוה בכל העמים, מקצה הארץ ועד קצה הארץ; ועבדת שם אלוהים אחרים, אשר לא ידעת אתה ואבותיך - עץ ואבן. ובגוים ההם לא תרגיע, ולא יהיה מנוח לכף רגלך; ונתן יהוה לך שם לב רגז, וכליון עינים ודאבון נפש. והיו חייך, תלאים לך מנגד; ופחדת לילה ויומם, ולא תאמין בחייך. בבקר תאמר, מי יתן ערב! ובערב תאמר, מי יתן בקר! מפחד לבבך אשר תפחד, וממראה עיניך אשר תראה.״

בהשראת רוח הקודש חזה משה את עתיד האומה, ותיאר את המחזות הנוראים של כיבוש ישראל וחורבן ירושלים בידי צבאות רומי: ״ישא יהוה עליך גוי מרחק מקצה הארץ, כאשר ידאה הנשר: גוי, אשר לא תשמע לשנו. גוי, עז פנים, אשר לא ישא פנים לזקן, ונער לא יחן.״

חורבנה המוחלט של הארץ, שאירע מאות שנים מאוחר יותר, והסבל הנורא שעבר על תושבי ירושלים הנצורה בידי צבאות טיטוס, תוארו באופן חי וציורי בידי משה: ״ואכל פרי בהמתך ופרי אדמתך, עד השמדך... והצר לך בכל שעריך, עד רדת חמתיך הגבהת והבצרות, אשר אתה בטח בהן, בכל ארצך... ואכלת פרי בטנך, בשר בניך ובנתיך, אשר נתן לך, יהוה אלוהיך - במצור, ובמצוק, אשר יציק לך, איבך.״ ״הרכה בך והענגה, אשר לא נסתה כף רגלה הצג על הארץ, מהתענג, ומרך - תרע עינה באיש חיקה... ובבניה אשר תלד, כי תאכלם בחסר כל, בסתר - במצור, ובמצוק, אשר יציק לך איבך, בשעריך.״

משה חתם את דבריו במילים רבות הרושם: ״העדתי בכם היום, ואת השמים ואת הארץ - החיים והמות נתתי לפניך, הברכה והקללה; ובחרת, בחיים - למען תחיה, אתה וזרעך. לאהבה את יהוה אלוהיך, לשמע בקלו ולדבקה בו: כי הוא חייך, וארך ימיך - לשבת על האדמה אשר נשבע יהוה לאברתיך לאברהם ליצחק וליעקב, לתת להם״ (דברים ל׳:19, 20).

כדי לחקוק את האמיתות הללו על לב העם, כלל משה את הדברים האלה בשירה ולימד אותה לישראל. שירה זו לא היוותה רק תיעוד היסטורי אלא הייתה דבר נבואה. היא גוללה באוזני שומעיה את הנסים והנפלאות שעשה ה׳ לעמו, ואף חזתה את האירועים הכבירים שיתרחשו בעתיד, ואת ניצחונם הסופי של חסידי ה׳ בעת שיבתו השנייה של המשיח בעוז ובהדר. העם צווה לשנן את השירה הזאת, וללמד אותה לילדיהם ולילדי ילדיהם עד שתהיה שגורה בפיהם. הם נקראו לשיר אותה כאשר העדה תיוועד לתפילה ולהשתחוויה, וכן כשבני העם יעסקו בעבודותיהם. ההורים נדרשו לחקוק את דברי השירה הללו בליבם הרך והנוח להתרשם של ילדיהם, וזאת כדי שלא ישכחוה לעולם.

בני ישראל יועדו לנצור את תורת ה׳. לפיכך עלה הצורך לחקוק על ליבם את החשיבות הטמונה במצוותיה ובקיומן, כדי שיעבירו זאת לצאצאיהם. ה׳ ציווה בנוגע למצוותיו: ״ושננתם לבניך, ודברת בם , בשבתך בביתך ובלכתך בדרך, ובשכבך ובקומך.״ וכתבתם על מזזות ביתך, ובשעריך.״

בעתיד, כאשר ילדי ישראל ישאלו את הוריהם: ״מה העדת, והחקים והמשפטים, אשר צוה יהוה אלוהינו, אתכם?״ (דברים ו׳:20) מצווים ההורים לספר לבניהם על הנפלאות והחסדים שעשה אלוהים עם עמו: כיצד הוציא אותם ביד חזקה מעבדות לחירות כדי לתת להם את תורתו, ולהכריז באוזניהם: ״ויצונו יהוה, לעשות את כל החקים האלה, ליראה, את יהוה אלוהינו - לטוב לנו כל הימים, לחיתנו כהיום הזה. וצדקה, תהיה לנו: כי נשמר לעשות את כל המצוה הזאת, לפני יהוה אלוהינו - כאשר צונו.״

מות משה

פרק זה מבוסס על דברים לא׳ עד לד׳

אלוהים נהג בעמו באהבה ובחסד אך גם בצדק ובמשפט. במרוצת הדורות נתן ה׳ לישראל הוכחה חותכת לצדק המוחלט ונטול הפניות שלו, ועם זאת הרעיף עליו ברכות רבות. אהבתו וחסדו כלפי ישראל תוארו בחן רב: ״כנשר יעיר קנו, על גוזליו ירחף; יפרש כנפיו יקחהו, ישאהו על אברתו. יהוה, בדד ינחנו״ (דברים לב:11, 12). עם זאת, עונש חמור ומידי פקד את בני ישראל בשל חטאיהם.

אהבתו האינסופית של אלוהים התבטאה במתת שהעניק לעולם: בנו יחידו, שבא לעולם כדי לגאול את האנושות האובדת, וכדי לגלות לנו את אופיו של אבינו שבשמיים. במגעיו עם בני האדם נהג המשיח בעדינות, בחסד וברחמים אלוהיים. עם זאת, הוא הכריז: ״עד אשר יעברו השמים והארץ אף יוד אחת או תג אחד לא יעברו מן התורה״ (מתי ה:18). קולו של המשיח, המפציר באהבה ובאורך רוח בחוטא לבוא אליו ולמצוא מחילה ושלום, יצווה ביום בדין על כל מי שמאסו בחסדו: ״סורו ממני עושי רשע!״ אלוהים מוצג בכתבי הקודש כאב רחום וחנון, אך גם כשופט צדיק. על אף שאלוהים שש להרעיף את חסדו על בני האדם ולמחול על ״עון ופשע וחטאה״, הוא אינו פוטר את אלה שלא חזרו בתשובה, ככתוב: ״ונקה, לא ינקה״ (שמות לד:7).

מלך מלכי המלכים הכריז כי משה לא ינהיג את ישראל אל הארץ הטובה, וכל תחנוניו של עבד ה׳ לא הועילו כדי לשנות את גזר דינו. משה ידע כי הגיע שעתו למות. עם זאת, אף לא לרגע לא חדל לדאוג לישראל. הוא שקד על הכנת העדה לקראת כניסתה אל הארץ המובטחת. בצו ה׳ התייצבו משה ויהושע באוהל מועד, ועמוד הענן בא ונח על פתחו. כאן הופקד העם ברוב טקס לידי יהושע. פועלו של משה כמנהיג ישראל תם ונשלם. בדאגתו הרבה לעמו שכח משה את צערו שלו. בנוכחות קהל רב דיבר משה אל יהושע, יורשו, בשם ה׳, ומסר לו את דברי העידוד והחיזוק הבאים: ״חזק ואמץ - כי אתה תביא את בני ישראל, אל הארץ אשר נשבעתי להם; ואנוכי, אהיה עמך.״ עתה פנה אל זקני וקציני העם וציווה עליהם לדבוק במצוות שנתן להם מאת ה׳.

כאשר בני ישראל הביטו במנהיג הקשיש, שבמהרה יילקח מהם, הם נזכרו בהערכה רבה ביחסו הרך והאבהי כלפיהם, בעצותיו הנבונות ובפועלו הבלתי נלאה בעבורם. לעיתים קרובות, כשמשפטי ה׳ הצודקים פקדו אותם בשל חטאיהם, משה התפלל ועתר בעדם, ואלוהים נעתר לתפילותיו וחס על חייהם! חרטה עזה מילאה את ליבם ויגונם הלך והתעצם. הם נזכרו בצער כי דרכם הנלוזה היא שגרמה למשה לבצע את החטא שהמיט עליו דין מוות.

הסתלקותו של המנהיג האהוב תשמש לישראל לקח מר ונוקב בהרבה מכל לקח אחר שהיו מפיקים אילו המשיך משה לחיות בקרבם ולמלא את שליחותו. אלוהים חפץ לגרום לעם להבין כי מוטב שלא יקשו על חייו של המנהיג הבא, כשם שנהגו במקרה של משה. אלוהים מדבר אל חסידיו באמצעות הברכות שהוא מרעיף עליהם; אך כאשר ברכותיו אינן זוכות להערכה, הוא מבטל אותן, וזאת כדי שחסידיו ייווכחו בחטאיהם וישובו אליו בכל ליבם.

בעצם היום הזה צווה משה בידי ה׳: ״עלה אל... הר נבו... וראה את ארץ כנען, אשר אני נתן לבני ישראל לאחזה. ומת, בהר אשר אתה עלה שמה, והאסף, אל עמיך.״ משה עזב לעיתים קרובות במצוות ה׳ את המחנה כדי להתייחד עם אלוהים; אך עתה הוא נדרש לעזוב את המחנה ולצאת לדרך חדשה ונעלמה. עליו להפקיד את חייו בידי בוראו. משה ידע כי נגזר עליו למות לבד; איש מידידיו לא יוכל להילוות אליו בשעותיו האחרונות. הצעד שעמד ליטול היה מסתורי ונורא הוד, וליבו צנח בקרבו. הנתק מעמו האהוב, העם שאליו התמסר והקדיש את חייו, היה המבחן הקשה ביותר שבו עמד. אך היה עליו לבטוח באלוהים, והוא הפקיד את חייו באמונה שלמה בידי אלוהים האוהב ורב החסד.

בפעם האחרונה ניצב משה בקרב עמו. רוח הקודש שבה ונחה עליו. בשפה מליצית ונרגשת הרעיף משה ברכה על כל אחד ואחד משבטי ישראל, וחתם את דבריו בברכה על ישראל כולה:

״אין כאל, ישרון: רכב שמים בעזרך, ובגאותו שחקים.
מעני אלהי קדם, ומתחת זרעת עולם; ויגרש מפניך אויב, ויאמר
השמד.
וישכן ישראל בטח בדד עין יעקב, אל ארץ דגן ותירוש; אף שמיו,
יערפו טל.
אשריך ישראל: מי כמוך, עם נושע ביהוה, מגן עזרך״

(דברים לג:29-26)

עתה עזב משה את העדה והעפיל לבד ובדממה אל ראש ההר, אל ״אל הר נבו, ראש הפסגה״. על ראש הפסגה הבודדה ניצב משה והביט בעיניים צלולות בנוף שנגלה לפניו. באופק המערבי נשק הים התכול לשמיים, בצפון התנשא הר החרמון אל על, במזרח השתרעו ערבות מואב, ומאחוריהן שכן חבל הבשן, בו נחלו בני ישראל ניצחון; הרחק בדרום השתרע מדבר נדודיהם הארוכים של בני ישראל.

בבדידותו סקר משה את חייו גדושי התהפוכות, הקשיים והתלאות, מן היום שבו נטש את חיי הנוחות, הפאר והכבוד בחצר המלכות במצרים ואת כס המלכות שעתיד היה לרשת. הוא עשה זאת רק כדי לקשור את גורלו בגורל עמו הנבחר של אלוהים. הוא נזכר באותן שנים ארוכות במדבר שבמהלכן רעה את צאן יתרו, בהתגלות של מלאך ה׳ בסנה הבוער, ובייעוד שהטיל עליו האל: לגאול את ישראל. עתה שב וחזה בעיני רוחו בנסים ובמופתים הכבירים שחוללה גבורת ה׳ בעבור העם הנבחר, ובאורך רוחו וחסדו הרב של אלוהים במרוצת שנות נדודיהם ומרדנותם של בני ישראל. למרות כל הנסים, הנפלאות והגבורות שאלוהים חולל בעבורם, ולמרות כל תפילותיו ומאמציו של משה בעבורם, רק שני אנשים מקרב המבוגרים במחנה ישראל העצום שיצא ממצרים, נמצאו נאמנים דיים בעיני ה׳ כדי להתיר להם להיכנס לארץ המובטחת. כאשר סקר משה את חייו ואת פרי עמלו, את התלאות, הקשיים, המבחנים והקורבנות שהקריב, נראה לו שהללו היו כמעט חסרי ערך.

עם זאת, משה לא הצטער על המשא הכבד שנשא. הוא ידע כי פועלו ושליחותו הוטלו עליו מאת ה׳. כאשר נקרא לראשונה להנהיג את ישראל ולהוציאו מעבדות לחירות, ניסה להתחמק מן האחריות שהוטלה עליו; אך מרגע שנטל על עצמו את התפקיד,לאהניחאתהמשאולולרגע.אפילוכשאלוהיםהציעלפטוראותומתפקידו ולהשמיד את ישראל המורדת, הוא סירב להצעה בתוקף. על אף שהמבחנים שעמד בהם היו קשים מנשוא, אלוהים הטה עליו את חסדו בדרכים מיוחדות; בשנות הנדודים במדבר הוא זכה לחזות בהתגלות גבורת ה׳ וכבודו ובהפגנת אהבת אלוהים לעמו, וכל אלה העשירו את חייו. הוא חש כי נטל את הבחירה הנכונה כאשר בחר לסבול עם עם ה׳, במקום ליהנות לזמן מה מתענוגות העולם הזה.

כאשר סקר משה את חייו כמנהיג העם הנבחר, הוא שם לב למעשה שגוי אחד שהטיל כתם על עברו. הוא חש כי אילו יכול היה למחוק את החטא הזה, לא היה נרתע מן המוות. עתה הוא קיבל את ההבטחה כי חרטה ואמונה בקורבן השה המובטח [המשיח], הם כל מה שאלוהים דורש. משה שב והתוודה על חטאו, והתחנן למחילה בשם ישוע המשיח.

עתה זכה משה לחזות בכל נופי הארץ המובטחת. כל חבל ארץ נפרש לנגד עיניו,

לא במעורפל אלא מקרוב, בצורה ברורה ומוחשית, והמראות הנאים הרחיבו את דעתו. הנוף שנגלה לפניו לא היה כפי שהוא נראה אז, אלא כפי שייראה בעתיד, כאשר ישראל תנחל את הארץ המובטחת וברכת ה׳ תנוח עליה. כפי הנראה חזה משה בגן העדן השני. היו שם הרים עטויים בארזי הלבנון, גבעות כסופות עטורות במטעי זיתים ומבושמות בניחוח פרי הגפן שעלה מן הכרמים, ערבות רחבות ידיים, מדושאות ומנוקדות בפרחים, עשירות בצמחייה ובעצי פרי. כאן מלבלבים עצי התמר היפהפיים, שם מתנועעים ברוח שיבולי החיטה והשעורה הזהובות. כאן רוחשים עמקים שטופי שמש בצלילי מעיינות מפכים וברננת ציפורים, ושם ערים נאות, על גניהן המטופחים ואגמיהן שופעי המים, ״כי שפע ימים יינקו״, ובמרחק רועים עדרי הצאן במדרונות ההרים, והדבורים נוצרות את אוצרותיהן בנקיקי הסלעים - זו הייתה הארץ שאותה תיאר משה באוזני ישראל בהשראת רוח הקודש: ״מברכת יהוה ארצו, ממגד שמים מטל... וממגד, תבואת שמש... ומראש, הררי קדם; וממגד, גבעות עולם. וממגד, ארץ ומלאה.״

משה ראה את העם הנבחר יושב בכנען, כשכל אחד ואחד משבטי ישראל יושב בנחלתו. הוא חזה בתולדות בני ישראל לאחר התיישבותם בארץ המובטחת, והסיפור הארוך והעגום על כפירתם והעונש שנגזר עליהם גולל לפניו. הוא ראה כיצד גלו בני ישראל מארצם בשל חטאיהם ונפוצו בקרב הגויים עובדי האלילים, הוא חזה בהסתלקות השכינה מישראל, בעריה היפות שחרבו והפכו שוממות, ובתושביה שגלו לארצות הניכר. הוא חזה בבני ישראל שבים אל ארץ אבותיהם, אך זו נכבשת בידי רומי.

הוא זכה להביט קדימה ולצפות בעתיד. הוא חזה בביאת המשיח הראשונה: הוא ראה את לידת ישוע בבית לחם, הוא שמע את צבאות המלאכים פורצים בשיר הלל, משבחים ואומרים: ״כבוד לאלוהים במרומים, ובארץ שלום.״ הוא חזה בכוכב שדרך ברקיע והנחה את שלושת חכמי המזרח בדרכם אל ישוע. אור גדול זרח והציף אותו כאשר נזכר במילות הנבואה: ״דרך כוכב מיעקב, וקם שבט מישראל״ (במדבר כד:17). הוא חזה בחייו הצנועים של ישוע בנצרת, בשירות החסד, האהבה והריפוי שלו בקרב העם, בדחייתו בידי האומה הגאה וחסרת האמונה. מופתע, הקשיב לדברי האנשים שהתפארו והתהדרו בתורה ה׳, אך בזו למשיח ומאסו בו - הוא שבידו ניתנה התורה לישראל. הוא חזה בישוע על הר הזיתים, שטוף דמעות בשעת פרידתו מירושלים, עירו האהובה. כאשר חזה משה בדחייתו הסופית של המשיח בידי העם שזכה לברכות גדולות כל כך מן השמיים, העם שבעבורו עמל, התפלל והקריב רבות, ואפילו הסכים ששמו יימחה מספר החיים, וכאשר שמע את המילים הנוראות שישוע הגה: ״הנה ביתכם ינטש לכם״ (מתי כג:38), נשבר ליבו מצער ודמעות צורבות זלגו מעיניו מתוך השתתפות ביגונו העז של בן האלוהים.

הוא עקב אחר המושיע שפסע לגת שמנים, וחזה בייסורים וביגון שדקרו את לב המשיח בגן, ואז חזה בבגידה, בלעג, בהצלפות, ובעינויים - בצליבתו של המשיח. משה ידע שכשם שהוא עצמו נשא את נחש הנחושת על נס במדבר, כך חייב בן האלוהים להינשא מעלה, כדי שכל מי שיאמין בו ״לא יאבד... אלא ינחל חיי עולם״ (יוחנן ג:16). צער, זעם ואימה מילאו את ליבו של משה כאשר ראה את הצביעות ושנאת החינם שגילתה ישראל כלפי גואלה, מלאך ה׳ שהלך לפני אבות האומה והנחה את דרכם. הוא שמע את זעקת הייסורים של המשיח: ״אלי, אלי, למה עזבתני?״ (מרקוס טו:34). הוא חזה בגווייתו של ישוע, מוטלת בקבר החדש שחצב יוסף. נראה כי חשכה נוראה וייאוש קודר אפפו את העולם כולו. אך כאשר שב ונשא את עיניו, חזה בשיבתו של המשיח אל העולם כמנצח, בירידתו מן השמיים בלוויית רבבות מלאכים הסוגדים לו, ובתוך כך הוא מוביל המון רב של שבויים. הוא ראה את שערי השמיים נפתחים לרווחה כדי לקבל את המשיח, ואת צבאות השמיים מריעים בשירי ניצחון לקראת מצביאם. שם נגלה למשה כי הוא עצמו ישרת את המושיע, ויפתח לפניו את שערי הנצח. כאשר הביט משה במחזה קרנו פניו באור יקרות. כמה פעוטים נראו עתה הקשיים שניצבו בדרכו והקורבנות שהקריב בחייו בהשוואה לאלו של בן האלוהים! כמה קל היה משאו וכמה פעוטה הייתה צרתו לעומת ״כבוד עולמים גדול ורב עד מאד״ (השנייה אל הקורינתים ד:17). הוא שש על כך שזכה ליטול חלק, גם אם זעום, בסבלות המשיח.

משה חזה בתלמידי ישוע היוצאים לבשר את בשורתו ברחבי תבל. הוא ראה שעל אף שישראל, שנולדה ״לפי הבשר״, כשלה במילוי הייעוד הנשגב שה׳ נתן לה (שכן בשל חוסר אמונתה לא הפכה לאור העולם), ואף בזה לחסד ה׳ והפסידה את הברכות שנועדו לעם הנבחר - אלוהים לא השליך מעל פניו את זרע ישראל; המטרות הנשגבות שה׳ תכנן להגשים באמצעות ישראל, תתגשמנה. כל בני האדם שיהפכו בני אמונה באמצעות המשיח, ייחשבו כבני אברהם וינחלו את הבטחות הברית; בדומה לאברהם, הם נקראים לנצור את תורת ה׳ ובשורת בנו ולבשרם לעולם. משה חזה באורה של הבשורה הזורח מתלמידי ישוע אל ״ההלכים בחשך... ישבי בארץ צלמות״ (מתי ד:16) ובאלפים מקרב הגויים מתקבצים לאורה היוקד. הוא חזה בצמיחתה ובשגשוגה של ישראל, ושש על כך.

עתה חלף מחזה אחר נגד עיניו. הוא חזה בשטן המדיח את ישראל למאוס במשיח, שעה שהם מתיימרים לכבד את תורת ה׳. הוא חזה בעולם הנוצרי הולך שולל אחר הטעייה דומה: מואס בתורת ה׳ אך מתיימר לקבל את המשיח. הוא שמע את הכוהנים הגדולים וזקני העם זועקים בחמת זעם ובטירוף: ״שיצלב!״ ״שיצלב!״ הוא שמע את מורי הנצרות זועקים: ״חסל סדר תורה!״ הוא ראה את השבת מחוללת, נרמסת ברגל גסה, ונחגגת במועד אחר שלא נקבע ולא קודש בידי ה׳. משה שב ונמלא השתוממות ואימה. כיצד יכולים תלמידי המשיח למאוס בתורה שניתנה מפי המשיח על הר סיני? כיצד יכולים יראי ה׳ להשליך את התורה, אשר היא התשתית לריבונותו של אלוהים בשמיים ובארץ? משה שש לראות את תורת ה׳ זוכה לכבוד ולשבח בקרב קומץ של יראי ה׳. הוא חזה בעימות הגדול האחרון, שהתחולל בין הכוחות הארציים לבין יראי ה׳ המקיימים את מצוות התורה, שאותם ביקשו להשמיד. הוא צפה קדימה וחזה ביראי ה׳ מסתתרים ביום הדין. הוא שמע את קולו הרועם של ה׳, יוצא מהיכלו השמיימי ומזעזע את מוסדות הארץ והשמיים, וכורת ברית שלום עם שומרי תורתו. הוא חזה בביאתו השנייה של המשיח בכבוד ובהדר, בצדיקים המתים הקמים לתחייה לחיי נצח, ובקדושים החיים הנלקחים השמיימה מבלי שטעמו מוות. הוא ראה את כולם עולים יחדיו השמיימה, מרננים ומשבחים את ה׳ וששים על עיר האלוהים.

מחזה נוסף נגלה לעיניו. הוא חזה בארץ, חופשייה מן הקללה, נאה וברה יותר מן הארץ המובטחת שנפרשה לפניו. חטא לא ישרור בה ולמוות לא תהיה דריסת רגל בה. כאן יקבעו האומות הנושעות את מושבן הנצחי. בשמחה בל תתואר צפה משה במחזה הנשגב - בהתגשמותה של גאולה מפוארת ונפלאה יותר מכל מה שייחל מעודו. עתה, כשנדודיה של ישראל הפכו נחלת העבר לנצח נצחים, נכנסה ישראל לבסוף אל הארץ הטובה והנאה.

המחזה שב ונמוג, ועיניו של משה נחו על ארץ כנען שנפרשה נגד עיניו במרחק. ואז, כלוחם עייף ושבע תלאות שכב משה לנוח. ״וימת שם משה עבד יהוה, בארץ מואב, על פי יהוה. ויקבר אתו בגי בארץ מואב, מול בית פעור; ולא ידע איש את קברתו, עד היום הזה.״ רבים מבני העם שסירבו להקשיב בקולו של משה היו עלולים להפוך את קיברו למקום עלייה לרגל ולמרכז פולחן אלילי, אילו ידעו את מקום קבורתו. הם היו משתטחים על הקבר וסוגדים לגופה, ובדרך זו היו חוטאים באלילות. מסיבה זו, מקום קיברו לא נודע מעולם. מלאכי ה׳ הם שקברו את גופת עבדו הנאמן של ה׳, וניצבו ליד הקבר הבודד כדי להשגיח עליו.

״ולא קם נביא עוד בישראל, כמשה, אשר ידעו יהוה, פנים אל פנים. לכל האתת והמופתים, אשר שלחו יהוה, לעשות, בארץ מצרים, לפרעה ולכל עבדיו, ולכל ארצו. ולכל היד החזקה, ולכל המורא הגדול, אשר עשה משה, לעיני כל ישראל.״

אילו חייו של משה לא הוכתמו באותו חטא אחד ויחיד, (כאשר הוציא מים מן הסלע בקודש אך לא נתן לאלוהים את הכבוד והתהילה), הוא היה נכנס אל הארץ המובטחת, ובבוא שעתו היה נלקח השמיימה בלי לטעום את טעם המוות. אך לאחר שמשה מת, הוא לא עמד להישאר זמן רב בקבר. המשיח בכבודו ובעצמו, בלוויית המלאכים שקברו את משה, ירדו מן השמיים כדי להעיר את הקדוש משנתו. השטן צהל על כך שהצליח לגרום למשה לחטוא נגד ה׳, ולפיכך לטעום את טעם המוות. אויבנו הגדול הכריז כי הדין שחרץ אלוהים על האדם: ״כי עפר אתה, ואל עפר תשוב״ (בראשית ג:19), הוא שהעניק לו חזקה על המתים. כוחו של המוות טרם נשבר, והשטן הכריז כי כל ישני העפר שבויים בידו לנצח ולא ישוחררו לעולם מכלאו האפל.

לראשונה עמד המשיח להקים לתחייה את המתים. כאשר שר החיים והמלאכים הנוגהים אור קרבו אל הקבר, השטן נדרך, שכן חשש לאבד את ריבונותו על המתים. בחברת מלאכיו הרעים ניצב השטן כדי להדוף את הפולשים מן האזור שלטענתו היה שייך לו. הוא התפאר בכך שמשה, עבד ה׳, היה עתה האסיר שלו. הוא הכריז כי אפילו משה כשל בשמירת התורה; שהוא גזל את התהילה המגיעה לאלוהים ולקח אותה לעצמו - אותו החטא בדיוק שגרם לגירושו של השטן מהשמיים - וכי בשל חטאו נתון עתה משה תחת שליטתו. ראש הבוגדים שב וחזר על הטענות שהעלה בשמיים נגד שלטון האלוהים, וכן שב והתלונן על חוסר הצדק שה׳ נוהג בו כלפיו.

המשיח לא פתח בעימות עם השטן. יכול היה לטעון נגדו על פועלו האכזר בשמיים, כאשר הוליך שולל רבים מתושבי השמיים והביא לאובדנם. יכול היה להצביע על השקרים שאמר לאדם ולחווה בגן עדן, שגרמו להם לחטוא והמיטו דין מוות על האנושות. יכול היה להזכיר לו כי הוא זה שהדיח את ישראל לשוב ולהתלונן נגד ה׳ ולשוב ולמרוד בו, עד שסבלנותו הרבה של משה המותש פקעה, וברגע לא זהיר בו לא עמד על המשמר, הצליח השטן להדיח אותו לחטא שהמיט עליו גזר דין מוות. אך המשיח לא אמר דבר זולת: ״יגער יהוה בך״, ובדרך זו מסר לאביו שבשמיים את הטיפול בו (איגרת יהודה, פס׳ 9). המשיח לא התעמת עם אויבו, אותו מלאך שירד מגדולתו, אלא החל מיד לשבור את כוחו של שר המוות בכך שהקים את המתים לתחייה. כאן נמצאה ההוכחה לעליונותו של בן האלוהים, שנבצר מן השטן להפריך אותה. מכאן ואילך הפכה תחיית המתים ודאית לנצח נצחים. השטן נבזז ושללו נלקח מידו; הצדיקים המתים יקומו לתחייה ויחיו לנצח.

בשל חטאו ניתן משה תחת שליטת השטן. במו ידיו המיט על עצמו את גזר דינו והפך שבוי בידיו של שר המוות. אך עתה הוקם משה לחיי נצח בזכות שמו של הגואל בו האמין ודבק. משה יצא מן הקבר עטור ומפואר בכבוד ה׳ ועלה עם מושיעו אל עיר האלוהים.

מעולם, עד ליום שבו הועלה קורבן המשיח, לא הופגנו חסדו וצדקו של אלוהים בצורה בולטת יותר מאשר במגעיו של ה׳ עם משה. אלוהים מנע ממשה את הכניסה לכנען כדי ללמד אותנו לקח שאסור שיישכח לעולם: שהוא דורש מאיתנו ציות מוחלט, וכי עלינו להישמר פן נגזול את התהילה והכבוד המגיעים לו. אלוהים לא יכול היה להיענות לתפילתו של משה, שביקש ליטול חלק בנחלת ישראל, אך הוא לא שכח ולא נטש את עבדו. מאלוהי השמיים לא נעלם סבלו של משה; הוא שם לב למסירות ולצייתנות שאפיינו את שירותו של משה בשנים הארוכות של המאבקים והמבחנים שעברו עליו. על ראש הפסגה קרא הקדוש ברוך הוא למשה לנחול נחלה נעלה ונשגבת לאין ערוך מכנען השוכנת עלי אדמות.

על ההר שבו השתנה ישוע לעיני תלמידיו [הוא לבש הדר, פניו זהרו כשמש ובגדיו הלבינו כאור], נכח משה בחברת אליהו הנביא, שעלה השמיימה בסערה. הם נשלחו מן השמיים כדי להיות נושאי האור וההדר שהעניק האב לבנו. תפילת משה שנהגתה דורות רבים לפני אירוע זה התגשמה סוף סוף. משה ניצב על ״הר גבוה״ (מתי יז:1) בתוך נחלת עמו, ומסר לתלמידי ישוע עדות על המשיח אשר הגשים את ההבטחות שניתנו לישראל. זו הייתה התמונה האחרונה שנגלתה לעיניו של האדם שזכה לכבוד רב כל כך בשמיים.

משה, שגאל את ישראל והוציא אותה מעבדות לחירות, היה מעין משיח. הוא עצמו אמר לבני ישראל: ״נביא מקרבך מאחיך כמני, יקים לך יהוה אלוהיך: אליו, תשמעון!״ (דברים יח:15). אלוהים ראה לנכון לחנך את משה למשמעת ולצרוף אותו בכור הייסורים והעוני, כדי להכין אותו להנהגת צבאות ישראל אל הארץ המובטחת, אל כנען. לנושעים שיעלו אל כנען השמיימית, יש מצביא שלא נזקק להכשרה מידי בשר ודם לקראת ביצוע משימתו בתור מנהיג אלוהי; עם זאת הוא הושלם ״על ידי סבל״, ״כי מאחר שהוא עצמו סבל כאשר התנסה, הוא יכול לעזר לאלה אשר נתונים בנסיון״ (אל העברים ב:10, 18). ישוע המשיח גואלנו לא גילה שום חולשת אנוש, ולא היו בו דופי או מגרעת. על אף שהיה חף מפשע, הוא מת, וזאת כדי לזכות אותנו בכניסה לארץ המובטחת.

״משה אמנם היה נאמן בכל ביתו, כעבד, לשם עדות על הדברים
אשר היו עתידים להאמר, אבל המשיח הוא כבן על ביתו; ואנחנו
ביתו, אם נחזיק עד קץ בבטחון ובתקוה שאנו מתהללים בה״

(אל העברים ג:5, 6)

חציית הירדן

פרק זה מבוסס על יהושע א׳ עד ה׳:12

בני ישראל ביכו מרות את אובדן משה, מנהיגם. הם התאבלו עליו במשך שלושים ימים, וערכו טקסים מיוחדים לזכרו. עד שלא נלקח מקרבם, הם לא העריכו כיאות את אמונתו החזקה, עצותיו הנבונות, ואת אהבתו וחמלתו כלפיהם.

עתה הם נזכרו מתוך הערכה עמוקה ומחודשת בלקחים החשובים שלימד אותם. משה מת, אבל השפעתו לא הסתלקה מן העולם. הוא ימשיך להשפיע עמוקות על לבבות בני עמו. הם ינצרו לעד את זכר האיש הקדוש שהקדיש את חייו לזולת, שעיצב את חייהם באמצעות המופת שלו, אפילו את חיי האנשים שלא שמעו בקולו. כפי שאורה של השמש השוקעת מאיר את ראשי ההרים זמן רב לאחר השקיעה, כך גם פעליו של צדיק קדוש ודגול מפיצים את אורם המיטיב הרבה לאחר הסתלקותו מן העולם. מעשיו, דבריו, פועלו והמופת שלו ישרדו לנצח. ״כי לעולם לא ימוט; לזכר עולם, יהיה צדיק.״ (תהילים קי״ב , ו׳).

בשעה שבני ישראל נמלאו צער על אובדן מנהיגם הדגול, הם ידעו כי לא נותרו לבדם. עמוד הענן נח על המשכן בשעות היום ועמוד האש בשעות הלילה, אות לשכינת ה׳ שתמשיך לסייע בידם ולהדריכם, אם ילכו בדרכי אלוהים ויצייתו למצוותיו.

יהושוע היה עכשיו המנהיג הרשמי של ישראל. בני העם הכירו אותו בעיקר כלוחם העשוי ללא חת. לכישוריו ולמעלותיו נודעה חשיבות מיוחדת בשלב זה בתולדות עמו. אמיץ לב, נחוש, זריז, ישר, איתן באמונתו, פועל ללא לאות בעבור אנשיו, ומעל לכל בעל אמונה חזקה באלוהים - זה היה אופיו של האיש שנבחר בידי ה׳ להנהיג את צבאות ישראל אל הארץ המובטחת. במהלך נדודיהם במדבר שימש יהושע כמשנה למשה, ובדרכו השקטה והמסורה הפגין את אופיו החזק ואת יציבותו כאשר אנשים אחרים בקרב העם היססו, ואת דבקותו באמת, אפילו נוכח סכנה. כל התכונות הללו העידו על כשירותו לרשת את משה כמנהיג ישראל, אפילו לפני שאלוהים קרא לו לתפקיד זה.

חשש רב וחוסר ביטחון מילאו את לבו של יהושע נוכח המלאכה הקשה שעמדה לפניו, אך חששותיו התפוגגו כששמע את הבטחת אלוהים: ״כאשר היתי עם משה אהיה עמך, לא ארפך ולא אעזבך... כי אתה, תנחיל את העם הזה, את הארץ, אשר נשבעתי לאבותם לתת להם.״ ״כל מקום, אשר תדרך כף רגלכם בו - לכם נתתיו: כאשר דברתי, אל משה.״ מהרי הלבנון שבצפון הרחוק ועד חופי הים התיכון שבמערב וגדות הפרת שבמזרח - כאן תשתרע נחלת ישראל.

בתום הבטחתו ציווה אלוהים על יהושע: ״רק חזק ואמץ מאד, לשמר לעשות ככל התורה -אשר צוך משה עבדי.״ בנוסף, ציווה עליו: ״לא ימוש ספר התורה הזה מפיך, והגית בו יומם ולילה;״ אל תסור ממנו ימין ושמאול״; ״כי אז תצליח את דרכך, ואז תשכיל.״ בני ישראל חנו עדיין בעבר הירדן המזרחי. נהר הירדן היה המכשול הראשון בדרכם לכיבוש כנען. הצו הראשון שניתן ליהושוע היה: ״קום עבר את הירדן הזה, אתה וכל העם הזה, אל הארץ, אשר אנוכי נתן להם לבני ישראל.״ לא ניתנה שום הוראה לגבי חציית הירדן. אך יהושוע ידע בוודאות כי יהיו אשר יהיו מצוות האלוהים, ה׳ יסלול לעמו דרך לשם ביצוען. חמוש באמונה איתנה זו החל המנהיג האמיץ בהכנותיו לקראת היציאה לדרך.

מול מחנה ישראל, לא רחוק מנהר הירדן, שכנה יריחו, עיר גדולה ומבוצרת. יריחו הייתה למעשה השער לכיבוש הארץ כולה, והיא ניצבה כמכשול עצום להצלחתם של בני ישראל בכיבוש כנען. לפיכך, יהושע שלח שני מרגלים שיבקרו ביריחו ויבחנו מקרוב את גודל אוכלוסייתה, משאביה, עוצמתה הצבאית וחוזק ביצוריה. תושבי העיר אחוזי אימה וחשדניים עמדו תמיד על המשמר, ושני המרגלים שהגיעו לעיר נמצאו בסכנה גדולה. אך רחב, תושבת העיר, סייעה להם והצילה את חייהם תוך סיכון חייה שלה. בתמורה לעזרתה הבטיחו המרגלים להגן עליה ועל בני ביתה בעת כיבוש העיר.

המרגלים שבו בשלום למחנה ישראל ובפיהם הבשורות הטובות: ״נתן יהוה בידנו את כל הארץ; וגם נמגו כל ישבי הארץ, מפנינו.״ מדבריה של רחב נודע להם כי תושבי יריחו חוששים מפני ישראל. היא אמרה להם: ״ידעתי, כי נתן יהוה לכם את הארץ... כי שמענו, את אשר הוביש יהוה את מי ים סוף מפניכם, בצאתכם, ממצרים; ואשר עשיתם לשני מלכי האמרי אשר בעבר הירדן, לסיחן ולעוג - אשר החרמתם, אותם. ונשמע וימס לבבנו, ולא קמה עוד רוח באיש מפניכם: כי, יהוה אלוהיכם הוא אלוהים בשמים ממעל, ועל הארץ מתחת.״ בני ישראל צוו להתכונן לקראת כיבוש יריחו. העם נדרש להכין מלאי של מזון לשלושה ימים, והצבא נדרש לערוך את כל ההכנות לקרב. הכול חיזקו את ידי מנהיגם, ואיששו את נאמנותם ותמיכתם בו: ״כל אשר צויתנו נעשה, ואל כל אשר תשלחנו נלך. ככל אשר שמענו אל משה, כן נשמע אליך: רק יהיה יהוה אלוהיך, עמך, כאשר היה, עם משה.״

כאשר בני ישראל עזבו את שיטים והתקדמו לעבר הירדן, הכול ידעו שללא עזרת אלוהים לא יצליחו לעבור את הירדן. בעונה זו של השנה, עונת האביב, הפשירו השלגים בהרי הצפון, הנהר עלה על גדותיו ואי אפשר היה לחצות אותו במעברות הירדן. אלוהים חפץ שבני ישראל יחצו את הירדן בדרך נס. בצו ה׳ הורה יהושע לבני העם להתקודש לפני חציית הירדן. עליהם לחדול מחטאיהם, לחזור בתשובה ולהיטהר מכל טומאת הגוף והנפש. הוא אמר להם: ״התקדשו: כי מחר, יעשה יהוה בקרבכם - נפלאות.״ ארון הברית, האות לשכינת ה׳, ילך בראש צבאות ישראל. כאשר בני ישראל יבחינו שארון הברית נלקח ממקומו בלב המחנה ונישא בידי הכוהנים לעבר הנהר, עליהם לקום וללכת בעקבותיו: ״ואתם, תסעו ממקומכם, והלכתם, אחריו.״ עתה הבהיר אלוהים בפרוטרוט באוזני יהושע כיצד יחצו את הירדן, ויהושע הכריז בפני העם: ״בזאת תדעון, כי אל חי בקרבכם; והורש יוריש מפניכם את הכנעני ... הנה ארון הברית, אדון כל הארץ, עבר לפניכם, בירדן.״

בשעה היעודה החל העם לנוע קדימה. ארון ה׳ שנישא על כתפי הכוהנים, הנחה את המחנה. העם נדרש להתרחק מארון ה׳ ולצעוד במרחק של כאלף מטרים ממנו. הכול צפו בעניין רב בכוהנים הנושאים את ארון הקודש ומתקדמים צעד אחר צעד אל עבר הנהר הגועש והשוצף, עד שרגלי הכוהנים טבלו במים. לפתע נסוגה הגאות. על אף שמי הנהר המשיכו לזרום לעבר ים המלח, המים שבאו מן הצפון לא הוסיפו לזרום אלא עצרו, וקרקעית הנהר נחשפה.

במצוות ה׳ התקדמו הכוהנים ללב הנהר ונעצרו. הם ניצבו על מקומם עד שהמחנה כולו חצה את הירדן. בדרך זו הוטבע בלב בני ישראל הרושם כי הגבורה שחוללה את נסיגת מי הירדן הייתה אותה גבורה שחצתה את ים סוף לשניים בעבור אבותיהם לפני ארבעים שנה. לאחר שכל העם חצה את הנהר, נישא ארון ה׳ לגדה המערבית של הירדן. וכאשר נחה כף רגלם של הכוהנים על האדמה, ״וישבו מי הירדן למקומם, וילכו כתמול שלשום על כל גדותיו.״ המים ששוחררו געשו בנחשול כביר והמשיכו לזרום באפיק הטבעי של הנהר.

הדורות הבאים ינצרו את הנס הכביר הזה בזכות אנדרטת זיכרון שתוקם לרגל המאורע. כאשר הכוהנים הנושאים את ארון ה׳ עמדו עדיין בלב הירדן, ניגשו שנים עשרה איש שנבחרו מראש, איש מכל שבט ושבט בישראל, אל המקום בו ניצבו רגלי הכוהנים, נטלו אבן מקרקעית הנהר ונשאו אותה לגדה המערבית. מן האבנים הללו הם יקימו גל עד במחנה הראשון שיוקם מעבר לנהר. בני ישראל צוו בידי יהושוע לספר באזני ילדיהם ונכדיהם את סיפור ישועת ה׳, ״למען דעת כל עמי הארץ, את יד יהוה, כי חזקה, והיא - למען יראותם את יהוה אלוהיכם, כל הימים.״

לרושם הכביר שהטביע נס זה בלב העברים ובלב אויביהם נודעה חשיבות רבה. הדבר שימש אות לבני ישראל כי ה׳ שוכן בקרבם ומגונן עליהם - ראיה לכך שהוא ימשיך לחולל את נסיו בעבורם באמצעות יהושע כפי שעשה באמצעות משה. בני ישראל נזקקו לוודאות זו לשם חיזוק אמונתם בצאתם לכיבוש הארץ - אותה משימה קשה שאתגרה וטלטלה את אמונת אבותיהם ארבעים שנה קודם לכן. אלוהים הכריז באזני יהושוע לפני חציית הירדן: ״היום הזה אחל גדלך, בעיני כל ישראל: אשר, ידעון, כי כאשר הייתי עם משה, אהיה עמך.״ והוא מילא את הבטחתו, ככתוב: ״ביום ההוא, גדל יהוה את יהושע, בעיני, כל ישראל; ויראו אתו, כאשר יראו את משה כל ימי וחייו.״

נס חציית הנהר שהתחולל בגבורת ה׳ בעבור ישראל נועד אף לעורר פחד בלב עמי כנען והסביבה, ולסלול בעבור ישראל את הדרך לקראת ניצחון קל ומוחץ. כשנודע למלכי האמורים והכנענים כי אלוהים חולל את נסיגת מי הירדן למען בני ישראל נמס לבם מפחד. צבאות ישראל כבר הרגו את חמשת מלכי מדיין, ואת שני המלכים רבי העוצמה, סיחון מלך האמורי ועוג מלך הבשן. עתה, העובדה שהם הצליחו לצלוח בקלות את הירדן הגועש מילאה את לב העמים הסובבים באימה. לכנענים, לכל בית ישראל וליהושע ניתנה ראיה חותכת לגבורתו של האלוהים החיים, מלך השמיים והארץ השוכן בקרב עמו, אשר לא יעזוב ולא ינטוש את עמו לעולם.

במרחק מה מן הירדן הקימו בני ישראל את המחנה הראשון בכנען. כאן מל יהושוע את העם ככתוב: ״וימל את בני ישראל.״ הם חנו ״בגלגל; ויעשו את הפסח בארבעה עשר יום לחדש, בערב.״ טקס המילה, האות לברית בין ישראל לה׳, לא בוצע בקרב העם מאז המרד בקודש, דבר שהעיד על כך שהברית עם ה׳ נשברה. הפסח, זכר ליציאת מצרים, לא נחגג בימי הנדודים במדבר, דבר שהעיד על מורת רוחו של אלוהים מתשוקת העם לשוב לארץ שעבודם. אך עתה בתום התקופה שבה מאס ה׳ בדור המדבר, הוא שב והכיר בישראל כעמו, ואות הברית חודש ושב לקדמותו. עתה נימולו כל בני ישראל שנולדו במדבר. אז הכריז אלוהים באוזני יהושוע: ״היום גלותי את חרפת מצרים, מעליכם״, וכרמז לכך נקרא שם המחנה גלגל, שכן אלוהים ״גלל״ או ״אסף״ את חרפת עמו.

עמי הגויים דיברו סרה באלוהים ובעמו, שכן בני ישראל לא כבשו את כנען, כמצופה, מיד לאחר יציאת מצרים. אויבי ישראל חגגו את ניצחונם במשך שנות הנדודים הרבות של בני ישראל במדבר. הם הכריזו בלעג כי אלוהי העברים אינו מסוגל להביא את ישראל לארץ המובטחת. אך אלוהים הפגין עתה את גבורתו הרבה ואת חסדו כאשר חצה את הירדן בעבור עמו,ואויביהם לא יכלו עודלגנותם.

בני ישראל חגגו ״את הפסח בארבעה עשר יום לחדש, בערב, בערבות יריחו.״ הם אכלו מתבואת הארץ, ״ממחרת הפסח - מצות וקלוי: בעצם, היום הזה. וישנת המן ממחרת, באכלם מעבור הארץ, ולא היה עוד לבני ישראל, מן; ויאכלו, מתבואת ארץ כנען, בשנה, ההיא.״ שנות הנדודים הארוכות במדבר תמו. כפות רגליהם של בני ישראל דרכו על אדמת הארץ המובטחת.

כיבוש יריחו

פרק זה מבוסס על יהושע ה׳:13-15, ו׳, ז׳

בני ישראל נכנסו לכנען, אך עדיין לא כבשו אותה; בעיניים אנושיות, המאבק לכיבוש הארץ נראה ודאי ממושך ומתיש. כנען יושבה בידי גזעים חסונים ואימתניים, שעמדו מוכנים להדוף את הפולשים מאדמתם. הפחד מן הסכנה האורבת להם איחד בין השבטים השונים בכנען. סוסיהם ומרכבות הברזל שלהם, היכרותם את הארץ, ומיומנותם הצבאית יעניקו להם יתרון גדול. זאת ועוד, הארץ הייתה מבוצרת, ככתוב, ״ערים גדלת ובצרת, בשמים׳׳ (דברים ט, א׳). הניצחון שבני ישראל ציפו לנחול בקרב הממשמש ובא לא יבוא מתוך הסתמכות על כוחם הם, אלא אך ורק על גבורת האלוהים.

יריחו, העיר הגדולה והמשגשגת שניצבה לפני בני ישראל במרחק מה מן המחנה בגלגל, הייתה אחת הערים המבוצרות ביותר בכנען. היא שכנה בבקעה פורייה ששפעה מיני ירקות ופרות טרופיים, אך ארמונותיה ומקודשיה המפוארים הצמיחו מידות מגונות ושחיתות. עיר גאה זו, המוקפת ביצורים עצומים, הכריזה מלחמה על אלוהי ישראל.

יריחו, ששימשה אחד המרכזים העיקריים לעבודת אלילים, התמסרה במיוחד לעבודת אשתורת, אלת הירח. כאן באו לידי ביטוי כל המידות המושחתות והשפלות ביותר בדתם של עמי כנען. בני ישראל שרושמו הנורא של פרי חטאם בבעל פעור נותר טרי בלבם, יכלו להביט בעיר האלילית הזו אך ורק בשאט נפש ובאימה.

יהושוע ראה בכיבוש יריחו את הצעד הראשון בכיבוש כנען. אך תחילה הוא ביקש את עזרת אלוהים, וה׳ הבטיח לסייע בידו. לאחר שעזב את המחנה כדי להתייחד עם אלוהים, הוא התפלל שאלוהים ילך לפני עמו. לפתע הוא חזה בלוחם גבה קומה ורם מעלה, ״וחרבו שלופה בידו.׳׳ לשאלה ששאל יהושוע: ׳׳הלנו אתה אם לצרינו?׳׳ השיב האיש: ״לא, כי אני שר צבא יהוה - עתה באתי,׳׳ ואז הורה לו״ ״של נעלך מעל רגלך, כי המקום אשר אתה עמד עליו, קודש הוא.׳ צו זה דמה לצו שניתן למשה בחורב, והעיד על טיבו האמיתי של הזר המסתורי. מלך המשיח הוא זה שניצב עתה לפני מנהיג ישראל. ביראת כבוד נפל יהשוע אפיים ארצה והשתחווה לפניו, ואז שמע את ההבטחה: ״ראה נתתי בידך, את יריחו ואת מלכה - גבורי החיל,״ וקיבל הנחיות כיצד לכבוש את העיר.

יהושע ציית לצו האלוהי וערך את צבאות ישראל. הוא הורה להם לא לתקוף את יריחו. הדבר היחיד שעליהם לעשות הוא לצעוד סביב העיר כשהם נושאים את ארון ה׳, ולתקוע בשופרות. בראש יצעדו הלוחמים הנבחרים שאינם אמורים לכבוש את העיר בכוחם הם ובזכות מיומנותם הצבאית, אלא על ידי ציות להוראות שיקבלו מאלוהים. אחריהם יצעדו שבעה כוהנים ובידם שבעה שופרות. אחריהם יינשא ארון הברית, האפוף בכבוד ה׳, בידי הכוהנים העטויים בבגדי הכהונה המעידים על קדושת משרתם. צבאות ישראל יצעדו בעקבותיהם, כל שבט ושבט מאחורי דגלו. זו הייתה התהלוכה שסבבה את העיר המבוצרת שגורלה נחרץ. שום קול לא נשמע זולת קול צעדיהם של צבאות ישראל העצומים ותקיעות התרועה החגיגיות של החצוצרות, שהדהדו בין הגבעות הסמוכות לעיר וברחובות יריחו. לאחר שהקיפו את העיר שבו צבאות ישראל בדממה אל המחנה, וארון ה׳ שב למקומו במשכן.

דרוכים ומופתעים צפו שומרי העיר בכל צעד וצעד שעשו צבאות ישראל, ודיווחו על מהלכיהם לראשי העיר מבלי שהבינו את פשרם. אך כאשר תושבי וכוהני העיר חזו בצבאות הכבירים המקיפים את עירם פעם אחת מדי יום, ובכוהנים הנושאים את ארון הברית בלב התהלוכה, המחזה המסתורי הטיל אימה בלבם. הם שבו ובדקו את ביצוריהם החזקים, וחשו סמוכים ובטוחים כי יצליחו להדוף אפילו את המתקפה העזה ביותר. רבים צחקו מן המחשבה כי מפגנים מוזרים אלה של צבאות ישראל עלולים לעולל להם נזק כלשהו. אחרים צפו ביראת כבוד בתהלוכה שסבבה מדי יום את העיר. הם נזכרו בים סוף שנבקע לשניים לפני העם הזה, ובמעבר שנפער בעבורם בלב נהר הירדן. הם לא ידעו אילו נסים נוספים עשוי אלוהים לחולל בעבורם.

במשך שישה ימים הקיפו צבאות ישראל את העיר. כשעלה השחר ביום השביעי ערך יהושע את צבאות ה׳. עתה הם הודרכו לצעוד שבע פעמים סביב העיר. כאשר ישמעואתתקיעתהחצוצרות,עליהםלהריעבקולרם,שכןאלוהיםנתןבידםאתהעיר.

הצבא העצום צעד חגיגית סביב חומות העיר האיתנות. דממה שררה בכול, זולת קול צעדיהם של רבבות הלוחמים ותרועה מזדמנת של שופר, שהפרה את דממת השחר. נראה שחומות האבן הענקיות יעמדו מול מתקפת האדם. שומרי העיר שניצבו על החומות הביטו במחזה בפחד שהלך וגאה כאשר בתום ההקפה הראשונה, באו בעקבותיה הקפות נוספות: שנייה, שלישית, רביעית, חמישית ושישית. מהי תכליתן של הקפות מסתוריות אלו? איזה אירוע כביר ממשמש ובא בעקבותיהן? הם לא היו צריכים לחכות זמן רב. כשהושלמה ההקפה השביעית, התהלוכה הארוכה נעצרה, והשופרות שדממו לזמן מה פרצו בתרועה רמה שזעזעה את מוסדות האדמה. חומות האבן החזקות על צריחיהן הכבירים התנודדו וניתקו מיסודותיהן, התמוטטו וקרסו על האדמה. תושבי יריחו קפאו על מקומם באימה, וצבאות ישראל צעדו היישר לתוך העיר וכבשו אותה.

בני ישראל לא ניצחו בכוחם הם; הניצחון נזקף אך ורק לזכותו של אלוהים. לכן, הם נדרשו להעלות קורבן לה׳ את העיר על כל רכושה ואוצרותיה בתור ״פרי הביכורים״ של הארץ. בני ישראל היו צריכים ללמוד כי בכיבוש כנען הם אינם אמורים להילחם בכוחות עצמם, אלא לשמש כלי בידי ה׳ לשם ביצוע רצונו; אל להם לבקש לעצמם עושר או תהילה, אלא אך ורק את תהילת ה׳ מלכם. לפני לכידת העיר ניתנה הפקודה: ״והיתה העיר חרם היא וכל אשר בה, ליהוה.״ ״ורק אתם שמרו מן החרם, פן תחרימו ולקחתם מן החרס; ושמתם את מחנה ישראל, לחרם, ועכרתם, אותו.״2

כל תושבי העיר ובהמותיהם הוכו בחרב, ״מאיש ועד אשה, מנער ועד זקן; ועד שור ושה וחמור.״ רק רחב הנאמנה ובני ביתה ניצלו בזכות הבטחתם של המרגלים. העיר עצמה הועלתה באש; ארמונותיה ומקודשיה, על כל הפאר, המותרות, הריהוט היקר, הוילונות המשובחים ובגדי השרד - הכול אוכל באש. את כל מה שאי אפשר היה להשמיד באש, ״כל כסף וזהב, וכלי נחישת וברזל״ - נדרש העם להקדיש לשירות בקודש במשכן ה׳. האדמה שעליה שכנה העיר קוללה, אין להקים מחדש את יריחו כעיר מבוצרת, ומי שיעז לבנות מחדש את חומותיה שמוטטו בגבורת ה׳ יישא את משפטי ה׳. השבועה החמורה הבאה הוכרזה באוזני כל בני ישראל: ״ארור האיש לפני יהוה, אשר יקום ובנה את העיר הזאת את יריחו - בבכרו ייסדנה, ובצעירו יציב דלתיה.״3 השמדתם המוחלטת של אנשי יריחו הייתה הגשמת הצו שניתן בידי משה בנוגע לתושבי כנען: ״והכיתם: החרם תחרים אתם.״ (דברים ז:2). ״רק, מערי העמים האלה... לא תחייה, כל נשמה.״ (דברים כ:16). אנשים רבים סבורים כי מצוות אלה מנוגדות לרוח האהבה והחסד שהובעה במצוות אחרות בכתבי הקודש, אך למעשה הן נבעו מפי הגבורה רבת החוכמה והחסד. אלוהים עתיד להעניק לבני ישראל את כנען לנחלה, ולהקים מהם עם שיפגין את מלכותו עלי אדמות. בני ישראל לא רק ינחלו את אמונת האמת, עליהם להפיץ את עיקריה ברחבי העולם. הכנענים התמסרו לאלילות השפלה והמושחתת ביותר, לכן היה צורך לטהר את הארץ מכל דבר שימנע את התגשמות מטרותיו רבות החסד של אלוהים.

תושבי כנען זכו לשפע של הזדמנויות לחזור בתשובה. ארבעים שנה קודם לכן שימשו קריעת ים סוף ומכות מצרים עדות לכוחו הניצח של אלוהי ישראל. לאחרונה, השמדת מלכי מדין, גלעד ובשן שימשה עדות נוספת לכך שה׳ עליון על כל האלים. קדושתו המוחלטת ותיעובו כלפי כל טומאה ותועבה הופגנו במכות שניחתו על בני ישראל לאחר שנטלו חלק בטקסים המתועבים לכבוד בעל פעור. כל האירועים הללו היו ידועים לתושבי יריחו, ורבים מהם האמינו, כמו רחב, כי אלוהי

2. ״פן תחרימו״ וגו׳, כלומר, פן תחטאו ותיקחו מן השלל לעצמכם, ובכך תמיטו אסון על כל מחנה ישראל.

3. )ארור האיש״ וגו׳, כלומר, כל בניו ימותו שכן תחול עליו קללת החרם. ישראל, ״הוא אלוהים בשמים ממעל, ועל הארץ מתחת״ אך סרבו לחיות על פי אמונתם. בדומה לדור המבול, הכנענים חיו אך ורק כדי לחלל שם שמיים ולטמא את הארץ בתועבותיהם. האהבה והצדק האלוהי תבעו את חיסולם של אותם מורדים בה׳ ואויבי האנושות.

באיזו קלות מוטטו צבאות השמיים את חומות יריחו, אותה עיר גאה שמבצריה עוררו אימה בלב המרגלים חסרי האמונה ארבעים שנה לפני כן! אלוהי ישראל רב הגבורה אמר ליהושוע: ״ראה נתתי בידך, את יריחו ואת מלכה - גבורי החיל״, ושום גבורת אנוש לא יכלה לעמוד נגד דברו.

בזכות ׳׳אמונה נפלו חומות יריחו אחרי שהקיפו אותו שבעת ימים.׳׳ (אל העברים יא:30). שר צבא ה׳ דיבר אך ורק עם יהושוע; הוא לא התגלה בפני כל העדה. לכן, ההחלטה להאמין או לפקפק בדברי יהושע הייתה נתונה בידי בני ישראל; ההחלטה לציית להוראות שקיבלו מיהושע בשם ה׳ או להתכחש למרותו הייתה בידם. נבצר מהם לראות את צבא המלאכים שנלווה אל צבאות ישראל בראשותו של בן האלוהים. הם יכלו לטעון: ״כמה מגוחכות וחסרות משמעות הן הצעדות היומיומיות האלה סביב חומות העיר בלוויית תקיעת השופרות. לא ייתכן שתהיה לכך השפעה כלשהי על ביצוריה הגבוהים של העיר.״ אך התוכנית, שעל פיה הם היו אמורים לבצע את הטקס מדי יום במשך תקופה ארוכה כל כך עד להתמוטטות החומות, זימנה לבני ישראל הזדמנות להתחזק באמונתם. הרושם כי כוחם לא הושתת על חוכמה או על גבורת אנוש, אלא נבע אך ורק מאלוהי ישועתם, היה אמור להיחקק בליבם. הם היו אמורים ללמוד לבטוח בכל ליבם ומאודם במנהיגם האלוהי.

אלוהים יחולל גבורות ונצורות בעבור אנשים הבוטחים בו. אנשים המתיימרים להיות אנשי אלוהים אינם בעלי כוח רב, שכן הם בוטחים בחוכמתם, ואינם נותנים לה׳ הזדמנות להפגין את גבורתו בעבורם. הקדוש ברוך הוא יסייע לילדיו בכל צרה ומצוקה אם רק ישליכו עליו את כל יהבם, ישימו בו את מבטחם ויצייתו לו בנאמנות.

זמן קצר לאחר נפילת יריחו החליט יהושע לתקוף את עי, עיר קטנה ששכנה בין גיאיות צרים מערבית לבקעת הירדן. מרגלים שנשלחו לעיר דיווחו כי תושביה מעטים, וטענו כי די בחיל קטן כדי לכבוש אותה.

הניצחון הכביר שהשיג אלוהים בעבור בני ישראל חיזק את ביטחונם העצמי. ה׳ הבטיח לתת להם את כנען לנחלה. לכן, הם חשו סמוכים ובטוחים בניצחונם, ולא הבינו כי ינחלו ניצחון אך ורק בעזרת השמיים. אפילו יהושוע ערך את תוכניותיו לכיבוש העי בלי לדרוש את פני ה׳ ולקבל את הנחיותיו.

בני ישראל החלו להתפאר בכוחם ולבוז לאויביהם. הם ציפו לניצחון קל על העי, ולכן סברו כי די בשלושת אלפים איש כדי לכבוש את העיר. קבוצת הלוחמים שנבחרה מיהרה לצאת למתקפה על העיר, ללא ודאות כי אלוהים יהיה עימם. הם הגיעו כמעט עד שערי העיר, כאשר נתקלו בהתנגדות נחושה ביותר. מבוהלים ממספרם הגדול של אנשי העי ומעוצמתם הצבאית, ברחו לוחמי ישראל בבלבול במורד ההר התלול. הכנענים דלקו אחריהם במרץ, ״וירדפום לפני השער עד השברים, ויכום במורד.״ על אף שהאובדן לא היה כבד, שכן רק שלושים ושישה איש נהרגו בקרב, התבוסה ריפתה את ידי העם. ככתוב, ״וימס לבב העם, ויהי למים.״ זו הייתה הפעם הראשונה שבה פגשו בני ישראל כנענים בקרב פנים אל פנים, ואם מגני העיר הקטנה הזו הצליחו להניס אותם, מה תהיה התוצאה של עימות גדול יותר? יהושע ראה בתבוסת ישראל אות למורת רוחו של אלוהים. בצער עמוק ובדאגה לגורל עמו, הוא קרע את ״שמלתיו, ויפל על פניו ארצה לפני ארון יהוה עד הערב - הוא, וזקני ישראל; ויעלו עפר, על ראשם.״

יהושע זעק לה׳: ״אהה אדוני יהוה, למה העברת העביר את העם הזה את הירדן, לתת אדננו ביד האמרי, להאבידנו? ... בי, אדוני: מה אמר - אחרי אשר הפך ישראל ערף, לפני איביו! וישמעו הכנעני, וכל ישבי הארץ, ונסבו עלינו, והכריתו את שמנו מן הארץ; ומה תעשה, לשמך הגדול?״

וה׳ השיב לו: ״קם לו; למה זה, אתה נופל על פניך? חטא, ישראל, וגם עברו את בריתי, אשר צויתי אותם.״ זו לא הייתה השעה להתאבל ולהרים ידיים, כי אם לקום ולעשות מעשה. חטא נסתר בוצע במחנה ישראל; יש לחשוף אותו ולהוקיעו לפני ששכינת ה׳ וברכתו ישובו לשרור בקרב עמו, שכן ה׳ הכריז: ״לא אוסיף להיות עמכם, אם לא תשמידו החרם מקרבכם.״

מצוות ה׳ הופרה בידי אחד האנשים שמונו להוציא לפועל את משפטי ה׳. האומה כולה תישא באשמת החוטא. אלוהים הכריז: ״חטא, ישראל... וגם לקחו, מן החרם, וגם גנבו וגם כחשו, וגם שמו בכליהם.״ יהושע צווה בידי ה׳ למצוא את החוטא ולהענישו. לכידתו נעשתה באמצעות הפלת גורלות. האיש האשם לא התגלה מייד, זהותו נותרה מעורפלת לזמן מה, וזאת כדי שבני ישראל יערכו חשבון נפש, יקבלו אחריות לגבי החטאים שבוצעו בקרבם, ויבואו בענווה לפני אלוהים.

השכם בבוקר אסף יהושוע את העם. כל שבט ושבט התקבץ יחדיו, והטקס החמור ורב הרושם החל. צעד אחר צעד נערכה ה״חקירה״. המבחן המכריע הלך וקרב לכל שבט ושבט. תחילה ״נלכד״ כלומר, נבחר שבט, ואז נבחרה מתוכו משפחה, וממנה נבחר בית אב, ולבסוף נבחרו הגברים עד שנלכד האיש הנושא באשמה. כאשר נבחר שבט יהודה וממנו נבחרה משפחת הזרחי, נלכד עכן בן כרמי, וסומן באצבע אלוהים בתור עוכר ישראל.

כדי להוכיח את אשמתו המוחלטת של עכן, ולא להשאיר שום מקום לספק או לטענה שהוא הורשע שלא כדין, השביע אותו יהושוע להתוודות על האמת קבל עם ועדה. החוטא האומלל התוודה בכל פה על פשעו: ״אמנה, אנוכי חטאתי ליהוה אלוהי ישראל... ואראה(וארא) בשלל אדרת שנער אנחת טובה ומאתים שקלים כסף, ולשון זהב אחד חמשים שקלים משקלו , ואחמדם, ואקחם; והנם טמונים בארץ בתוך האהלי, והכסף תחתיה.״ יהושוע שיגר מייד את אנשיו אל האוהל, וכאשר הם חפרו באדמה במקום שצוין בידי עכן, ״והנה טמונה באהלו, והכסף תחתיה. ויקחום, מתוך האהל, ויבאום אל יהושע... ויצקם, לפני יהוה.״

מייד הוכרז גזר דינו של האיש והוצא אל הפועל. יהושע אמר לעכן: ״מה עכרתנו? והוסיף: ״יעכרך יהוה ביום הזה!״ בני ישראל נמצאו אחראים לחטאו של עכן, ואף סבלו מתוצאותיו. לכן הם נדרשו ליטול חלק בענישה באמצעות נציגיהם: ״תרגמו אתו כל ישראל, אבן, וישרפו אתם באש, ויסקלו אתם באבנים.״

באתר הסקילה הוקם גל אבנים גדול - עדות לחטא ולעונשו. ׳׳על כן קרא שם המקום וההוא, עמק עכור״ כלומר, מקום של סבל ופורענות. בספר דברי הימים צוין עכן בשם ״עכר עוכר ישראל.״ (דהי״א ב:7). חטאו של עכן היווה הפרה בוטה של המצוות והאזהרות המפורשות והחמורות ביותר שאלוהים נתן לעמו, והוא בוצע חרף גילויי גבורת האלוהים הכבירים ביותר. ״שמרו מן החרם, פן תחרימו״ - זה היה הצו שהוכרז באוזני כל בני ישראל. הוא ניתן מייד לאחר סדרה של אירועים חשובים בחיי העם: חציית הירדן בדרך נס, מילת הגברים כאות להכרה בברית ה׳, חגיגת הפסח במדבר, התגלות מלאך הברית ומפלת יריחו. הוא ניתן כאזהרה וכאישוש להשמדת כל המורדים שיעברו על חוקי האלוהים. העובדה שצבאות ישראל לא הביסו את יריחו וירשו אותה בכוחם הם, אלא שגבורת ה׳ לבדה נחלה את הניצחון למענם, העניקה משקל כבד לצו שהורה לעם לא ליטול מן השלל. אלוהים מוטט בגבורת פיהו את המעוז הזה; הניצחון נזקף לזכותו, ובני ישראל היו צריכים להקדיש את העיר על תכולתה ואוצרותיה לאלוהים בלבד.

בשעת הניצחון והמשפט הכביר הזה העז אדם אחד בלבד מקרב רבבות בני ישראל לחלל את מצוות ה׳. חמדנותו של עכן התעוררה בלבו כאשר ראה את האדרת היקרה שהובאה משנער [בבל]. גם כאשר עמד בפני המוות, הוא כינה אותה ״אדרת שנער אחת טובה.״ חטא גרר חטא, ולבסוף גנב עכן את הזהב והכסף שהוקודש לאוצר ה׳, ובכך גזל מאלוהים את ״פרי הביכורים״ של כנען.

שורשי החטא הקטלני שהביא לאובדנו של עכן היו נעוצים בחמדנות, אם החטאים כולם, ואחד החטאים היותר שכיחים שאינם נחשבים חמורים במיוחד. כאשר עברות אחרות על חוקי התורה נחשפות, נחקרות ובאות על עונשן, רק לעיתים רחוקות מדברים בגנות חילול הדיבר העשירי. חומרתו של חטא זה ותוצאותיו המרות, הם הלקחים שנפיק מסיפורו של עכן.

חמדנות היא מידה רעה ההולכת ומתעצמת בהדרגה. עכן טיפח בליבו את תאוות הבצע, עד שהדבר הפך להרגל שכפת אותו בכבלים שכמעט אי אפשר היה לנתקם. כאשר עסק בטיפוח מידה רעה זו, המחשבה שהדבר ימיט אסון על ישראל הייתה ודאי מבעיתה אותו; אך מצפונו הלך וקהה בשל חטאו, וכאשר בא עליו הפיתוי הוא נכנע בנקל ליצר הרע.

האם איננו ממשיכים לבצע חטאים דומים חרף האזהרות הברורות והמפורשות שקיבלנו? גם אנחנו מצווים מפורשות שלא לטפח את מידת החמדנות, כשם שעכן הוזהר לגבי שללה של יריחו. אלוהים הכריז כי תאוות הבצע זהה לאלילות. אנחנו מוזהרים: ״אינכם יכולים לעבד את האלוהים ואת הממון.׳׳ )מתי ו:24). ״הזהרו מכל חמדנות׳׳ (לוקס יב:15). ״אף לא תעלו על דל שפתיכם מעשי זנות וכל טמאה או תאותנות׳״׳ (אל האפסים ה:3). בל נשכח את גורלם המר של עכן, יהודה איש קריות, חנניה ואישתו שפירה, ולפני כל אלה את גורלו של השטן, ״כוכב השחר״, שחמד לעצמו עמדה רמה יותר, והפסיד לנצח נצחים את האור והאושר השוררים בשמיים. ועם זאת, על אף האזהרות שקיבלנו, רווחות בקרבנו החמדנות ותאוות הבצע.

עקבותיה מעוררי שאט נפש של החמדנות ניכרים בכל מקום. היא מעוררת חוסר שביעות רצון ומחלוקת בקרב משפחות; היא מלבה רגשי קנאה ושנאה בלב העניים כלפי העשירים; היא מעודדת את הדיכוי והעושק של העניים בידי העשירים. רעה חולה זו אינה קיימת בקרב אנשי העולם בלבד, אלא אף בקרב קהילת המשיח. לא קשה למצוא בקרבנו אנוכיות, קמצנות, רמאות, הימנעות מגמילות חסדים, וגזלת ״המעשר והתרומות״ המגיעים לאלוהים. בקרב חברי הקהילה ״הטובים והמכובדים״ ביותר ישנם לדאבוננו לא מעט אנשים הדומים לעכן. חבר קהילה עשוי לבוא בקביעות למפגשי הקהילה ולהשתתף ב״סעודת האדון״, בשעה שהוא מסתיר רווחים ונכסים שהושגו בדרך לא כשרה וקוללו בידי אלוהים. רבים הקריבו את צו מצפונם ואת תוחלתם לחיי נצח בתמורה ל״אדרת טובה אחת״ מבבל. רבים החליפו את יושרתם, הגינותם וכישוריהם בחומרנות, בשק של מטבעות כסף. זעקותיהם של העניים המעונים נופלות על אוזניים ערלות; אורה של הבשורה נחסם; הלעג והבוז של הנהנתנים השטופים בגשמיות ניצת בלבם בשל מעשים ומנהגים, שאינם עולים בקנה אחד עם האמונה המשיחית. ולמרות זאת, מורה הדת תאב הבצע ממשיך לאגור אוצרות. ה׳ אמר: ״היקבע אדם אלוהים, כי אתם קבעים אותי,״ כלומר, ״היגזול אדם מאלוהיו? אתם גוזלים ממני!״ (מלאכי ג:8).

חטאו של עכן המיט אסון על האומה כולה. חרון אפו של אלוהים ייפול על קהילת ה׳ בשל חטאו של אדם אחד, עד שהחטא הזה ייחשף ויוצמת. הקהילה צריכה לחשוש יותר מכול, לא ממתנגדיה, מכופרים או ממחללי שם שמיים, אלא מאנשים המתיימרים להיות תלמידי המשיח, שהתנהגותם עומדת בסתירה לאמונה. חלקם מעכבים את ברכת אלוהי ישראל וגורמים לחסר בקרב עמו.

כאשר קהילת המשיח מידרדרת רוחנית, מאבדת את להט האמונה והופכת קרה, הדבר נותן לאויבי ה׳ פתחון פה, הזדמנות להריע בניצחון. במקרה כזה, במקום שחברי הקהילה ישלבו ידים ויקוננו על מצבם העגום, טוב יעשו אילו יחפשו את ה״עכן״ שקרבם. שכל אחד ואחד בקהילה יערוך חשבון נפש בענווה, וינסה לחשוף את חטאיו הנסתרים הגורמים לשכינת ה׳ להסתלק מן העדה.

עכן התוודה על חטאו, אך זה היה מאוחר מדי מבחינתו. הוא חזה בצבאות ישראל שבים מן הקרב על העי מובסים ומיואשים, אך הוא לא בא להתוודות על חטאו. הוא ראה את יהושוע וזקני ישראל נופלים אפיים ארצה ביגון כבד מנשוא. אילו התוודה אז, הייתה זו הוכחה כלשהי לחרטה אמיתית; אך הוא דבק בשתיקתו. הוא שמע את ההכרזה בדבר חטא כבד שבוצע בקרב המחנה, ואפילו שמע את טיבו המפורש. אך שפתיו נותרו חתומות. ואז בא טקס החקירה החמור. כמה התחלחל עד עמקי נפשו כשראה שהשבט שלו ״נלכד״, וממנו נבחרה משפחתו ולבסוף נבחר ביתו שלו! אך שום וידוי לא יצא מפיו, עד שאצבע אלוהים סימנה אותו. ואז, כשאי אפשר היה עוד להסתיר את חטאו, הוא הודה באמת. לעיתים קרובות כל כך נערכים בקרבנו וידויים דומים. קיים הבדל עצום בין הודאה בעובדות שהוכחו, לבין וידוי על חטאים הידועים רק לנו ולאלוהים. עכן לא היה מתוודה על חטאו אלמלא קיווה שהדבר ימנע ממנו לשאת בעונש. אך הווידוי שלו שימש אך ורק ראיה להצדקת עונשו. לא הייתה כאן שום חרטה כנה על חטא, שום מוסר כליות, שום שינוי של הלב, לא הובע שום תעוב כלפי הרוע.

החוטאים שיעמדו לפני כס משפטו של אלוהים יתוודו על חטאיהם לאחר שה׳

גזר את דינם, זאת אומרת, לאחר שכל מקרה ומקרה הוכרע ונגזר לחיים או למוות. הדין שייגזר עליהם יפיק מכל אחד ואחד מהם הודאה בחטאו. נשמתם, החדורת תחושת אשמה נוראה וחלחלה מגזר הדין, תאלץ לפתוח בווידוי. אך וידויים כאלה לא יוכלו להושיע את החוטא.

אנשים רבים, בדומה לעכן, מסתירים את חטאיהם מבני האדם כל עוד הדבר עולה בידם. הם חשים מוגנים, ומשלים את עצמם שאלוהים לא יחמיר איתם בדין. אך כשכבר יהיה מאוחר מדי חטאיהם ייחשפו, והם ייאלצו לתת עליהם את הדין. זה יקרה ביום שבו לא יוכלו עוד להשיג כפרה באמצעות קורבן או מנחה. כאשר ספרי השמיים ייפתחו, ה׳ היושב על כס משפטו לא יכריז את אשמת האדם, אלא יעיף מבט בוחן ומרשיע לעבר החוטא, וכל מעשה שעשה, כל קורבן שהועלה בתמורה לחייו, ייחקק בצורה עזה בזיכרונו של החוטא. לא יהיה צורך ״ללכוד״ את החוטא מתוך שבטו ומשפחתו, כפי שנעשה בימי יהושע, שכן במו פיו יתוודה החוטא על אשמתו וחרפתו. ביום ההוא, חטאים שנסתרו מעין כול יוכרזו קבל עם ועולם.

הברכות והקללות

פרק זה מבוסס על יהושע ח׳

לאחר ביצוע גזר דינו של עכן הצטווה יהווע לערוך את חיילותיו למתקפה ולשוב ולהתקדם לעבר העי. גבורת ה׳ הייתה עם עמו, ובמהרה כבשו צבאות ישראל את העיר.

לעת עתה הופסקו כל המבצעים הצבאיים כדי שכל בני ישראל יוכלו להשתתף בטקסי הקודש. בני העם השתוקקו לנחלה בכנען; עדיין לא היו להם בתים או אדמות. כדי להשיג לעצמם נחלה עליהם לגרש תחילה את הכנענים; אך בינתיים יש לעכב את המלאכה החשובה הזו למען מחויבות נעלה יותר שדרשה עתה את תשומת ליבם.

בטרם יכבשו את נחלתם, עליהם לחדש את ברית הנאמנות לאלוהים. בין מצוותיו האחרונות של משה צוו שבטי ישראל פעמיים להתכנס על הר עיבל והר גריזים בשכם, כדי להתחייב ולהישבע חגיגית לתורת ה׳. בציות למצוות אלה עזבו יהושע ו״כל קהל ישראל והנשים והטף, והגר, ההלך בקרבם׳׳ את המחנה בגלגל וצעדו לארץ אויביהם - בקעת שכם הסמוכה ללב הארץ. על אף שבני ישראל היו מוקפים באויבים עזים, הם היו בטוחים ומוגנים תחת ידו המגוננת של ה׳ כל עוד דבקו בו. עתה, כמו בימי יעקב, אימת ה׳ שרתה על הערים סביבם, ככתוב,״ויהי חתת אלוהים, על הערים אשר סביבותיהם״ (בראשית לה:5). ולכן, איש לא הציק לבני ישראל.

המקום שיועד להתכנסות החגיגית היה קדוש מתוקף זיקתו לתולדות אבותיהם. כאן הקים אברהם את המזבח הראשון בכנען לכבוד ה׳. כאן נטו אברהם ויעקב את אוהליהם. כאן רכש יעקב את חלקת השדה שבה יקברו שבטי ישראל את גופת יוסף. כאן נמצאו הבאר שחפר יעקב, ועץ האלון שתחתיו טמן את צלמי משפחתו.

האתר הנבחר היה המקום היפה ביותר בכנען, והוא התאים למחזה הכביר והמרשים שיתרחש בו. העמק הנאה שהשתרע בין ההרים השוממים, על שפע שדותיו הירוקים שנוקדו במטעי זיתים, נחליו הקטנים שנבעו ממעיינות מים חיים ופרחי הבר שעיטרוהו בשלל צבעים, היה מחזה מלבב. עיבל וגריזים, שהתנשאו זה מול זה משני צדי העמק, כמעט השיקו זה לזה כשיצרו בבסיסם מעין במה טבעית. כל מילה שהוכרזה מעל אחד מהם נשמעה בבירור מעל האחר באוזני הקהל הרב שהתקבץ על צדי ההרים שהשתפעו לאחור.

על פי הצו שנתן משה הוקמה על הר עיבל מצבת זיכרון מאבנים גדולות. על האבנים הללו שסוידו מראש נחקקה התורה. לא רק עשרת הדיברות שניתנו בסיני על לוחות אבן ונחקקו באצבע ה׳, אלא גם החוקים שניתנו למשה והועלו על ידו על הכתב. בנוסף הוקם באתר מזבח אבנים שלמות שעליו הועלו קורבנות לה׳. העובדה שהמזבח הוקם על הר עיבל, הר הקללה, הייתה חשובה. הדבר העיד על כך שבשל חילול חוקי ה׳ עוררו בני ישראל את חרון אפו הצודק של ה׳, וכי הם היו נענשים מייד אלמלא קורבן התמורה של המשיח שסומל במזבח העולות.

שישה משבטי ישראל, כולם צאצאי לאה ורחל, הוצבו על הר גריזים; יתר השבטים, צאצאי שפחותיו של יעקב, בחברת שבט ראובן ושבט זבולון, ניצבו על הר עיבל, ואילו הכוהנים שנשאו את ארון הברית ניצבו בעמק. האות שבישר על הדממה הוכרז בתרועת חצוצרה; כאשר השתררה דממה עמוקה בקרב הקהל העצום הקריא יהושע, שניצב ליד ארון הברית, את הברכות הנלוות לציות לתורת ה׳. כל השבטים שניצבו על הר גריזים הריעו ״אמן!״ ואז הקריא יהושוע את הקללות, וכל השבטים שעמדו על הר עיבל הכריזו: ״אמן!״ רבבות קולות התאחדו ויצאו פה אחד בקריאה החגיגית. לאחר מכן הוקראה תורת ה׳ על כל חוקיה ומשפטיה שקיבל העם ממשה.

ישראל קיבלה את התורה ישירות מפי הגבורה בהר סיני; חוקיה הקדושים שנכתבו באצבע אלוהים נצפנו בארון הברית. עתה הם נכתבו מחדש במקום שבו הכול יוכלו לקרוא אותם. כל בני ישראל זכו לראות במו עיניהם את תנאיה של הברית, שתחתיה הם אמורים לכבוש את כנען. כולם היו אמורים להביע את הסכמתם לתנאיה, ואף לתת את הסכמתם לברכות שנלוו לציות למצוות הברית ולקללות שנלוו לחילולן. התורה לא רק נכתבה על אבני מצבת הזיכרון, אלא אף הוקראה בידי יהושוע באוזני כל ישראל. שבועות ספורים חלפו מאז נתן משה לישראל את ספר דברים בדרשות שנשא בפני העם, אך עתה הקריא יהושוע מחדש את התורה באוזניהם.

לא רק הגברים אלא גם כל ״הנשים והטף״ שמעו את התורה; שכן היה חשוב שגם הם ידעו את חובתם וימלאו אותה. אלוהים ציווה על ישראל בנוגע לחוקיו: ״ושמתם את דברי אלה, על לבבכם ועל נפשכם; וקשרתם אתם לאות על ידכם, והיו לטוטפת בין עיניכם. ולמדתם אתם את בניכם... למען ירבו ימיכם, וימי בניכם, על האדמה״ (דברים יא:18-21).

מדי שנה שביעית אמורה התורה להיקרא בשלמותה באוזני כל עדת ישראל, כפי שצווה משה: ״מקץ שבע שנים, במעד שנת השמטה - בחג הסכות. בבוא כל ישראל, לראות את פני יהוה אלוהיך, במקום, אשר יבחר: תקרא את התורה הזאת, נגד כל ישראל, באזניהם. הקהל את העם, האנשים והנשים והטף, וגרך, אשר בשעריך - למען ישמעו ולמען ילמדו, הראו את יהוה אלוהיכם, ושמרו לעשות, את כל דברי התורה הזאת. ובניהם לא ידעו, ישמעו ולמדו - ליראה, את יהוה אלוהיכם: כל הימים, אשר אתם חיים על האדמה, אשר אתם עברים את הירדן שמה, לרשתה.״ (דברים לא:10-13).

השטן שוקד על פועלו כדי לסכל את דברו של אלוהים, כדי לעוור את עיני רוחם וליבם של בני האדם, לגרום להם לאבד את הבנתם, ואז להדיח אותם לחטא. אך אלוהים מדבר אלינו בבהירות רבה, וכל מצוותיו מפורשות וברורות כדי שאיש לא יטעה. הקדוש ברוך הוא מנסה תמיד לקרב אליו את בני האדם תחת השגחתו, וזאת כדי שהשטן לא ינסה עליהם את כוחו האכזר, המתעתע והמדיח. אלוהים מחל על כבודו ובא לדבר עם בני האדם בקולו שלו, ולכתוב את תורת החיים למענם במו ידיו. כל המילים המבורכות הללו, הרוויות חיים ונוגהות באור האמת, מוענקות לבני האדם כמדריך מושלם לחיים. משום שהשטן מוכן ומזומן ללכוד את תשומת ליבנו ולהטות את רגשותינו ולבנו מהבטחות ה׳ ומחוקיו, עלינו לשקוד רבות כדי שהללו ייחקקו בליבנו ובמוחנו.

מורי הדת חייבים להקפיד ללמד את צאן מרעיתם את העובדות והלקחים הקשורים להיסטוריה של כתבי הקודש, כמו גם את האזהרות שהעניק לנו ה׳. עליהם להציג את כל הדברים הללו בשפה פשוטה ומובנת, ולהתאים אותם להבנתם של הילדים. הן כוהני ומורי הדת והן ההורים אחראים ללמד את כתבי הקודש לילדים ולבני הנוער.

הורים יכולים וצריכים לעורר בלב ילדיהם עניין ותשוקה ללמוד את החוכמה והלקחים השונים הטמונים בכתבי הקודש. כדי שיצליחו לטעת עניין בלב בניהם ובנותיהם בדבר ה׳, הם חייבים להתעניין בו בעצמם. הם חייבים להיות בקיאים בתורה ובחוקיה, כפי שצווו בני ישראל להגות ״לדבר בם, בשבתך בביתך ובלכתך בדרך, ובשכבך ובקומך. (דברים יא:19). מאמינים החפצים שילדיהם יאהבו את אלוהים וירחשו אליו יראת כבוד, חייבים לדבר איתם על טובו, חסדו, גדולתו וגבורתו, כפי שהם מתגלים בדברו ובמעשי ידיו בבריאה.

כל פרק וכל פסוק בכתבי הקודש הוא מסר מאת אלוהים לאדם. עלינו ״לקשור את מצוותיו על ידינו״ ולהניח אותן ״כטוטפות בין עינינו.״ אם חסידי ה׳ יהגו בחוקי ה׳ ויצייתו להם, הללו ישמשו אור לרגלם וינחו אותם, כפי שבני ישראל הונחו באמצעות עמוד הענן ביום ועמוד האש בלילה.

הברית עם הגבעונים

פרק זה מבוסס על יהושע ט׳-י׳

לאחר שעזבו את שכם, שבו בני ישראל למחנה בגלגל. כאן הם יזכו בקרוב לביקור של משלחת מוזרה שתבקש לכרות עימם ברית. נציגי המשלחת טענו כי הם באו מארץ רחוקה, והדבר ניכר מהמראה החיצוני שלהם. בגדיהם היו ישנים, קרועים ובלויים, נעליהם שחוקות מרוב שימוש ומטולאות, מלאי המזון שלהם היה עבש ונאדות העור שהכילו את יינם היו בלים ומבוקעים ונקשרו במקומות שנתבקעו, כאילו תוקנו בחיפזון במהלך מסעם.

לדבריהם, אנשי מולדתם, השוכנת הרחק מגבולות כנען, שמעו על הנסים והנפלאות שחולל ה׳ בעבור עמו, ולפיכך שלחו אותם כדי לכרות ברית עם ישראל. בני ישראל הוזהרו מפורשות שלא לכרות ברית עם תושביה האליליים של כנען. עתה התעורר בלב מנהיגי העם ספק באשר לאמיתות דבריהם של הזרים. הם שאלו אותם: ״אולי, בקרבי אתה יושב, ואיך, אכרות (אכרת) לך ברית?״ השליחים פנו ליהושוע והכריזו: ״עבדיך אנחנו״. אך כשיהושוע חקר אותם ישירות: ״מי אתם, ומאין תבאו?״, הם שבו וחזרו על הצהרתם, ואך הוסיפו את הפרטים הבאים כדי להוכיח את אמיתות דבריהם: ״זה לחמנו, חם הצטידנו אתו מבתינו, ביום צאתנו, ללכת אליכם;׳ ועתה הנה יבש, והיה נקדים. ואלה נאדות היין אשר מלאנו חדשים, והנה התבקעו; ואלה שלמותינו, ונעלינו, בלו, מרב הדרך מאד.״ בעזרת טענות אלו הצליחו הגבעונים להוליך שולל את בני ישראל, אשר ״את פי יהוה, לא שאלו.״ לפיכך, ״ויעש להם יהושע שלום, ויכרות להם ברית לחיותם; וישבעו להם, נשיאי העדה.״ כך נכרתה הברית עם הגבעונים. אך מקץ שלושה ימים נחשפה האמת. לבני ישראל נודע ״כי קרבים הם אליו, ובקרבו, הם ישבים.״ הגבעונים שידעו כי לא יצליחו לגבור על בני ישראל נקטו בתחבולה זו כדי לשרוד.

בני ישראל נמלאו זעם רב כשנודע להם כי הגבעונים הוליכו אותם שולל. זעמם גבר כאשר הגיעו מקץ שלושה ימי מסע אל ערי הגבעונים הסמוכות ללב כנען. ״וילנו כל העדה, על הנשיאים.״ אך נשיאי העדה סרבו להפר את הברית וטענו: ״אנחנו נשבענו להם, ביהוה אלוהי ישראל; ועתה, לא נוכל לנגע בהם.״ כתוצאה מכך, ״ולא הכום, בני ישראל.״ הגבעונים נשבעו לפנות עורף לאליליהם ולעבוד את ה׳; לפיכך, השארתם בחיים לא היוותה הפרה של צו ה׳ להשמיד את תושבי כנען עובדי האלילים. מכאן שהשבועה שנשבעו בני ישראל לגבעונים לא חייבה אותם לבצע חטא. על אף שהושגה בעורמה ובמרמה, אי אפשר היה שלא לכבד אותה. החובה לעמוד במילה, במידה ואין הדבר מאלץ את האדם לבצע מעשה רע, היא חובה קדושה, ולכן עליו לקיים את שבועתו. אין לתת לשום שיקולי רווח, תועלת אישית או נקמנות להשפיע בדרך כלשהי על קדושתה של שבועה או התחייבות שאין לחללה. ״תועבת יהוה, שפתי שקר.״ (משלי יב:22). האיש אשר ״יעלה בהר יהוה,״ ו״יקום, במקום קודשו״, הוא אדם ״נקי כפים, ובר לבב, אשר לא נשא לשוא נפשי; ולא נשבע למרמה,״ ״נשבע להרע, ולא ימר.״ (תהילים כד:3; טו:4)

הגבעונים נותרו בחיים, אך שועבדו לעבדות והוטל עליהם לעסוק במלאכות מפרכות הקשורות למשכן. ״ויתנם יהושע ביום ההוא, חטבי עצים ושאבי מים - לעדה; ולמזבח יהוה.״ הגבעונים הסכימו לתנאים הללו בחפץ לב ובהכרת תודה, מודעים לכך שהאשמה הייתה אך ורק בהם. הם שמחו להישאר בחיים בכל מחיר, ולכן אמרו ליהושוע: ״ועתה, הננו בידך: כטוב וכישר בעיניך לעשות לנו, עשה.״ במשך דורות רבים זוהו צאצאי הגבעונים עם השירות בקודש.

נחלתם של הגבעונים כללה ארבע ערים. בראשם של הגבעונים לא עמד מלך, אלא מועצת זקנים או סנטורים. גבעון, העיר החשובה ביותר הייתה ״עיר גדולה... כאחת ערי הממלכה... וכל אנשיה גברים.״ לפנינו עדות חותכת לפחד הגדול שנפל על תושבי כנען מפני בני ישראל, שכן תושביה של עיר גדולה וחשובה זו נקטו בדרך משפילה כל כך כדי להציל את חייהם.

אך מוטב היה לגבעונים אילו נהגו ביושר ובכנות עם בני ישראל. על אף שבזכות כניעתם לה׳ חייהם ניצלו, רמאותם המיטה עליהם חרפה ושיעבוד. אלוהים קבע בחסדו שכל אדם שינטוש את האלילות ויקשור את עצמו לישראל יזכה ליהנות מברכות הברית. הגבעונים נחשבו כ״גרים״ וכ״אזרחים״ בקרב ישראל. זולת מקרים חריגים וספורים, הגרים היו זכאים ליהנות מאותם זכויות וחסדים שבני ישראל זכו בהם. ה׳ ציווה על ישראל: ״וכי יגור אתך גר, בארצכם - לא תונו, אתו. כאזרח מכם יהיה לכם הגר הגר אתכם, ואהבת לו כמוך.״ (ויקרא יט:33). בני ישראל צוו בנוגע לפסח ולקורבן הפסח: ״וכי יגור אתכם גר... ועשה אשה ריח ניחח, ליהוה - כאשר תעשו, כן יעשה... חקה אחת לכם ולגר הגר: חקת עולם לדרתיכם, ככם כגר יהיה לפני יהוה״ (במדבר טו:14, 15).

זה היה המעמד שהגבעונים יכלו לזכות בו אלמלא נקטו במרמה. זה לא היה דבר של מה בכך לתושביה ה״גברים״ והמכובדים של עיר הבירה ה״מלכותית״ הזו להפוך לחוטבי עצים ולשואבי מים לדורי דורות. הם עטו על עצמם בגדי דלות ועוני כדי להונות את ישראל, אך הדבר המיט עליהם שיעבוד נצחי. וכך, לדורי דורותיהם ישמש סיפור שעבודם עדות לתיעוב שחש אלוהים כלפי רמייה.

כניעתה של גבעון לבני ישראל מילאה את לב מלכי כנען בפחד. הם נקטו מייד בצעדים הדרושים כדי להתנקם בעם שכרת ברית שלום עם הפולשים. בהנהגת אדוניצדק, מלך ירושלים, כרתו חמשת מלכי כנען ברית נגד גבעון. הם פעלו במהירות. הגבעונים שלא היו ערוכים למתקפת פתע שלחו מסר בהול ליהושוע בגלגל: ״אל תרף ידיך מעבדיך: עלה אלינו מהרה, והושיעה לנו ועזרנו - כי נקבצו אלינו, כל מלכי האמרי ישבי ההר.״ הסכנה לא רק ריחפה על ראשי הגבעונים, אלא אף על ישראל. גבעון חלשה על דרכי המעבר למרכז ולדרום כנען, ולכן היה חשוב להחזיק בה כדי לכבוש את הארץ.

יהושע ערך מייד את ההכנות כדי לצאת לעזרת גבעון. תושבי העיר הבצורה חששו שיהושוע יסרב לבקשתם משום שהם הוליכו שולל את ישראל, אך מאחר שהיו נתונים תחת ידי ישראל וקיבלו על עצמם את עבודת ה׳, חש יהושע מחויב להגן עליהם. הפעם הוא לא פעל ללא הנחיית ה׳. הוא חילה את פניו, ואלוהים עודד אותו לצאת למבצע. ״אל תירא מהם,״ אמר ה׳, והבטיח: ״כי בידך נתתים: לא יעמד איש מהם, בפניך.״

״ויעל יהושע מן הגלגל, הוא וכל עם המלחמה עמו, וכל, גבורי
החיל.״

לאחר שצעדו כל הלילה הוביל יהושוע את כוחותיו למערכה בגבעון. עם שחר, בטרם הצליחו חמשת מלכי הברית לקבץ את צבאותיהם ולעלות על העיר, תקף אותם יהושוע במתקפת פתע שעוררה מבוכה ומהומה בקרבם. הצבא האדיר נס על נפשו, ויהושוע דלק בעקבותיו דרך מעלה בית חורון. לאחר שצבאות האויב הגיעו לראש ההר, הם נסו בשיפוע ההר התלול אל בית חורון תחתית. כאן הומטר עליהם מהשמיים מטר עז של ברד. ״ויהוה השליך עליהם אבנים גדלות מן השמים... רבים, אשר מתו באבני הברד מאשר הרגו בני ישראל, בחרב.״

בשעה שהאמורים המשיכו במנוסתם והתכוונו למצוא מחסה במעוזי ההרים, יהושוע צפה מטה מפסגת הרכס והבחין כי היום קצר מדי להשלמת המבצע שהחל בו. אם לא יצליח לנתב את האויבים לדרך אחרת, הם יתאוששו ויחדשו את הקרבות. ״אז ידבר יהושע, ליהוה... ויאמר לעיני ישראל, שמש בגבעון דום, וירח, בעמק אילון. וידם השמש וירח עמד, עד יקים גוי איביו... ויעמד השמש בחצי השמים, ולא אץ לבוא כיום תמים.״

לפני רדת הערב מילא ה׳ את הבטחתו ליהושוע. כל צבאות האויב הובסו בידיו. בני ישראל יזכרו תמיד את אירועי היום הארוך הזה. ״ולא היה כיום ההוא, לפניו ואחרו, לשמע יהוה, בקול איש: כי יהוה, נלחם לישראל.״ ״שמש ירח,עמד זבלה; לאור חציך יהלכו, לנגה ברק חניתך. זעם, תצעד ארץ, באף, תדוש גוים. יצאת לישע את משיחך; מחצת ראש מבית רשע, ערות יסוד עד צאור סלה.״ (חבקוק ג:11-13).

תפילתו של יהושוע הובעה בהשראת רוח הקודש, וזאת כדי להעניק ראיה נוספת לגבורתו של אלוהי ישראל. מכאן שכאשר ביקש המנהיג הדגול לגרום לשמש ולירח ל״עמוד דום״, זו לא הייתה חוצפה מצדו. יהושוע קיבל מאלוהים הבטחה שאויבי ישראל יובסו, עם זאת הוא לא חסך במאמצים ונהג כאילו ניצחון ישראל תלוי בצבאותיה בלבד. הוא עשה כל דבר שניתן היה לבצע בכוחות אנוש, ואז זעק באמונה לעזרת ה׳. סוד ההצלחה הוא המיזוג בין גבורת ה׳ למאמץ האנושי. אנשים שמצליחים להגיע לתוצאות הטובות ביותר מסתמכים בשלמות על יד הגבורה.

המצביא שציווה: ״שמש בגבעון דום, וירח, בעמק אילון״, הוא האיש שנפל אפיים ארצה והתפלל במשך שעות במחנה בגלגל. אנשי התפילה הם אנשים חדורי עוצמה.

הנס הכביר שהתחולל בגבעון העיד על כך שהבריאה נתונה תחת ידיו של הבורא. השטן מנסה להסתיר מבני האדם את פעולת הגבורה בעולם הגשמי, להחביא מעין כול את פועלו של ה׳ המתבצע ללא לאות. נס זה גורם לכל האנשים המרוממים את הטבע מעל אלוהי הטבע לעמוד נכלמים.

אלוהים מזמן אליו על פי רצונו את איתני הטבע ומצווה עליהם להביס את אויביו: ״אש וברד, שלג וקיטור; רוח סערה, עשה דברו.״ (תהילים קמח:8). כאשר האמורים האליליים נערכו כדי לסכל את תוכניותיו של אלוהים, ה׳ התערב והמטיר ״אבנים גדלות מן השמים״ על אויבי ישראל. על פי כתבי הקודש, קרב גדול יותר ייערך באחרית הימים, בקץ ההיסטוריה של העולם, כאשר יפתח ״יהוה את אוצרו, ויוצא את כלי זעמו״ (ירמיהו נ:25). אלוהים שואל: ״הבאת, אל אצרות שלג, ואוצרות ברד תראה, אשר חשכתי לעת צר [צרה]; ליום קרב, ומלחמה?״ (איוב לח:22, 23).

מחבר ספר ההתגלות מתאר את ההרס והשמד שיתרחשו באחרית הימים, כאשר ״קול גדול״ ייצא ״מן ההיכל מעם הכסא״, ויכריז: ״היה נהיתה!״ לדבריו, ״אבני ברד גדולות שמשקלו כמאה ושלושים ליטראות״ יומטרו ״מן השמים על בני אדם,״ (התגלות טז:17, 21).

חלוקת כנען

פרק זה מבוסס על יהושע י׳:3 40-4; יא׳; יד׳ עד כב׳

בעקבות הניצחון בבית חורון בא כיבוש דרום כנען. ״ויכה יהושע את כל הארץ ההר והנגב והשפלה... ואת כל המלכים האלה ואת ארצם, לכד יהושע פעם אחת: כי, יהוה אלהי ישראל, נלחם, לישראל. וישב יהושע וכל ישראל עמו, אל המחנה הגלגלה.״

שבטי צפון הארץ שנמלאו פחד לאור ניצחונם המזהיר של צבאות ישראל, כרתו ביניהם ברית נגד ישראל. בראשם עמד יבין, מלך חצור, ששכנה דרומית למי מרום. ״ויצאו הם, וכל מחניהם עמם.״ צבא זה היה גדול ועצום בהרבה מן הצבאות שבני ישראל נתקלו בהן בכנען - עם רב, כחול אשר על שפת הים לרב; וסוס ורכב, רב מאד. ויועדו, כל המלכים האלה; ויביאו ויחנו יחדו, אל מי מרום, להלחם, עם ישראל.״ ה׳ שב ועודד את יהושע: ״אל תירא מפניהם - כי מחר כעת הזאת אנוכי נתן את כלם חללים, לפני ישראל; את סוסיהם תעקר, ואת מרכבתיהם תשרף באש.״

יהושוע יצא במתקפת פתע על מחנה בני הברית והשמיד את כל כוחותיהם. ״ויתנם יהוה ביד ישראל, ויכום, וירדפום.״ המרכבות והסוסים שהיוו מקור לגאוותם של הכנענים לא היו אמורים לשמש את בני ישראל. במצוות ה׳ הועלו המרכבות באש, וגידי רגליהם האחוריות של הסוסים נחתכו, וזאת כדי למנוע את השימוש בהם בשדה הקרב. בני ישראל לא היו אמורים לשים את מבטחם במרכבות או בסוסים, אלא ״בשם ה׳ אלוהיהם״.

עיר אחרי עיר נכבשה בידי צבאות ישראל, וחצור, מעוזם של בני הברית הועלתה באש. המלחמה נמשכה מספר שנים, אך עם סיומה כבש יהושע את כנען כולה, ״והארץ שקטה, ממלחמה.״

אולם על אף שהכנענים הובסו, הם לא נושלו לחלוטין. במערב החזיקו הפלישתים בשפלת החוף הפוריה, וצפונית להם שכנו הצידונים. גם לבנון נותרה בחזקתם של הצידונים, ובדרום, בסמוך למצרים ישבו עדיין אויבי ישראל.

אך יהושוע צווה לא להמשיך במלחמה. למנהיג הדגול נותרה משימה נוספת להשלים בטרם ינטוש את הנהגת ישראל. הארץ כולה על אזוריה הכבושים ואלה שטרם נכבשו הייתה אמורה להתחלק בין שבטי ישראל. כל שבט ושבט היה אמור לכבוש את נחלתו. אם בני ישראל ידבקו באלוהים, הוא יביס את אויביהם למענם; והוא הבטיח להעניק להם נכסים רבים יותר אם יהיו נאמנים לברית שכרתו עימו.

יהושוע, אלעזר הכוהן הגדול וראשי השבטים, הופקדו על חלוקת הארץ, והנחלה שהוקצתה לכל שבט ושבט נקבעה באמצעות הפלת גורלות. משה קבע מראש את גבולות הארץ שתחולק בין השבטים לאחר כיבושה, ומינה נשיא מכל שבט שיהיה נוכח בחלוקת כנען. שבט לוי שהוקודש לעבודת הקודש במשכן, לא זכה לנחלה משלו, אך ניתנו לו ארבעים ושמונה ערים ברחבי הארץ.

לפני חלוקת הארץ הכבושה הציגו כלב ונשיאי שבטו תביעה מיוחדת. חוץ מיהושע, כלב היה האדם הזקן ביותר בישראל. כלב ויהושוע היו היחידים מקבוצת המרגלים שדיברו בשבחה של הארץ המובטחת, ועודדו את העם לעלות עליה ולכבוש אותה בשם ה׳. כלב הזכיר עתה ליהושע את ההבטחה שהובטחה לו אז כגמול לנאמנותו: ״הארץ אשר דרכה רגלך בה, לך תהיה לנחלה ולבניך עד עולם: כי מלאת, אחרי יהוה אלוהי.״ לפיכך, עתה ביקש לקבל את חברון כנחלתו. חברון הייתה במשך שנים רבות ביתם של אברהם, יצחק ויעקב; כאן, במערת המכפלה, הם נקברו. בחברון התגוררו הענקים האימתניים, שמראם המפחיד הטיל אימה בלב המרגלים וריפה את ידי ישראל. דווקא במקום זה בחר כלב, מכל יתר חבלי הארץ, לנחלתו, וזאת מתוך ביטחון בגבורת ה׳.

הוא אמר ליהושוע : ״ ועתה, הנה החיה יהוה אותי כאשר דבר, זה ארבעים וחמש שנה מאז דבר יהוה את הדבר הזה אל משה... ועתה הנה אנוכי היום, בן חמש ושמנים שנה. עודני היום חזק, כאשר ביום שלח אותי משה, ככחי אז, וככחי עתה: למלחמה, ולצאת ולבוא. ועתה, תנה לי את ההר והזזה, אשר דבר יהוה, ביום ההוא: כי אתה שמעת ביום ההוא כי ענקים שם, ונערים גדלות בצרות - אולי יהוה אותי והורשתים, כאשר דבר יהוה.״ ראשי יהודה תמכו בבקשתו. כלב, שמונה בידי שבטולעסוקבחלוקת הארץ,בחרלצרףאליואתהאנשים האלהבעתהצגתתביעתו, וזאת כדי שלא ייווצר הרושם שהוא מנצל את תפקידו להשגת תועלת אישית.

בקשתו של כלב התמלאה מייד. לא היה טוב ממנו כדי להפקיד בידו את כיבוש עריהם הבצורות של הענקים. ׳׳ויברכהו, יהושע, ויתן את חברון לכלב בן יפנה, לנחלה.׳׳...׳׳יען, אשר מלא, אחרי, יהוה אלהי ישראל.״ אמונתו של כלב לא השתנתה; זו הייתה אותה אמונה שהחזיק בה כאשר סתר בעדותו את דברי המרגלים שדיברו סרה בארץ. הוא האמין בכל ליבו בהבטחת ה׳ לתת לעמו את כנען לנחלה. באמונה איתנה זו דבק באלוהים, נשא עם בני עמו בסבלותיהם בימי נדודיהם במדבר, ונטל חלק הן באכזבותיהם והן במשאם של החוטאים. אך למרות זאת הוא לא התלונן, אלא רומם את אלוהים ששמר עליו בחסדו והותיר אותו בחיים במדבר בשעה שיתר בני עמו נכרתו מארץ החיים. במרוצת הקשיים, התלאות, הסכנות, הנדודים ופגעי המדבר, וכן בשנות המלחמה מאז נכנסו בני ישראל לכנען, ה׳ שמר על חייו, ועתה בגיל שמונים וחמש כוחו עדיין במותניו. הוא לא ביקש לעצמו נחלה שכבר נכבשה בידי ישראל, אלא את העיר שלפי דברי המרגלים נבצר מישראל לכובשה. אך בעזרת אלוהים הוא יילחם בענקים הללו שזעזעו את אמונתם של בני ישראל, ויכבוש מידם את נחלתו. בקשתו של כלב לא נבעה מתשוקת כבוד או משום שביקש להאדיר את שמו. הלוחם הוותיק והאמיץ השתוקק להעניק לעמו מופת, שיביא כבוד לה׳ ויעודד את יתר שבטי ישראל לכבוש את הארץ כולה - אותה ארץ שאבותיהם האמינו כי אי אפשר לכובשה.

בברכת יהושוע קיבל כלב את הנחלה שאליה השתוקק מזה ארבעים שנה. מתוך אמונה שאלוהים איתו, ״וירש משם כלב, את שלושה בני הענק.׳׳ לאחר שהצליח בכיבוש נחלתו, למען עצמו ובני ביתו, הלהט שלו לא שכך; הוא לא התיישב כדי ליהנות מנחלתו, אלא המשיך בכיבושים נוספים לתועלת האומה ולתהילת ה׳.

המורדים ומוגי הלב מתו במדבר, אך המרגלים שדבקו בה׳ זכו לאכול מענבי אשכול. כל צד קיבל את גמולו בהתאם לאמונתו. חסרי האמונה חזו בהתגשמות פחדיהם. תוך התעלמות מהבטחת ה׳ הכריזו כי אי אפשר לכבוש את כנען. ואכן, הם לא כבשו אותה. אך בני העם שבטחו בה׳ לא התמקדו בקשיים שעמדו לפניהם בכניסתם לארץ המובטחת אלא בגבורת ה׳, האלוהים הכול יכול. באמצעות אמונה, אותם אנשים נכבדים ׳׳הכניעו ממלכות... נמלטו מפי חרב, התחזקו מחלשה, עשו חיל במלחמה והביסו צבאות זרים.׳׳ (אל העברים יא:33, 34). ״וזהו הנצחון המנצח את העולם - אמונתנו.״ (הראשונה ליוחנן ה:4).

תביעה נוספת הנוגעת לחלוקת הארץ חשפה רוח שונה בתכלית מזו ששרתה בכלב. היא הוצגה בידי בניו של יוסף, שבט אפרים וחצי שבט המנשה. בשל מספרם הרב תבעו שבטים אלה נחלה כפולה מזו של יתר השבטים. הנחלה שנפלה בגורל בחלקם הייתה חבל הארץ העשיר ביותר בכנען. היא כללה את אדמת השרון הפורייה, אך רבות מן הערים הראשיות בעמק נמצאו עדיין בידי הכנענים, ושבטים אלה נרתעו מן הקשיים והסכנות הטמונים בכיבוש נחלותיהם, והשתוקקו להשיג לעצמם נחלה נוספת בשטחים שנכבשו. שבט אפרים היה אחד השבטים הגדולים ביותר בישראל. בנוסף, יהושע יצא ממנו, ולכן בני השבט סברו כי הם זכאים ליחס מיוחד. הם אמרו ליהושע: ׳׳מדוע נתתה לי נחלה, גודל אחד וחבל אחד? ואני עם רב, עד אשר עד כה ברכני יהוה.׳׳ אבל המנהיג הנחוש לא זז מהחלטתו לדבוק בחלוקה צודקת של הארץ.

תשובתו של יהושע הייתה: ״אם עם רב אתה עלה לך היערה, ובראת לך עם, בארץ הפרזי והרפאים: כי אץ לך, הר אפרים.׳׳

תשובתם של בני יוסף העידה על המניע האמיתי לתלונתם. חסרו להם אמונה ואומץ לב כדי לגרש את הכנענים מן הארץ. הם אמרו ליהושוע: ״לא ימצא לנו ההר.׳׳ כלומר, השטח ההררי לא יספיק לנו. והם הוסיפו: ׳׳ורכב בו־זל, בכל הכנעני תיישב בארץ העמק.״ כלומר, לא נוכל לגרש את תושבי העמקים בשל מרכבות הברזל שלהם.

אלוהי ישראל הבטיח לסייע לעמו ביד גבורתו. אילו היו לבני שבט אפרים את האומץ והאמונה של כלב, אף אויב לא היה עומד בפניהם. מודע לרצונם הנחוש להימנע מקשיים וסכנות, יהושע גער והאיץ בהם לצאת ולכבוש את הארץ: ״עם רב אתה, ובוז גדול לך,״... ״כי תוריש את הכנעני, כי רכב ברזל לו - כי חזק, הוא.״ כלומר, דווקא משום שאתם רבים וחזקים תוכלו להשתמש ביתרונות אלו כדי לגרש את תושבי כנען, על אף רכבי הברזל שלהם ועוצמתם הצבאית.

עד כה הייתה גלגל בירת האומה ומקום משכנו של המשכן. עתה יועבר המשכן למקום שנבחר במיוחד כדי לשמש בעבורו מושב של קבע. מקום זה היה שילה, עיר קטנה בנחלת אפרים. שילה שכנה בקרבת לב הארץ, וניתן היה להגיע אליה בקלות מכל שבטי ישראל. חבל ארץ זה נכבש כולו, ולכן עובדי ה׳ יכלו לעסוק ללא הפרעה בעבודת הקודש. ״ויקהלו כל עדת בני ישראל, שלה, וישכינו שם, את אוהל מועד.״ השבטים שחנו עדיין במחנה בעת העברת המשכן מגלגל צעדו בעקבותיו והקימו מחנה בשילה. כאן חנו השבטים עד שנפוצו שבט שבט לנחלתו.

ארון ה׳ שכן בשילה שלוש מאות שנים עד שחרבה העיר והוא נפל בידי הפלישתים בעטיים של חטאי בית עלי, הכוהן הגדול. ארון ה׳ לא הוחזר מעולם למשכן בשילה, שכן עבודת הקודש הוסבה למקודש בירושלים, ושילה איבדה מחשיבותה. רק חורבות מציינים היום את מיקומה. בשלב מאוחר יותר שימש גורלה של שילה אזהרה לירושלים: ה׳ הכריז בידי ירמיהו : ״כי לכו נא, אל מקומי אשר בשילו, אשר שכנתי שמי שם, בראשונה; וראו, את אשר עשיתי לו, מפני, רעת עמי ישראל... ועשיתי לבית אשר נקרא שמי עליו, אשר אתם בטחים בו, ולמקום, אשר נתתי לכם ולאבותיכם - כאשר עשיתי, לשלו.״ (ירמיהו ז:12-14).

״תכלו לנחל זאת הארץ, לגבולתיה.״ בתום חלוקת הארץ, לאחר שכל השבטים קיבלו את נחלתם, הציג יהושוע את בקשתו. לדידו, כמו במקרה של כלב, ניתנה לו הבטחה מיוחדת באשר לנחלה שיירש; עם זאת, הוא לא ביקש לעצמו נחלה גדולה אלא עיר אחת בלבד. ״על פי יהוה נתנו לו, את העיר אשר שאל.״ שמה של העיר היה ״תמנת סרח״, כלומר, ״סרח העודף״. זו הייתה עדות מרשימה לאופיו האצילי של המצביא ולרוחו הנדיבה: במקום להיות הראשון שישים את ידו על פרי כיבושיו, הוא דחה את תביעתו לנחלה, עד שאחרון בני עמו והפחות שבהם,זכה לקבל את נחלתו.

שישה מבין הערים שניתנו ללוויים, שלשה בכל אחד מעברי הירדן, יועדו לשמש ערי מקלט, שאליהן יוכלו הרוצחים לנוס על נפשם. הקצאתן של ערי המקלט צוותה בידי משה: ״והקריתם לכם לערים, ערי מקלט תחיינה לכם; ונס שמה רצח, מכה נפש בשגגה. והיו לכם הערים למקלט, מגאל; ולא ימות הרצח , עד עמדו לפני העדה למשפט.״ (במדבר לה:11, 12). אמצעי רב חסד זה היה חיוני בשל המנהג העתיק של נקמת דם וענישת הרוצח. נקמת הדם הוטלה על קרוב משפחה מקרבה ראשונה או על יורשו של הנפטר. במקרים שבהם אשמת הרוצח הייתה ודאית, לא היה צורך לחכות עד שייערך משפט. נוקם הדם הורשה לרדוף אחרי הפושע ולהורגו. אלוהים לא ראה לנכון לבטל את המנהג הזה באותם ימים, אך סיפק אמצעי שיבטיח את ביטחונם של האנשים שרצחו בשוגג.

ערי המקלט מוקמו במרחק של נסיעה בת חצי יום מכל אזור בארץ. הדרכים שהובילו אליהן היו אמורות להישמר תמיד במצב תקין; לכל אורכן הוצבו שלטים שנשאו את הכיתוב ״עיר מקלט״ באותיות ברורות ובולטות, כדי שהנסים על נפשם לא יתעכבו ולו לרגע. כל אדם, עברי, גר, או זר היה זכאי להשתמש באמצעי מילוט זה. אך כשם שהחפים מפשע לא היו אמורים להירצח בפזיזות בידי נוקם הדם, כך הפושעים הנושאים באשמה לא היו אמורים להימלט מעונשם. אדם שנמלט לעיר מקלט היה זכאי למשפט הוגן שנערך בידי הרשויות, ורק כאשר נמצא חף מפשע ונקבע כי הרג בשוגג, הורשה לשוב לעיר המקלט ולשבת בה. אך רוצח שנמצא אשם נמסר לידי נוקם הדם. מי שהיו זכאים להגנה קיבלו אותה בתנאי שנשארו בגבולותיה של עיר המקלט. במקרה שיצאו מגבולותיה ונוקם הדם מצא אותם, הם היו עלולים לשלם בחייהם, שכן הקלו ראש באמצעי ההגנה שסיפק להם אלוהים. אולם עם מותו של הכוהן הגדול, כל האנשים שמצאו מחסה בערי המקלט היו חופשיים לעזוב אותן ולשוב לנחלותיהם.

הרשעתו של נאשם במשפט רצח לא הייתה אמורה להתבסס על עדות של עד אחד, גם כאשר נמצאו ראיות נסיבתיות חותכות נגדו. ה׳ ציווה על עמו: ״כל מכה נפש - לפי עדים, ירצח את הרצח; ועד אחד, לא יענה בנפש קימות״ (במדבר לה:30). המשיח הוא זה שהעניק את החוקים הללו לישראל; כאשר הוא חי עלי אדמות בקרב תלמידיו, הוא לימד אותם כיצד לנהוג באנשים ששגו. המורה הדגול שב וחזר באוזניהם על הכלל שעדותו של אדם אחד אינה מספקת כדי לזכות או להרשיע את האשם בדין. דעותיו והשקפותיו של אדם אינם אמורים להכריע את הדין בסוגיות משפטיות. בכל העניינים הללו נחוצה עדות של שני עדים או יותר, וביחד עליהם לשאת באחריות כדי ״ש על פי שנים או שלושה עדים יקום כל דבר.׳״ (מתי יח:16, בציטוט מדברים יט:15).

כאשר נאשם ברצח נמצא אשם, שום כפרה או כופר לא הועילו כדי להצילו. אלוהים ציווה: ״שפך דם האדם, באדם דמו ישפך״ (בראשית ט:6). ״ולא תקחו כפר לנפש רצח, אשר הוא רשע למות: כי מות, יומת..״ ״מעם מזבחי, תקחנו לימות.״ ״ולארץ לא יכפר, לדם אשר שפך בה, כי אם, בדם שפכו.״ (במדבר לה:31, 33; שמות כא:14). לשם בטחונה וטוהרה של האומה היה צריך להעניש בכל חומרת הדין רוצח שרצח במזיד. החיים הוענקו לאדם אך ורק מיד אלוהים, ולכן הם מקודשים ויש לשמור עליהם מכל משמר.

ערי המקלט שיועדו לעם הנבחר בימי קדם שימשו סמל למקלט שנמצא לנו במשיח. אותו מושיע חנון ורחום שייעד את ערי המקלט הארעיות הללו, מעניק באמצעות שפיכת דמו מקלט בטוח לכל בני האדם שחיללו את תורת ה׳, שאליו יוכלו להימלט מן המוות השני. שום כוח לא יוכל לחלץ מזרועותיו המגוננות את הנשמות שבאו לחסות בו ולזכות במחילה. ׳׳לכן אין עכשו שום הרשעה על אלה שנמצאים במשיח ישוע,׳׳ ״מי המרשיע? האם המשיח ישוע אשר מת, ולא זו בלבד כי אם קם לתחייה, והוא נמצא לימיו אלוהים ומפגיע בעדנו?׳׳ באפן זה... אנחנו הנמלטים נתעודד מאד לאחז בתקוה המנחת לפנינו.׳׳(אל הרומים ח:1, 34; אל העברים ו:18).

אדם שנס לעיר מקלט לא היה יכול להתמהמה. היה עליו להשאיר מאחור את משפחתו ועסקיו, ולנוס על נפשו. לא היה בידו זמן להיפרד מיקיריו. חייו עמדו על הכף, והיה עליו לוותר על כל עניין אחר שהצריך את תשומת ליבו למען מטרה אחת - להגיע לעיר מקלט. עייפותו נשכחה, ולקשיי הדרך לא הייתה בעיניו שום חשיבות. הוא לא העז להאט את הקצב, עד שנכנס אל בין חומותיה של עיר המקלט.

החוטא נידון למוות נצחי עד שימצא מקלט במשיח; אם אדם שנס על נפשו יתנהל לאיטו או בחוסר תשומת לב, הדבר עלול לגזול ממנו את ההזדמנות היחידה לזכות בחיים, והוא ישלם על כך בחייו. לכן, אדישות והתמהמהות עלולים להביא לאובדן הנשמה. השטן, אויבנו הגדול, צועד בעקבותיו של כל אדם המחלל את תורת ה׳ הקדושה. וכל מי שאינו מודע לסכנה האורבת לו, ואינו מחפש ללא לאות אחר מחסה במקלט הנצחי, ייפול קורבן בידי המשחית.

דמו של אסיר שיצא את גבולות עיר המקלט היה מותר; נוקם הדם היה רשאי לרצוח אותו. בדרך זו למד העם לדבוק בכללים שחכמת האל הנעלה סיפקה להם לשם ביטחונם. זאת ועוד, אין די בכך שהחוטא יאמין במשיח לשם מחילת חטאיו, עליו לשכון בו באמונה ובציות. ככתוב: ״הן אם נחטא בזדון לאחר שקבלנו את

ידיעת האמת, לא ישאר עוד קרבן לכפר על חטאים, אלא צפית חרדה לדין, ולהט אש אשר תאכל את האויבים.״ (אל העברים י:26, 27).

שניים משבטי ישראל, שבט גד, שבט ראובן וחצי שבט המנשה קיבלו את נחלתם לפני שחצו את הירדן. שבטים רועי צאן אלה ראו בערבות רחבות הידיים וביערות גלעד ובשן, שהציעו שפע של אדמות מרעה פוריות לעדריהם, חבל ארץ יקר ערך שלא נמצא כמוהו בכנען, ולכן השתוקקו להתיישב בו. הם התחייבו לשלוח את מכסת אנשי הצבא שלהם אל מעבר לירדן כדי להשתתף בקרבות של יתר השבטים, עד שאחיהם ינחלו אף הם את נחלתם. הם אכן מילאו את חובתם בנאמנות. כאשר עשרת השבטים נכנסו לכנען, ״ויעברו בני ראובן ובני גד וחצי שבט המנשה, חמשים, לפני, בני ישראל... כארבעים אלף, חלוצי הצבא - עברו לפני יהוה, למלחמה, אל, ערבות יריחו.״ (יהושע ד:12, 13). במשך שנים הם נלחמו בגבורה לצד אחיהם. עתה הגיעה השעה שישובו לנחלתם. משום שסייעו לאחיהם בקרבותיהם, הם זכו לחלק משלל האויבים; עתה הם שבו לנחלתם עם ״נכסים רבים ... ובמקנה רב מאד, בכסף ובזהב ובנחשת ובברזל ובשלמות, הרבה מאד,״ שאותם היה עליהם לחלק עם בני השבט שנשארו עם משפחותיהם ועדריהם.

עתה הם יתגוררו הרחק משילה, מקום משכן ה׳. בלב חרד צפה בהם יהושע כשנפרדו לשלום מיתר השבטים כדי לשוב לנחלתם, שכן ידע עד כמה חזקים יהיו הפיתויים שיבואו עליהם. כאשר יחיו כנוודים בנחלתם המבודדת בעבר הירדן, הם עלולים להתפתות למנהגי הגויים עובדי האלילים ששכנו בגבולותיהם.

בשעה שיהושע ויתר זקני העם עדיין חשבו עליהם מתוך חרדה ותחושה מבשרת רעות, הגיעו אליהם בשורות מוזרות. ליד הירדן, בסמוך למקום שבו חצו בני ישראל את הירדן בדרך נס, הקימו שבט ראובן, שבט גד וחצי שבט המנשה מזבח גדול, זהה למזבח העולה בשילה. תורת ה׳ אסרה באיסור מוחלט על הקמת מרכז נוסף לעבודת ה׳ זולת המקודש, והטילה עונש מוות על מפרי החוק. אם זו הייתה תכלית המזבח הזה, הרי שאילו יניחו לו להישאר על תילו, הדבר עלול להדיח אותם לחטא, ולגרום להם לסטות מאמונת האמת.

נציגי העם התאספו בשילה. בסערת רגשות ובלהט זעמם הציעו לצאת מייד למלחמה נגד מחללי התורה. אבל אנשים מתונים יותר בקרב העם הצליחו להרגיע את הרוחות. הוחלט לשגר תחילה משלחת כדי ללבן את העניין עם שניים וחצי השבטים, ולדרוש מהם הסבר להתנהגותם. עשרה נשיאים, נשיא מכל שבט ושבט, נבחרו למשימה. בראשם עמד פנחס, שהתבלט בקנאתו לה׳ בחטא בעל פעור.

שניים וחצי השבטים היו אשמים בכך שנקטו, ללא כל הסבר, בצעד כזה העלול לעורר מחלוקת וחשדות כבדים כל כך. נציגי העם ששפטו את אחיהם והרשיעו אותם מראש, באו אליהם ונזפו בהם קשות. הם האשימו אותם במרד נגד ה׳, והפצירו בהם להיזכר במשפטי ה׳ על ישראל לאחר שהשתתפה בעבודת בעל פעור. בשם כל בני ישראל הכריז פנחס באוזני בני גד, ראובן וחצי המנשה כי אם אין ברצונם לחיות בחבל ארץ שאין בה מזבח עולה, הם מוזמנים לבוא ולחלוק את נחלותיהם וזכויותיהם של בני עמם בעבר הירדן המערבי.

בתשובה להאשמות שהוטחו בהם הבהירו בני השבטים הללו כי המזבח שהקימו לא נועד להעלאת עולות, אלא לשמש עדות לכך שעל אף שהירדן מפריד בינם לבין יתר השבטים, הם דבקים באותה אמונה של אחיהם בכנען. הם חששו שבעתיד ילדיהם לא יורשו להשתתף בעבודת ה׳ במקודש, שכן העם לא יראה בהם חלק מישראל. לפיכך, המזבח שנבנה בתבנית מזבח ה׳ בשילה, ישמש עדות לכך שהאנשים שהקימו אותו עובדים אף הם את אלוהי ישראל, האלוהים החיים.

בשמחה רבה קיבלו נציגי העם את ההסבר, ושבו מייד כדי לבשר את הבשורות הטובות לשולחיהם. בני ישראל חזרו בהם מכוונתם לעלות על השבטים הללו למלחמה, וכל העם שמח שמחה רבה והילל את ה׳.

בני גד וראובן הציבו על המזבח שהקימו כתובת שהעידה על תכלית הקמתו;

הם אמרו: ״כי עד הוא בינתינו, כי יהוה האלוהים.״ בדרך זו הם ביקשו למנוע אי הבנות בעתיד, ולהסיר כל דבר העלול לגרום לפיתוי ולחטא.

לעיתים קרובות מתעוררות מחלוקות קשות בשל אי הבנה קלה, אפילו בקרב אנשים שפועלים מתוך מניעים נעלים ביותר. במקרים כאלה, כאשר לא נוהגים בדרך ארץ ובאורך רוח, עלולות להיגרם תוצאות חמורות מאוד, ואפילו גורליות. עשרת השבטים זכרו כיצד במקרה של עכן אלוהים גער בהם על כך שלא עמדו על המשמר כדי לחשוף חטאים שבוצעו בקרבם. עתה הם היו נחושים לפעול מהר ובמלוא כובד הראש; אך בכך שביקשו להימנע מהטעות הראשונה שעשו, הם נהגו עתה בקיצוניות ההפוכה. במקום לבחון בזהירות ובנימוס את עובדות המקרה, הם פנו אל אחיהם בגישה ביקורתית, הרשיעו וגינו אותם. אילו הגיבו בני גד וראובן ברוח דומה הייתה מתלקחת מלחמה בין הצדדים. על אף שחשוב לטפל בחטא ביד קשה, מצד שני חשוב לא פחות להימנע מהרשעת אדם שחטא ומגינויו על בסיס של חשדות לא מבוססים.

אנשים רבים רגישים להאשמה הפעוטה ביותר המועלת נגדם, אך לעומתם, אנשים רבים מחמירים מדי עם אנשים שסרחו לדעתם. איש לא שב מעולם למוטב בעקבות ביקורת או גינוי; אך רבים סוטים מדרך הישר, מתרחקים ממנה יותר ויותר, ומקשים עוד ועוד את ליבם כאשר מוכיחים ומרשיעים אותם. רוח של אדיבות, עדינות ואורך רוח עשויה להציל את החוטאים, ולכסות על פשעים רבים.

החוכמה שהפגינו בני ראובן ורעיהם אמורה לשמש לנו מופת. בשעה שהם ביקשו במלוא הכנות לעורר עניין בקרב שבטיהם באמונת האמת, מעשיהם לא הוערכו נכונה והם זכו לביקורת נוקבת; אולם הם לא הביעו שום טינה. הם הקשיבו בנימוס ובאורך רוח לטענותיהם של אחיהם בטרם התגוננו, ולבסוף הסבירו באריכות את מניעיהם והוכיחו את חפותם. וכך, המחלוקת שהייתה עלולה להסתיים באסון יושבה בדרכי שלום.

גם כאשר אדם המשוכנע בצדקתו מואשם בהאשמת שווא, בכוחו לנהוג בשלווה ובאיפוק ולהפגין התחשבות בזולת. אלוהים מכיר היטב את המצב הזה; כאשר אנשים אינם מפרשים נכונה דבר מה שעשינו או אמרנו, או שאינם מבינים אותנו כראוי, נוכל להפקיד את ענייננו בידיו בביטחון גמור. אין ספק שה׳ ינקה מאשמה ויצדיק את חסידיו השמים בו את מבטחם, כשם שחשף את חטאו של עכן בקרב מחנה ישראל. אנשים שרוח המשיח מפעמת בקרבם יהיו רחמנים ויפגינו טוב לב ואורך רוח.

רצון האלוהים הוא שאחווה ואהבת אחים ישררו בקרב חסידיו. המשיח התפלל לפני שנצלב, וביקש שתלמידיו יהיו מאוחדים ויפעלו כאיש אחד כשם שהוא אחד עם האב, וזאת כדי שהעולם יאמין שאלוהים שלח אותו. תפילה נפלאה ונוגעת ללב זו מתייחסת לכל הדורות, ואף לימינו אנו; שכן המשיח אמר: ״לא רק בעדם אני מבקש, אלא גם בעד המאמינים בי על יסוד דברם.׳׳ (יוחנן יז:20). בשעה שאל לנו לוותר אפילו על עיקר אחד מעיקרי אמונת האמת, עלינו לחתור תמיד לאחדות זו, שכן היא היא ההוכחה להיותנו תלמידי המשיח. ישוע אמר: ״בזאת ידעו הכל שתלמידי אתם: אם תהיה אהבה ביניכם.׳׳ (יוחנן יג:35). שאול השליח מאיץ בקהילה: ״והיו כלכם לב אחד, שתפים לצער הזולת, אוהבי האחים, רחמנים וענוים. אל תשלמו רעה תחת רעה ולא חרוף תחת חרוף; אדרבא - תברכו, שהרי לכך נקראתם, למען תירשו את הברכה.״ (הראשונה לפטרוס ג:8, 9).

דברי יהושע האחרונים

פרק זה מבוסס על יהושע כג׳ - כד׳

בתום המלחמות וכיבוש הארץ פרש יהושע כדי לנוח בביתו שבתמנת סרח. ״ויהי, מימים רבים, אחרי אשר הניח יהוה לישראל מכל איביהם, מסביב... ויקרא יהושע, לכל ישראל - לזקניו ולראשיו, ולשפטיו ולשטריו.״

שנים ספורות חלפו מאץ התיישבו בני ישראל בנחלותיהם, וכבר צצו אותן רעות חולות שהמיטו על ישראל את משפטי ה׳. כשיהושע חש כי התקנה נותנת בו את אותותיה והבין כי פועלו עומד להסתיים במהרה, הוא נמלא חשש לגורל עמו. כאשר בני העם נאספו סביב מנהיגם הקשיש, הוא דיבר אליהם, אך לא רק מתוך דאגה אבהית. הוא אמר להם: ״ואתם ראיתם, את כל אשר עשה יהוה אלוהיכם לכל הגוים האלה, מפניכם: כי יהוה אלוהיכם, הוא הנלחם לכם.׳׳ על אף שהכנענים הובסו, הם עדיין החזיקו בחלקים נרחבים מן הארץ המובטחת, ויהושע האיץ בעמו לא לשבת בשלווה בנחלותיהם, אלא לזכור את מצוות ה׳ לנשל לחלוטין את העמים עובדי האלילים מנחלתם.

בני ישראל פעלו לאיטם כדי להשלים את נישול הגויים מנחלתם. השבטים נפוצו לנחלותיהם, הצבא פורק, וחידוש הקרבות נראה בעיני העם כמשימה קשה ומוטלת בספק. אך יהושע הכריז באוזני בני ישראל: ׳׳ויהוה אלוהיכם, הוא יהדפם מפניכם, והוריש אונם, מלפניכם; וירשתם, את ארצם, כאשר דבר יהוה אלוהיכם, לכם. וחזקתם מאד - לשמר ולעשות, את כל הכתוב בספר תורת משה: לבלתי סור ממנו, ימין ושמאול.״

יהושע טען בנאומו כי בני ישראל עצמם נוכחו לדעת שכאשר דבקו בה׳ ובמצוותיו, אלוהים מילא את הבטחותיו בנאמנות: ״וידעתם בכל לבבכם ובכל נפשכם, כי לא נפל דבר אחד מכל הדברים הטובים אשר דבר יהוה אלוהיכם עליכם - הכל באו לכם, לא נפל ממנו דבר אחד.״ הוא הכריז שכשם שאלוהים מילא את הבטחותיו, כך הוא יקיים את איומיו. ״והיה, כאשר בא עליכם כל הדבר הטוב, אשר דבר יהוה אלוהיכם, אליכם: כן יביא יהוה עליכם, את כל הדבר הרע״... ״בעברכם את ברית יהוה אלוהיכם... וחרה אף יהוה, בכם, ואבדתם טהרה, מעל הארץ הטובה אשר נתן לכם.״

השטן מוליך שולל אנשים רבים באמצעות רעיון שנראה להם מתקבל על הדעת, לפיו אהבת אלוהים לעמו גדולה כל כך שהוא יצדיק את חטאיהם וימחל להם; הוא טוען שבשעה שאיומיו של אלוהים נועדו לשמש לתכלית מסוימת הקשורה לצדק השורר בממשלתו, הם לעולם לא יתגשמו כלשונן. אולם אלוהים מקפיד לשמור על עיקרון הצדקה בכל מגעיו עם ברואיו, ועושה זאת באמצעות חשיפת פרצופו האמיתי של החטא ותוצאותיו הוודאיות: אומללות ומוות. מחילה ללא תנאים לא הוענקה ולא תוענק לעולם. מחילה כזו תוכיח את נטישת עקרונות הצדקה, שהן הן התשתית של ממשלת האלוהים. היא תמלא את העולמות שאינם שרויים בחטא בתימהון. אלוהים שב וחשף את תוצאותיו של החטא. אם האזהרות שהעניק לנו כוזבות, כיצד נדע לבטח שהבטחותיו יקוימו? אותו חסד לכאורה שמתעלם מן הצדק, אינו חסד כלל אלא חולשה, ותו לא.

אלוהים הוא זה שנותן חיים. מבראשית, כל חוקיו צוו למען החיים. אך החטא הפר את הסדר שכונן אלוהים, וחולל חוסר הרמוניה. כל עוד שורר החטא בעולם, סבל ומוות הם בלתי נמנעים. אולם המושיע נשא את קללת החטא בעבורנו, ורק בזכותו יכול האדם לייחל להימלט מתוצאותיו הנוראות של החטא.

לפני מות יהושע שבו ראשי וזקני השבטים והתאספו בשכם מתוך ציות למצוותו. לא היה שום מקום אחר בארץ שקושר לזיכרונות עזים וקדושים כל כך, ונשא את מחשבותיהם לברית שכרת ה׳ עם אברהם ויעקב, ולשבועה החגיגית שנשבעו לה׳ בעת כניסתם לכנען. כאן התנשאו הר עיבל והר גריזים, אותם עדים דוממים לשבועות הללו; עתה התאספו בני ישראל סביב מנהיגם הגוסס כדי לחדשן. מכל עבר נמצאו ראיות לחסד שאלוהים הרעיף עליהם; הארץ שהעניק להם, שאת אדמתה לא הם עיבדו, שאת עריה לא הם הקימו, שאת כרמיה ומטעי הזיתים שלה לא הם נטעו. יהושע שב וסקר בפניהם את תולדות ישראל, ומנה את הנפלאות שחולל אלוהים בעבור עמו, כדי שהכול ילמדו על אהבתו וחסדו, ויעבדו אותו ״בתמים ובאמת.״

בצו יהושע הובא ארון ה׳ משילה. היה זה אירוע חגיגי בעל חשיבות רבה, והסמל לשכינת ה׳ יעצים את הרושם שיהושע ביקש לחקוק בלב העם. לאחר שדיבר על חסדו של אלוהים בעבור עמו, קרא יהושע לבני ישראל, בשם ה׳, לבחור את מי לעבוד. עבודת האלילים נערכה עדיין במידת מה בחשאי בקרב העם, ויהושע השתדל לעורר את בני ישראל לידי החלטה שתביא לביעור החטא הזה מישראל. הוא אמר להם: ״ואם רע בעיניכם לעבד את יהוה, בחרו לכם היום את מי תעבדון.״ הוא חפץ שהם יחליטו לשרת את ה׳, לא מתוך כפייה, אלא מרצון. אהבת אלוהים היא יסוד האמונה. אין שום תועלת בעבודת ה׳ הנובעת אך ורק מתוך תקווה לגמול או פחד מעונש. כפירה גלויה תעליב פחות את אלוהים מאשר צביעות ועבודת ה׳ המתבצעת באופן טקסי בלבד.

המנהיג הקשיש האיץ בעם לשקול היטב את ההצעה שהעלה בפניהם, ולהחליט אם הם באמת חפצים לחיות כמו העמים האליליים הבזויים שחיו סביבם. אם רע בעיניהם לעבוד את ה׳, מקור הגבורה, הברכה והחסד, יואילו לבחור ביום הזה במי שברצונם לעבוד: ״אם את אלוהים אשר עבדו אבותיכם,״ (שאותם נקרא אברהם לנטוש), ״ואם את אלוהי האמרי אשר אתם יישבים בארצם.״ המילים האחרונות הללו היוו תוכחה חמורה לישראל. אלוהי האמורים לא יכלו להגן על חסידיהם. אומה רשעה זו הושמדה בשל חטאיה המתועבים והשפלים, ואדמתה הפורייה ניתנה כנחלה לעם ה׳. איזו טיפשות זו תהיה אילו ישראל תבחר לעבוד את האלילים שהאמורים אבדו בעטיים!

׳׳ואנוכי וביתי, נעבד את יהוה.״ הכריז יהושע. אותו להט קדוש שמילא את לב המנהיג דבק עתה בעמו. פנייתו של יהושע לעם עוררה בליבם החלטה נחושה: ״חלילה לנו, מעזב את יהוה - לעבד, אלוהים אחרים.״

אך יהושע התרה בעם: ״לא תוכלו לעבד את יהוה - כי אלוהים קדשים הוא... לא ישא לפשעכם ולחטאותיכם.״ לפני שיתחולל בלבם שינוי אמיתי ובר קיימא, עליהם להכיר בחוסר יכולתם המוחלטת לציית לאלוהים. הם הפרו את תורתו, ובכך הפכו לחוטאים מורשעים שאין בידם שום דרך מילוט. בשעה שבטחו בכוחם ובצדקתם הם, נבצר מהם להשיג מחילה לחטאיהם; הם לא יכלו לקיים את מצוותיה של תורת ה׳ המושלמת, ולכן הם עבדו את ה׳ לשווא. רק באמצעות אמונה במשיח יוכלו להשיג מחילה לחטאיהם ולהתאזר בכוח לציית לתורת ה׳. עליהם לחדול לבטוח בכוחם ובמאמציהם להשיג ישועה. עליהם לבטוח לחלוטין במעלותיו של המושיע המובטח, אם בחפצם שאלוהים יקבל אותם.

יהושע השתדל לגרום לקהל מאזיניו לשקול היטב את דבריהם, ולהימנע משבועות שנבצר מהם למלאן. עתה הכריזו בני ישראל במלוא הכנות והרצינות: ״לא, כי את יהוה נעבד!״ מתוך הסכמה לשמש בעצמם עדים להצהרתם כי הם בוחרים לעבוד את ה׳, הם שבו וחזרו על התחייבותם, ונשבעו אמונים לה׳:

״את יהוה אלוהינו נעבד, ובקולו נשמע.״

״ויכרת יהושע ברית לעם, ביום ההוא; וישם לו חק ומשפט, בשכם.״ לאחר שכתב את דברי הברית החגיגית הזו הניח יהושע את הכתוב יחד עם ספר תורת ה׳ לצד ארון הברית. לאחר מכן הקים אנדרטת זיכרון, ואמר אל העם: ״הנה האבן הזאת תהיה בנו לעדה - כי היא שמעה את כל אמרי יהוה, אשר דבר עמנו; והיתה בכם לעדה, פן תכחשון באלוהיכם.״

פועלו של יהושע בעבור ישראל הושלם. הוא דבק בדרכי ה׳, ותורת ה׳ מעידה עליו כי היה ״עבד יהוה״. העדות הנפלאה ביותר לאופיו כמנהיג האומה היא קורות הדור שזכה ליהנות מפרי מעשיו. ״ויעבד ישראל את יהוה, כל ימי יהושע; וכל ימי הזקנים, אשר האריכו ימים אחרי יהושע.״

מעשרות ותרומות

בישראל הקדומה כל עברי היה אמור להפריש עשירית מהכנסתו לטובת השירות בקודש. משה הכריז באוזני בני ישראל: ״וכל מעשר הארץ מזרע הארץ, מפרי העץ - ליהוה, הוא: קודש, ליהוה... וכל מעשר בקר וצאן, כל אשר יעבר תחת השבט -העשירי, יהיה קודש ליהוה.״ (ויקרא כז:30, 32). אולם שיטת המעשרות לא נבעה מהעם העברי. אלוהים תבע מקדמת דנה את המעשר השייך לו, ובני האדם כיבדו את תביעתו ונענו לה. אברהם העניק מעשרות למלכיצדק שהיה כוהן לאל עליון (בראשית יד:20). יעקב, שהגיע כפליט גולה לבית אל, הבטיח לה׳: ״וכל אשר תתן לי, עשר אעשרנו לך.׳׳ (בראשית כח:22). כאשר בני ישראל עמדו לייסד את אומתם, אושש חוק המעשר באוזניהם כאחד מחוקי האלוהים, שהציות לו הוא תנאי לשגשוג העם.

שיטת המעשרות והתרומות נועדה לחקוק בנפשם של בני האדם אמיתה כבירה: אלוהים הוא המקור לכל הברכות השופעות על ברואיו, והוא ראוי להכרת הטובה של האדם בשל המתנות, הטובות והחסדים המורעפים עליו מיד ה׳, ׳׳שהרי לכל הוא נותן וחיים ונשמה וכל דבר.״ (מה״ש יז:25). אלוהים מכריז: ״כי לי כל חיתו יער; בהמות, בהררי אלף.״ וגם: ״לי הכסף, ולי הזהב.״ (תהילים נ:10; חגי ב:8). אלוהים הוא זה שמעניק לאדם את הכוח והכשרון לעשות חיל ולהתעשר (דברים ח:1). כאות תודה על כך שהכול בא מידיו, ה׳ ציווה שחלק מן השפע שהעניק לאדם יוחזר אליו בתור תרומות ומתנות לשם מימון עבודת ה׳.

המעשר - ״ליהוה, הוא״. השימוש שנעשה כאן באות היחס ל׳ (המציינת שייכות) זהה לזה שבדיבר הדן בשמירת השבת: ״ויום, השביעי - שבת, ליהוה.״ (שמות כ:9). אלוהים ייעד לעצמו חלק מסוים מן הזמן והמשאבים של האדם, ולכן איש לא יוכל להקדיש לעצמו מזמנו או ממשאביו למען תועלתו האישית מבלי שתתעורר בו תחושת אשמה.

את המעשר היה העם אמור להקדיש בלעדית לשימושו של שבט לוי שנבחר לשרת בקודש. אך המעשר לא היה התרומה היחידה שנועדה לתכלית דתית. המשכן, ומאוחר יותר בית המקודש, הוקמו אך ורק מתרומות ונדבות שהוענקו בידי העם מרצונו החופשי; כדי לספק את המימון לאחזקה וליתר הוצאות המשכן הורה משה שבכל פעם שייערך מפקד בקרב העם, כל אחד ואחד מהם יתרום חצי שקל בעבור ״עבודת המשכן.״ בימי נחמיה נאספה תרומה שנתית לתכלית זו. (ראו שמות ל:12-16; מלכים ב׳, יב:4, 5; דברי הימים ב׳, כד:4-13; נחמיה י: 32, 33.) מעת לעת הועלו לה׳ קורבנות חטאת, אשם ושלמים, ומספרם היה גדול במיוחד בחגים ובמועדים. תרומות ונדבות לעניים ניתנו באופן חופשי.

אפילו לפני שניתן היה להפריש מעשר, בני האדם הכירו בכך שהוא שייך לאלוהים. פרי הביכורים שהבשיל והופק מכל תבואת הארץ הוקודש לה׳. הצמר הראשון שנגזז מן הצאן, ביכורי תבואת הגורן, ראשית תוצרת השמן (יצהר) וראשית תוצרת היקב (תירוש), הופרשו והוקודשו לאלוהים. בנוסף הוקודשו ביכורי הבהמות, ואף שולם פדיון בעבור כל בן בכור. את הביכורים היה צריך להציג לפני ה׳ במקודש, ורק לאחר מכן הוקודשו לשימוש בידי הכוהנים.

בדרך זו בני ישראל זכרו תמיד כי אלוהים הוא הבעלים האמיתיים של שדותיהם ועדריהם; כי הוא הוריד את הגשם ושלח את קרני השמש לימי הזריעה והקציר שלהם, כי כל דבר שנמצא בבעלותם היה חלק מבריאתו, וכי הוא הפקיד אותם לנהל ולטפל בכל נכסיו ואוצרותיו.

כשבני ישראל נאספו במקודש, עמוסי פרי ביכורי השדות, הכרמים והמטעים, נערכה הודאה פומבית על חסדו וטובו של אלוהים. כשהכוהן קיבל את התרומה, האדם שנידב אותה דיבר בנוכחות השכינה ואמר: ״אומי אבד אבי,״ . ואז הוא תיאר את תנאי מגוריהם של בני ישראל במצרים, ואת התלאות והשעבוד שמהם שחרר ה׳ את עמו ״ביד חזקה ובזרע נטויה, ובמרא גדל, ובאתות, ובמפתים.״ ולבסוף הכריז: ״הבאנו, אל המקום הזה; ויתן לנו את הארץ הזאת, ארץ זבת חלב ודבש. העתה, הנה הבאתי את ראשית פרי האדמה, אשר נתתה לי, יהוה.״ (דברים כו:5, 8-10).

התרומות שבני ישראל נדרשו להעלות למטרות צדקה ועבודת הקודש הגיעו לרביעית מהכנסתם. ניתן היה לצפות שמס גבוה כל כך יביא אותם לעוני; אך דווקא הציות למצוות הללו היה אחד התנאים לשגשוגם. אילו יצייתו למצוותיו אלוהים הבטיח להם כי: ״וגערתי לכם באכל, ולא ישחת לכם את פרי האדמה; ולא תשכל לכם הגפן בשדה... ואשרו אתכם, כל הגוים: כי תהיו אתם ארץ חפץ, אמר יהוה צבאות.״ (מלאכי ג:11, 12).

בימיו של חגי הנביא ניתנה דוגמה בולטת להשלכות של אי מתן תרומות לעבודת הקודש, שנבע מתוך מניעים אנוכיים. לאחר שיבת ציון מגלות בבל החלו היהודים לבנות מחדש את בית המקודש, אך נוכח התנגדות עזה מאויביהם הם הפסיקו את המלאכה; בשל הבצורת החמורה שפקדה אותם והביאה אותם לעוני גמור, הם האמינו שלא ניתן להשלים את בניית המקודש. הם אמרו: ״לא עת בא עת בית יהוה להבנות!״ אך המסר מאלוהים שניתן להם בידי נביא ה׳ היה: ״העת לכם אתם, לשבת בבתיכם ספונים, והבית הזה, חרב? ועתה, כה אמר יהוה צבאות: שימו לבבכם, על דרכיכם. זרעתם הרבה והבא מעט, אכול ואין לשבעה שתו ואין לשכרה, לבוש, ואין לחם לו; והמשתכר - משתכר, אל צרור נקוב.״ (חגי א:2-6). הסיבה שניתנה למצב זה הייתה: ״פנה אל הרבה והנה למעט, והבאתם הבית ונפחתי בו: יען נחה, נאם יהוה צבאות - יען ביתי אשר הוא חרב, ואתם רצים איש לביתו. על כן עליכם, כלאו שמים מטל; והארץ, כלאה יבולה. ואקרא חרב על הארץ ועל ההרים, ועל הדגן ועל התירוש ועל היצהר, ועל אשר תוציא האדמה; ועל האדם, ועל הבהמה, ועל, כל יגיע כפים.״ (פס׳ 9-11). ״מהיותם בא אל ערמת עשרים והיתה עשרה; בא אל היקב, לחשף חמשים פורה, והיתה, עשרים. הכיתי אתכם בשדפון ובירקון , ובברד - את, כל מעשה ידיכם; ואין אתכם אלי, נאם יהוה.״ (חגי ב:16-17).

אזהרות אלה עוררו את העם להירתם למלאכת בניית בית המקודש. ואז הגיע אליהם דבר ה׳: ״שימו נא לבבכם, מן היום הזה ומעלה; מיום עשרים וארבעה לתשיעי, למן היום אשר יסד היכל יהוה... מן היום וחזרה, אברך.״ (פס׳ 18, 19).

החכם באדם אומר: ״יש מפזר, ונוסף עוד; וחשך מישר, אך למחסור.״ (משלי יא:24). לקח דומה מוענק לנו בברית החדשה מאת שאול השליח: ״הן הזורע בצמצום יקצר בצמצום, והזורע בנדיבות יקצר בשפע.״ ״ואלוהים יכול להשפיע עליכם כל חסה כדי שיהיה לכם תמיד די צרככם בכל דבר, והותר לכל מעשה

טוב.״ (השנייה אל הקורינתים ט:6, 8).

אלוהים יעד את עם ישראל לשמש אור לגויים בכל רחבי תבל. באמצעות עבודת ה׳, שנערכה קבל עם ועולם, הם העידו על קיומו וריבונותו של האלוהים החיים. זו הייתה זכות שנפלה בחלקם; דרך להביע את אהבתם ונאמנותם אליו. ה׳ גזר שהפצת האור והאמת האלוהיים תתבסס על מאמציהם ותרומותיהם של בני האדם הנוטלים חלק במתת השמיים. הוא יכול היה למנות את המלאכים לנושאי דברו ומפיצי האמת; הוא יכול היה להכריז במו פיו את רצונו כפי שהכריז את התורה בסיני; אך באהבתו וחסדו האינסופיים הוא ייעד את בני האדם לשתף פעולה איתו בכך שבחר בהם לביצוע מלאכה זו.

המעשרות והתרומות בישראל הקדומה נדרשו כדי לקיים את חוקי עבודת הקודש. האם אנשי אלוהים צריכים לתת פחות מזה בימינו? העיקרון שנקבע בידי המשיח הוא שהתרומות שאנו נותנים לה׳ צריכות לבוא ביחס לזכויות שקיבלנו. ״כל מי שנתן לו הרבה, ידרש ממנו הךבה.״ (לוקס יב:48). המושיע אמר לתלמידיו כאשר שלח אותם לעולם: ׳׳חנם קבלתם, חנם תתנו.״ (מתי י:8). כאשר מורעפות עלינו ברכות טובות רבות, האם הכרת הטובה שלנו לא אמורה להתבטא בתרומות גדולות יותר שיסייעו בהפצת מסר הישועה? מלאכת הבישור הולכת ומתרחבת, לפיכך נדרש מימון רב יותר מבעבר; צורך זה מעניק לחוקי המעשרות והתרומות דחיפות רבה יותר בימינו מאשר בישראל הקדומה. אילו אנשי אלוהים היו תורמים ברוחב לב למטרות קודש ולעבודת ה׳, וחדלים להשתמש בשיטות לא כשרות ולא משיחיות כדי למלא את קופת האוצר, אלוהים היה זוכה לכבוד, ונפשות רבות היו נושעות.

תוכניתו של משה לאסוף תרומות לבניית המשכן עלתה יפה. לא היה שום צורך להאיץ בעם. משה אף לא השתמש בשיטות שהקהילות בימינו נוהגות בהן. הוא לא ערך חגיגה גדולה. הוא לא הזמין את העם להילולת שימחה וריקודים. הוא לא ערך הגרלות, ולא קבע שום מנהג דומה אחר המחלל את הקודש כדי להשיג מימון להקמת משכן ה׳. ה׳ ציווה על משה לבקש מבני ישראל להביא את תרומותיהם, והורה לו לקבל מתנות מכל אדם שהעניק אותן בחפץ לב. המתנות והתרומות שהתקבלו היו רבות כל כך, שמשה הפציר בעם לחדול להביאן, שכן היה בידו די והותר לבניית המשכן.

אלוהים הפקיד את בני האדם לנהל את נכסיו. הנכסים שהפקיד בידי חסידיו הם האמצעי שהוא סיפק לשם הפצת הבשורה. הוא יפקיד בידיהם של סוכניו הנאמנים פיקדונות גדולים יותר. ה׳ אמר: ׳׳כי מכבדי אכבד.״ (שמואל א׳, ב:3°). ׳׳שהרי את הנותן בשמחה אוהב אלוהים.׳׳ כאשר חסידיו יביאו לפניו את התרומות והמעשרות שלהם בלב מלא הכרת תודה, ״לא מתוך צער או הכרח״, ינוחו עליהם ברכות ה׳ על פי הבטחתו: ״הביאו את כל המעשר אל בית האוצר, ויהי טרף בביתי, ובחנוני נא בזאת, אמר יהוה צבאות: אם לא אפתח לכם, את ארבות השמים, והריקתי לכם ברכה, עד בלי די.״ (מלאכי ג:10).

דאגתו של ה׳ לעניים

אלוהים הורה לבני ישראל להפריש מעשר שני מכל יבוליהם ועדריהם, וזאת כדי לעודד אותם לקחת חלק בטקסי הקודש ולתת צדקה לעניים. בנוגע למעשר הראשון הכריז אלוהים: ״ולבני לוי, והנה נתתי כל מעשר בישראל,״ (במדבר יח:21), אבל בנוגע למעשר השני, הוא ציווה: ״ואכלת לפני יהוה אלוהיך, במקום אשר יבחר לשכן שמו שם, מעשר דמך תירשך ויצהרך, ובכרת בקרך וצאנך: למען תלמד, ליראה את יהוה אלוהיך כל הימים.״ (דברים יד: 23, 29; טז:11-14). בני ישראל נדרשו להביא את המעשר השני או את תמורתו בכסף מהלך השנתיים הראשונות אחרי שנת השמיטה, למקום שבו שכן המקודש. לאחר העלאת זבחים לאלוהים והפרשת חלק מסוים מהמעשר לכוהנים, נועדה יתרת המעשר לסעודות חגיגות הקודש, שאליהן הוזמנו הלוויים, היתומים, האלמנות והגרים. כך שימש המעשר להעלאת זבחי תודה ולחגיגות שלושת הרגלים, והעם התברך מחברותא עם הכוהנים והלווים, למד תורה מפיהם, התעודד והתחזק בעבודת האל.

אבל בכל שנה שלישית נדרשו בני ישראל לחלק את המעשר השני בין לויי ועניי המקום (מעשר השנה השלישית כונה ״מעשר קודש״ או ״מעשר עני״). בהתאם למצוות משה, מעשר זה נועד למתן צדקה ולהכנסת אורחים: ״ונתתה ללוי, לגר ליתום ולאלמנה, ואכלו בשעריך, ושבעו.״ (דברים כו:12).

אלוהים העניק אמצעי נוסף למילוי צרכי העניים. לאחר שבני ישראל קיבלו על עצמם את עול מצוות ה׳ שניתנו ביד משה, הם קיימו את המצוות ברוח רחומה, נדיבה ואדיבה. על אף שאלוהים הבטיח לברך את עמו בשפע, העוני לא ייפקד מקרבם. אלוהים הכריז כי תמיד יהיו עניים בארץ. לפיכך, בקרב עמו יהיו תמיד אנשים שינהגו בנזקקים בחמלה, נדיבות, חסד וצדקה. אז, כמו היום, פוקדים את בני האדם אסונות, פורענויות ומחלות, ואנשים מאבדים את רכושם ומתרוששים. עם זאת, כל עוד בני ישראל צייתו למצוות ה׳, לא נמצאו בקרבם אביונים, ואיש לא סבל מחסור או רעב.

תורת ה׳ העניקה לעניים זכות לחלק מסוים מתבואת האדמה. אדם רעב היה חופשי ללכת לשדה, לכרם או לפרדס של שכנו, ולאכול מהדגן או מהפרי, עד שהשביע את רעבונו. בהתאם להיתר זה, כאשר תלמידי ישוע עברו בשדה ביום שבת ורעבו, הם קטפו שיבולים ואכלו אותם.1

כל עוללות הכרם ופאת השדות, הפרדסים והכרמים יועדו לעניים. משה ציווה על העם: ״כי תקצר קצירך בשדך ושכחת עמר בשדה, לא תשוב לקחתו... כי תחבט זיתך, לא תפאר אחריך... כי תבצר כרמך, לא תעולל אחריך: לגר ליתום ולאלמנה, יהיה. וזכרת, כי עבד היית בארץ מצרים; על כן אנוכי מצוך, לעשות, את הדבר, הזה.״ (דברים כד:22-19; ויקרא יט:9, 10).2

כל שנה שביעית הוקודשה למילוי צרכי הנזקקים. שנה זו, שכונתה שנת שבתון, החלה עם תום הקציר. בעונת הזריעה העם צווה לא לזרוע, לא לזמור (לגזום) את הכרמים, ולא לצפות לאסיף, קציר או בציר. בני ישראל היו אמורים לאכול מתנובת האדמה שצמחה מאליה, ללא זריעה, אך צוו לא לאגור ממנה. יבולי ״שבת הארץ״ היו הפקר. הגרים, היתומים האביונים ואפילו בעלי החיים היו אמורים ליהנות מהם, חינם אין כסף. (שמות כג:10, 11; ויקרא כה:5).

אם כך, כיצד יתקיימו בני ישראל בשנה שבהחל איסור עלזריעה, קציר ובציר?לשם כך הבטיח אלוהים להרעיף עליהם שפע רב: ״וצויתי את ברכתי לכם, בשנה הששית; ועשת, את התבואה, לשלש, השנים. וזרעתם, את השנה השמינת, ואכלתם, מן תבואתה ישן; עד השנה התשיעת, עד בוא תבואתה - תאכלו, ישן.״ (ויקרא כה:22,21).

שמירת שנת השבתון יועדה הן לתועלת האומה והן לתועלת האדמה. אדמה חקלאית שלא עובדה במשך שנה, תניב לאחר מכן שפע רב יותר. בני העם היו פטורים מעבודת האדמה הקשה; ועל אף שהיו ענפים שונים בחקלאות ובמשק שהותר לעם לעסוק בהם בשנה זו, הכול נהנו מפנאי רב יותר, ויכלו לאגור כוחות לקראת העמל הרב והעבודה הקשה שיבואו עליהם בשנים הבאות. שנת השבתון העניקה לעם הזדמנות להקדיש זמן רב יותר להגות ולתפילה, להתעמקות בתורת ה׳ וללימוד מצוותיו, כדי שיוכלו להנהיג את בני ביתם לאורם.

בשנת השבתון היו העבדים העבריים אמורים לצאת לחופשי, אך אסור היה לשלח אותם בידיים ריקות. מצוות ה׳ הייתה: ״וכי תשלחנו חפשי, מעמך - לא תשלחנו, ריקם. העניק תעניק, לו, מצאנך, ומגרנך ומיקבך: אשר ברכך יהוה אלוהיך, תתן לו.״ (דברים טו:13, 14).

אסור היה לקפח את השכיר, אלא לשלם לו את שכרו כיאות: ״ לא תעשק שכיר, עני ואביון, מאחיך, או מגרך אשר בארצך בשערך. ביומו ותיתן שכרו ולא תבוא עליו השמש, כי עני הוא, ואליו, הוא נשא שאת נפשו.״ (דברים כד: 14, 15).

1. ראו בשורת מתי יב:1, 2

2. מצוות שכחה ופאה: מי שאסף את אלומותיו מן השדה ושכח אלומה קטנה (עומר), לא ישוב לקחתה. בנוסף, אין ללקט את הזיתים שנשארו על הענפים (פארות) אחרי החביטה ואת הענבים שנותרו על הגפנים לאחר תלישתם

התורה העניקה דינים מיוחדים בנוגע לעבדים שברחו מאדוניהם. אין להסגיר עבד שברח מאדוניו, אלא לאפשר לו להשתקע במקום שבו יבחר: ״לא תסגיר עבד, אל אדוניו, אשר ינצל אליך, מעם אדוניו. עמך ישב בקרבך, במקום אשר יבחר באחד שעריך - בטוב לו; לא, תוננו.״ (דברים כג:16, 17).

בשנה השביעית מחלו לעניים על חובותיהם. בני ישראל חויבו לסייע בכל עת לאחיהם הנזקקים על ידי מתן הלוואה פטורה מריבית. חל איסור חמור על נטילת ריבית: ״וכי ימוך אחיך, ומטה ידו עמך - והחזקת בו, וגר ותושב וחי עמך. אל תיקח מאתו נשך ותרבית, ויראת מאלוהיך; ויחי אחיך, עמך. את כספך - לא תתן לו, בנשך; ובמרבית, לא ונתן אכלך.״ (ויקרא כה:35-37).3 אם החוב לא שולם עד שנת השמיטה הוא בוטל, ואי אפשר היה עוד לפרוע אותו. בני העם הוזהרו מפורשות שלא למנוע מאחיהם סיוע בשעת הצורך: ״כי יהיה בך אביון מאחד אחיך... לא תאמץ את לבבך, ולא תקפץ את ידך, מאחיך, האביון... השמר לך פן יהיה דבר עם לבבך בליעל לאמר, קרבה שנת השבע שנת השמטה, ורעה עינך באחיך האביון, ולא תתן לו; וקרא עליך אל יהוה, והיה בך חטא.״

״כי לא יחדל אביון, מקרב הארץ; על כן אנכי מצוך, לאמר,
פתח תפתח את ידך לאחיך לעניך ולאבינך, בארצך.״ ״כי פתח
תפתח את ידך, לו; והעבט, תעביטנו, די מחסרו, אשר יחסר לו.״

(דברים טו:7, 9, 11, 8).

איש לא היה צריך לחשוש שמא השחרור מהשעבוד יביא אותו לידי מחסור, שכן דווקא ציות למצוות ה׳ הוא שיביא לשגשוג. ככתוב: ״כי יהוה אלוהיך ברכך, כאשר דבר לך; והעבטת גוים רבים, ואתה לא תעבט, ומשלת בגוים רבים, ובך לא ימשלו.״ (דברים טו:6).4

מקץ שבעה מחזורים של ״שבע שבתות שנים״ חלה שנת היובל, שנת השחרור הנפלאה שקראה דרור לכול. ״והעברת שופר תרועה... בכל ארצכם. וקדשתם, את שנת החמשים שנה, וקראתם דרור בארץ, לכל ישביה; יובל הוא תהיה לכם, ושבתם איש אל אחזתו, ואיש אל משפחתו תשבו.״ (ויקרא כה:9, 10). 5

״בחדש השבעי, בעשור, לחדש; ביום, הכפרים,״ יש לתקוע בשופר לציון שנת היובל. תרועת השופר שנשמעה בכל רחבי הארץ הכריזה על פתיחת שנת היובל, והורתה לעם ישראל לקבל בברכה את שנת השחרור. ביום הכיפורים הגדול יכופרו עוונות ישראל, לפיכך העם אמור לקדם בשמחה את שנת היובל.

3. ימוך, כלומר, יתרושש, יירד מנכסיו

4. ״ןהעבטונ גוים בונים, ואתה לא תעבט״ כלומר, אתה, ישראל, תלווה כסף לגויים תמורת משכון, אך לא תאלץ ללוות מהם

5. שנת היובל הייתה שנת שמיטה, אך חלו בה שני דינים נוספים: שחרור עבדים והשבת הקרקעות לבעליהן

בדומה לשנת השבתון, בשנת היובל אין לזרוע או לקצור, וכל תנובת האדמה שייכת לעניים. עבדים עבריים בני מעמדות מסוימים שלא שוחררו בשנת השבתון, יצאו לחופשי בשנת היובל. אך הדבר שייחד את שנת היובל היה שמיטת הקרקעות: החזרת כל האדמות לבעלים המקוריים. ארץ ישראל חולקה במצוות ה׳ לנחלות. לאחר מכן, איש לא הורשה להחליף את נחלתו באחרת. איש לא הורשה למכור את נחלתו, אלא אם כן התרושש. אך אפילו אז, כאשר אדם זה או קרובי משפחתו ביקשו לרכוש בחזרה את הנחלה, על הקונה אסור היה לסרב למכור אותה; נחלה שלא שוחררה תשוב בשנת היובל לבעליה הראשונים או ליורשיה החוקיים.

אלוהים הכריז באוזני ישראל: ״והארץ, לא תמכר לצמתת - כי לי, הארץ: כי גרים ותושבים אתם עמדי.״ )ויקרא כה:23). בני ישראל היו אמורים להבין כי הארץ שניתנה להם לנחלה שייכת לה׳; אלוהים הוא בעליה החוקיים, בעליה הראשונים והאחרונים, והוא נוטה את חסדו לעניים ולנזקקים. כולם צריכים לדעת כי לעניים יש מקום בעולמו של הקדוש ברוך הוא, לא פחות ממי שמזלו שפר עליו.

אלה היו האמצעים שהעניק אלוהים רב החסד כדי להפחית את סבלם של העניים והאומללים, להקל עליהם, להפיח תקווה בליבם ולהאיר קרן אור בחייהם הקשים.

אלוהים מבקש לרסן את תאוות הבצע והשררה של האדם. רעות רבות יצמחו הן מאגירת נכסים והן מירידת נכסים. ללא ריסון כוחם של העשירים, הם ישלטו על כל תחומי החיים. ואילו העניים, הראויים ושווים בעיני ה׳ באותה המידה, ייחשבו נחותים וינוצלו בידם. תחושת הדיכוי תעורר את זעמם של העניים, וקיפוח וייאוש יביאו לידי שחיתות ופשע. חוקי אלוהים יועדו לקידום שוויון חברתי. דיני שנת השבתון ודיני שנת היובל יתקנו את העוולות ואת כל שהשתבש בכלכלה ובחברה בשנים שקדמו להן.

כל הדינים האלה נועדו הן לתועלת העשירים והן לתועלת העניים. הם יסייעו בריסון תאוות הבצע והשררה, ויעוררו רוח של נדיבות וחסד; הם יפיחו אמון ורצון טוב בין המעמדות השונים, ובכך יקדמו סדר חברתי ויתרמו ליציבות שלטונית. כולנו מהווים חלק בלתי נפרד מהאנושות; כולנו תלויים זה בזה, כולנו ערבים זה לזה. חוק הגומלין חל על כל המעמדות בחברה, ומשמעותו שהן העניים והן העשירים תלויים אלה באלה. העניים מבקשים להתברך בברכות שאלוהים הרעיף על העשירים, ואילו העשירים זקוקים לשירותם המסור של העניים, שכוחם וכישוריהם מעניקים להם חשיבות רבה בחברה.

ברכות גדולות הובטחו לבני ישראל אם הם יצייתו לדבר אלוהים וישמרו את מצוותיו. אלוהים הכריז: ״ונתתי גשמיכם, בעתם; ונתנה הארץ יבולה, ועץ השדה ייתן פריו. והשיג לכם דיש את בציר, ובציר ישיג את זרע; ואכלתם לחמכם לשבע, וישבתם לבטח בארצכם. ונתתי עילום בארץ, ושכבתם ואין מחריד; והשבתי חיה רעה, מן הארץ, חרב, לא תעבר בארצכם. ורדפתם, את איביכם; ונפלו לפניכם, לחרב... והתהלכתי, בתוככם, והייתי לכם, לאלוהים; ואתם, תהיו לי לעם...

״ואם בחקתי תמאסו, ואם את משפטי תגעל נפשכם... להפרכם
את בריתי... וזרעתם לריק זרעכם, ואכלוהו איביכם. ונתתי פני
בכם, ונגפתם לפני איביכם; ורדו בכם שנאיכם, ונסתם ואין רדף
אתכם.״

(ויקרא כו:4-17).

אנשים רבים טוענים בלהט כי כל בני האדם אמורים ליהנות שווה בשווה מברכות האלוהים. אך לא זו הייתה תכליתו של הבורא. שפע החוקים והסייגים שהעניק לנו אלוהים נועדו לעיצוב האופי האנושי. לדוגמה, אלוהים חפץ שהעשיר יבין שהוא מונה בידיו לנהל את נכסיו בעולם הזה; הם אינם שלו, אלא רק הופקדו בידיו, ונועדו לתועלתם ולרווחתם של הנזקקים והאומללים.

המשיח הכריז כי העניים יחיו תמיד בקרבנו, כי טובתם של הסובלים עומדת תמיד לנגד עיניו. ליבו של המושיע נתון לעניים, לחלשים, למקופחים ולפחותים בקרב בניו עלי אדמות. לדברי ישוע המשיח, אנשים אלה הם הם נציגיו עלי אדמות. הוא הציב אותם בקרבנו כדי לעורר בליבנו את האהבה שהוא עצמו רוחש כלפי הסובלים והנדכאים. גמילות חסדים והפגנת חמלה כלפי העניים והאומללים נחשבות בעיניו כאילו הופגנו כלפיו. התאכזרות או התעלמות מצורכיהם נחשבות בעיניו כעוול שנעשה כלפיו.

אילו קיימנו את דיני המעשרות והתרומות, ואת יתר חוקי האלוהים שנועדו לרווחת העניים, כמה שונה היה העולם מבחינה רוחנית, מוסרית וכלכלית! אנוכיות וחשיבות עצמית לא היו רווחים בקרבנו, שכן כל אדם היה חפץ בטובת הזולת, ולפיכך העוני לא היה קיים.

הקפדה על קיום חוקיו של אלוהים הייתה מונעת בכל הדורות את הרעות החולות שנבעו מדיכויי העניים בידי העשירים, ומשנאתם ופחדם של העניים מפני העשירים. קיום חוקי ה׳ היה מונע צבירת ממון בידי העשירים והתמכרותם נטולת הרסן לתענוגות ומותרות, ובד בבד היה מונע את הבורות, הניוון, ההשפלה והקלון שנלווים לניצולם של רבבות עבדים ושכירים, שבאמצעותם אוגרים העשירים הון עתק. קיום חוקי ה׳ היה מבטל את הבעיות הגודשות את העולם בשפיכות דמים ועלולות גם להביא לאנרכיה.

שלושת הרגלים

פרק זה מבוסס על ויקרא פרק כג׳

בשלושת הרגלים התכנסו כל בית ישראל לעבודת ה׳ במקודש (שמות כג:14-16). לזמן מה נערכו התכנסויות אלה בשילה, אך מאוחר יותר הפכה ירושלים מרכז עבודת הקודש של האומה. כאן התכנסו שבטי ישראל כדי לחגוג את החגים והמועדים המקודשים.

בני ישראל היו מוקפים בשבטים פראיים ולוחמניים, שהיו להוטים לפלוש לאדמותיהם ולכבוש אותן. ואף על פי כן צוו הבריאים, החסונים והכשירים בקרב העם לעזוב את בתיהם ולעלות לרגל שלוש פעמים בשנה לירושלים, מרכז עבודת ה׳ ששכן בלב הארץ. אם כך, מה היה מונע מאויביהם לפשוט על בתיהם שנותרו ללא הגנה, להעלותם באש ולהרוג את שארית יושביהם? מה היה מונע מאויבי ישראל לחדור לארץ, לכובשה ולהגלות את בני ישראל? אלוהים הבטיח לגונן על עמו: ״חנה מלאך יהוה סביב ליראיו; ויחלצם.״ (תהילים לד:8). כשבני ישראל יעלו לרגל לירושלים כדי לעבוד את אלוהים, גבורת ה׳ תרסן את אויביהם ותמנע מהם לעלות על הארץ. אלוהים הבטיח לישראל: ״כי אוריש גוים מפניך, והרחבתי את גבלך; ולא יחמד איש, את ארצך, בעלתך לראות את פני יהוה אלוהיך, שלש פעמים בשנה.״ (שמות לד:24).

חג הפסח, הראשון משלושת הרגלים (המכונה גם חג המצות), נחגג בחודש האביב, הוא החודש הראשון בשנה העברית. (המקביל בימינו לחודש ניסן). החורף תם, המלקוש ירד, הטבע לבלב והתרונן והאביב היה בשיא יופיו. הדשא הוריק על הגבעות ובעמקים, פרחי הבר האירו את השדות ואת צדי הדרכים. הירח שהתקרב למילואו הפך את הערבים מוארים ונעימים. עונת האביב המענגת תוארה בפיוטיות רבה בידי מחבר ״שיר השירים״:

״כי הנה הסתו, עבר; הגשם, חלף הלך לו.
הנצנים נראו בארת, עת הזמיר הגיע; וקול התור, נשמע בארצנו.
התאנה חנטה גיה, והגפנים סמדר נתנו ריח.״

(שיר השירים ב:11-13)

קבוצות קבוצות עלו בני ישראל לירושלים מכל רחבי הארץ: רועי הצאן הגיעו מאדמות המרעה, רועי הבקר מן ההרים, הדייגים מהכינרת, החקלאים משדותיהם, ובני חבר הנביאים התקבצו יחדיו ויצאו לדרך. הכול שמו את פעמיהם למקום שבו נגלתה השכינה. הם התקדמו באיטיות ועצרו לחניות קצרות, שכן רבים הלכו ברגל. בטרם הגיעו לעיר הקודש, הצטרפו עולי הרגל לשיירות הנוסעים שהלכו וגדלו.

הטבע המתרונן הפיח בלב בני ישראל שמחה והכרת תודה לבורא, המעניק לברואיו מכל טוב. בפיהם של עולי הרגל נישאו מזמורי התהילים הנפלאים, המהללים ומרוממים את כבודו ותהילתו של אלוהים. בתקוע השופר, שלווה בצלילי מצילתיים, גברה שירת ההלל וההודיה כאשר רבבות הצטרפו אליה:

״שמחתי, באמרים לי — בית יהוה נלך.
עמדות, היו רגלינו בשעריך, ירושלם...
ששם עלו שבטים, שבטי יה... להדות, לשם יהוה...
שאלו, שלום ירושלם; ישליו, אהביך.״

(תהילים קכב:1-6)

כאשר בני ישראל נשאו את עיניהם אל ההרים שסבבו אותם, שם נהגו עובדי האלילים להבעיר אש על מזבחותיהם, הם פצחו בשירה:

״אשא עיני, אל ההרים — מאין, יבא עזרי?
עזרי, מעם יהוה, עשה, שמים וארץ.״

(תהילים קכא:1, 2)

״הבטחים ביהוה — כהר ציון לא ימוט, לעולם ישב. ירושלם —
הרים, סביב לה: ויהוה, סביב לעמו — מעתה, ועד עולם.״

(תהילים קכה:1, 2)

כאשר עמדו בני ישראל על ראשי ההרים שחלשו על עיר הקודש, הם חזו ביראת כבוד ברבבות עובדי ה׳ שפילסו את דרכם אל המקודש, ובעשן הקטורת שהיתמר מעלה מן המקודש. כאשר שמעו את תרועת השופר של הלוויים, שבישרה על פתיחת הטקס הקדוש, הם נרעדו מקדושת המעמד ופצחו בהשראתו במזמור:

״גדול יהוה ומהלל מאד, בעיר אלהינו, הר קדשו.
יפה נוף, משוש כל הארץ: הר ציון, ירכתי צפון; קרית, מלך רב.״

(תהילים מה:1, 2)

״יהי שלום בחילך; שלוה, באמנותיך.״
״פתחו לי שערי צדק; אבא בם, אודה יה.״
״נדרי, ליהוה אשלם; נגדה נא, לכל עמו.
בחצרות, בית יהוה — בתוככי ירושלם: הללו יה.״

(תהילים קכב:7; קיח:19; קטז:18, 19)

תושבי ירושלים קיבלו בברכה את עולי הרגל ואירחו אותם בבתיהם, אך משום שהמקום לא הספיק לקהל העצום והרב, הוקמו אוהלים בכל רחבי העיר ועל מדרונות ההרים הסובבים את ירושלים.

הפסח נחגג בערבו של הארבעה עשרה בחודש. טקסי הקודש המרשימים נערכו לזכר יציאת מצרים, יציאת בני ישראל מעבדות לחירות, ובישרו על הקורבן העתיד להושיע את האנושות משעבוד לחטא. כאשר המושיע מסר את חייו על הצלב בגולגולתא, איבד הפסח מחשיבותו, וסעודת האדון כוננה לזכר אירוע נשגב זה, שסומל על ידי הפסח.

מתום ערב הסדר נחגג הפסח במשך שבעה ימים וצוין על ידי אכילת מצות. היום הראשון והשביעי בחג נקראו ימי ״מקרא קודש״, או ״שבתון,״ ובהם נדרש העם לשבות מכל מלאכה. ביום השני של החג העלו את ראשית תנובת השדה לפני ה׳. השעורה, מראשית ביכורי החיטים בארץ, החלה להבשיל כבר בתחילת החג. אלומת שעורה הונפה בידי הכוהן לפני מזבח ה׳, כמחוות תודה והכרה בכך שהכול שייך לאלוהים. רק בתום הטקס הותר איסוף הקציר.

חמישים יום מהעלאת הביכורים נחוג חג השבועות, המכונה גם חג הקציר. כאות של הכרת תודה על החיטה המזינה נאפו שתי חלות עם שאור והוצגו לפני אלוהים. חג השבועות נחגג במשך יום אחד, שהוקודש לטקסי קודש.

בחודש השביעי נחגג חג סוכות, הוא חג האסיף, שציין את ההתכנסות החגיגית השנתית לרגל איסוף היבולים. בחג זה חגגו בני ישראל את שפע היבולים שהניבו השדות, הפרדסים, הכרמים ומטעי הזיתים, שהוענקו להם בחסד האל. האדמה הניבה את יבוליה, התבואה נאספה באסמים, הפירות, השמן והיין אוחסנו בגורן וביקב, ביכורי הפירות שומרו, ועתה התפנו בני העם לשאת את הוקרתם לאלוהים, שברך אותם בשפע רב כל כך.

חג האסיף נועד בראש וראשונה להעניק לעם הזדמנות לחגוג ולשמוח. הוא נחגג אחרי יום הכיפורים שהעניק לעם מחילה. לאחר שבני ישראל התפייסו עם ה׳, הם באו לפניו כדי להודות לו על טובו ולהלל אותו על חסדו. הקציר והאסיף הסתיימו, עמל השנה החדשה טרם החל, ובני העם היו חופשיים מדאגות ויכלו להתמסר לטקסי הקודש, ולהתבשם מן השמחה שמילאה את האוויר. למרות שרק האבות והבנים צוו להיראות בפני ה׳ במקודש בימי החגים, היו בני משפחותיהם מתלווים אליהם מעת לעת כדי לסייע בידם, וכן כדי להסביר פנים ללוויים, לגרים, לעבדים ולעניים שהתקבצו בימות החג ירושלים.

בדומה לחג הפסח שנחגג לזכר יציאת מצרים, חג הסוכות נחגג לזכר הישיבה בסוכות בימי נדודי ישראל במדבר. לפיכך צוו בני העם לעזוב את בתיהם ולשבת בסוכות שהוקמו מענפים ירוקים של ״עץ הדר כפת תמרים, וענף עץ עבת, וערבי נחל.״ (ויקרא כג:40, 42, 43).

היום הראשון בחג היה יום ״מקרא קודש,״ ולשבעת ימי החג נוסף יום שמיני שנחגג באותו האופן.

בכינוסים חגיגיים שנתיים אלה התחזקו הצעירים והזקנים כאחד בעבודת הי. הקשר בין אלוהים לעם התחזק, והחברותא עם אנשים מכל קצווי הארץ חיזקה את הקשרים בין איש לרעהו. טוב היו עושים חסידי ה׳ בימינו אילו חגגו ברוב שמחה את חג הסוכות, לזכר ברכות השפע שהורעפו עליהם. כשם שבני ישראל חגגו את זכר השחרור מעבדות לחירות, ואת ההגנה שה׳ העניק לאבותיהם ביציאת מצרים ובימי נדודיהם, כך עלינו לזכור בהכרת טובה את הדרכים השונות שאלוהים המציא לנו כדי להבדילנו מן העולם, לחלצנו מחשכת החטא, ולקרב אותנו אל אור היקרות של חסדו הרב.

אותם אנשים מבני העם, שביתם היה מרוחק מבית המקודש, הקדישו למעלה מחודש בשנה כדי לעלות לרגל ולהשתתף בחגיגות שלושת הרגלים. מופת זה של מסירות לה׳ אמור ללמדנו על חשיבותם של טקסי הקודש, ועל כך שעלינו להכניע את מאוויינו ועניינינו הארציים לטובת הרוח והנצח. התחברות עם מאמינים אחרים תחזק אותנו בעבודת ה׳ ותעודד אותנו. אם נחמיץ את ההתחברות הזאת יהיה הדבר לרעתנו. האמיתות הנשגבות הטמונות בדבר ה׳ יאבדו מאמיתותן ומחשיבותן בליבנו. ללא השפעתם המיטיבה של אחינו לאמונה, ליבנו ורוחנו ייחלשו, וכתוצאה מכך נידרדר רוחנית. לדאבוננו, בשל העדר אהבה בקרבנו, אנחנו מחמיצים את הפרי הטוב שנובע מיחסי אנוש חמים. מאמין שמסתגר בדי אמותיו אינו ממלא את הייעוד שניתן לו מאלוהים. כולנו בנים לאב אחד, וכולנו תלויים איש ברעהו לאושרנו. יש לנו מחויבות הן כלפי אלוהים והן כלפי האנושות. טיפוח הכישורים החברתיים יחזק את הקשרים שלנו עם העולם, ומאמצינו לעזור לזולת יעניקו לנו סיפוק ואושר רב.

חג הסוכות לא נחגג רק לזכר נדודי ישראל במדבר, אלא אף שימש סמל. בתור חג האסיף, הוא חגג את איסוף פרי האדמה, ובישר את יום הקציר הגדול האחרון. ביום זה, אדון הקציר (המשיח) ישלח את קוצריו לקצור את העשבים השוטים שנועדו לאש הכבשן, ואף לאסוף את החיטה ולאגור אותה באסמיו שבשמיים. ביום ההוא הרשעים ייעלמו כאילו לא היו מעולם, ככתוב: ״והיו כלוא היו״ (עובדיה

א:16). ביום ההוא כל הקולות ביקום יפצחו וירננו בשירת הלל לאלוהים, כדברי מחבר ספר ההתגלות:

״וכל בריה אשר בשמים ובארץ ומתחת לארץ ועל הים וכל אשר
בם, שמעתי אומרים: ׳ליושב על הכבא ולשה הברכה והיקר
והכבוד והעז לעולמי עולמים.׳״

(התגלות ת׳:13)

כשבני ישראל היללו את אלוהים בחג הסוכות, הם נזכרו כיצד ה׳ הרעיף עליהם את חסדו ביציאת מצרים, כששוחררו משעבוד, וכיצד דאג לכל מחסורם בימי נדודיהם במדבר. הם אף שמחו בידיעה כי בזכות טקסי יום הכיפורים שזה מקרוב הסתיימו, עוונותיהם נמחלו להם ועתה הם רצויים בעיני אלוהים. אך כאשר פדויי ה׳ יתקבצו בבטחה בכנען השמיימית, משוחררים לעד משעבוד לקללה, שתחתיה, ״כל הבריאה נאנחת וסובלת כבצירי לדה עד היום הזה,״ (אל הרומים ח:22), הם יימלאו גיל ויהללו את ה׳ בשמחה רבה. או אז יבוא לקיצו פועל הכפרה הנשגב של המשיח בעבור בני האדם, וחטאיהם יימחקו לעד.

״יששום מדבר, וציה; ותגל ערבה ותפרח, כחבצלת. פרח תפרח
ותגל, אף גילת ורנן — כבוד הלבנון נתן לה, הדר הכרמל והשרון;
המה יראו כבוד יהוה, הדר אליהו.
״אז תפקחנה, עיני עורים; ואזני חרשים, תפתחנה. אז ידלג כאיל
פסח, ותרן לשון אלם: כי נבקעו במדבר מים, ונחלים בערבה.
והיה השרב לאגם, וצמאון למבועי מים...
״והיה שם מסלול ודרך, ודרך הקדש יקרא לה — לא יעברנו טמא,
והוא למו; הלך דרך ואוילים, לא יתעו.
״לא יהיה שם אריה, ופריץ חיות בל יעלנה — לא תמצא, שם; והלכו,
גאולים.
ופדויי יהוה ישבון, ובאו ציון ברנה, ושמחת עולם, על ראשם; ששון
ושמחה ישיגו, ונסו יגון ואנחה.״

(ישעיהו לה:1, 2, 5-10)

1 ״יששום,״ כלומר ישמחו, ישישו בהם

השופטים הראשונים

פרק זה מבוסס על שופטים ו׳ עד ח׳; י׳

לאחר ששבטי ישראל התיישבו בכנען, הם לא עשו כל מאמץ להשלים את כיבוש הארץ. שבעי רצון מהנחלה שנפלה בחלקם, הלך ודעך הלהט שלהם, ועד מהרה פסקה המלחמה. ״ויהי כי חזק ישראל, וישם את הכנעני למס; והוריש, לא הורישו.״ (שופטים א:28).

אלוהים קיים בנאמנות את ההבטחות שנתן לישראל; יהושוע הביס את הכנענים, ולאחר מכן חילק את הארץ בין השבטים. כל שנותר לשבטי ישראל לעשות היה להשלים את הכיבוש: לגרש את תושבי כנען הנותרים ולהתנחל על אדמתם. אך במקום לעשות זאת, הם כרתו ברית עם הכנענים, ובכך הפרו את צו ה׳ ולא מילאו את התנאי שאלוהים התנה עימם בנוגע לכיבוש הארץ.

דבר ה׳ אל העם במעמד הר סיני כלל אזהרה מפורשת מפני עבודת אלילים. מיד לאחר הכרזת התורה באוזני בני ישראל, מסר להם משה את מצוות ה׳ בנוגע לעמי כנען: ״לא תשתחוה לאלוהיהם ולא תעבדם, ולא תעשה כמעשיהם: כי הרס תהרסם, ושבר תשבר מצבתיהם. ועבדתם, את יהוה אלוהיכם, וברך את לחמך, וזאת מימיך; והסרתי מחלה, מקרבך.״ (שמות כג:24, 25). בני ישראל הובטחו כי כל עוד הם יצייתו לצו ה׳, אלוהים יכניע את אויביהם: ״את אימתי אשלח לפניך, והמתי את כל העם, אשר ונבא בהם; ונתתי את כל אייביך אליך, ערף. ושלחתי את הצרעה, לפניך; וגרשה, את החוי את הכנעני ואת החתי מלפניך. לא אגרשנו מפניך, בשנה אחת: פן ותהיה הארץ שממה, ורבה עליך רעת השדה. מעט מעט אגרשנו, מפניך, עד אשר תפרה, ונחלת את הארץ... כי אתו בידכם, את ישבי הארץ, וגרשתמו, מפניך. לא תכרית להם ולאלוהיהם, ברית. לא ישבו בארצך, פן יחטיאו אתך לי: כי תעבד את אלוהיהם, כי ירעה לך למוקש.״ (שמות כג:27-33).

לפני מותו שינן משה את המצוות הללו באוזני העם ברוב טקס, ועתה יהושע שב וחזר עליהם באוזניהם.

אלוהים הציב את עמו בכנען בתור סוללת מגן שתעצור את נחשולי הרשע הגואים, העלולים להציף את העולם. אם בני ישראל ידבקו בה׳, הוא יעזור להם לכבוש אומות גדולות וחזקות יותר מעמי כנען. זו הייתה ההבטחה שניתנה להם: ״כי אם שמר תשמרון את כל המצוה הזאת, אשר אנוכי מצוה אתכם לעשתה... והוריש יהוה את כל הגוים האלה, מלפניכם; וירשתם גוים, גדלים ועצמים מכם. כל המקום, אשר תדרך כף רגלכם בו - לכם יהיה: מן המדבר והלבנון מן הנהר נהר פרת, ועד הים האחרון - יהיה, גבלכם. לא יתיצב איש, בפניכם: פחדכם ומוראכם יתן יהוה אלוהיכם, על פני כל הארץ אשר ותדרכו בה, כאשר, דבר לכם.״ (דברים יא: 22-25).

אולם בני ישראל התעלמו מהייעוד הנשגב שאלוהים יעד להם, ובחרו בחיי נוחות ובהתמכרות לתאוותיהם. בכך הם החמיצו את ההזדמנות להשלים את כיבוש הארץ. בשל כך, במשך דורות רבים סבלו בני ישראל מהעמים האליליים שנותרו בקרבם, שכן הללו היו, כדברי הנביא: ״לשכים בעיניכם ולצנינם בצדיכם״ (במדבר לג:55).

בני ישראל התחתנו והתבוללו בכנענים, ולפיכך פשטה האלילות בארץ כמגפה מדבקת: ״ויתערבו בגוים; וילמדו, מעשיהם. ויעבדו את עצביהם; ויהיו להם למוקש. ויזבחו את בניהם, ואת בנותיהם לשדים... ותחנף הארץ, בדמים... ויחר אף יהוה בעמו; ויתעב, את נחלתו.״ (תהילים קו:35-40).

כל עוד נותרו בני הדור שהונהג בידי יהושע בחיים, האלילות לא רווחה בקרב העם. אך למעשה, ההורים הם שסללו את הדרך לכפירה שפשטה בקרב בניהם. בני ישראל שהתיישבו בכנען זלזלו בסייגים שה׳ הטיל עליהם, והתנהגותם זרעה את זרע הפורענות שהניב פרי באושים לאורך דורות רבים. החיים הפשוטים שניהלו העברים היו המפתח לבריאות טובה ולחוסן גופני, אך התחברותם עם עמים אליליים הובילה אותם להתמכרות לתאוות החך ולתשוקות הבשר, דבר שהחליש את כוחם הפיזי והנפשי ודרדר אותם מוסרית. חטאיהם של בני ישראל הם שחצצו בינם לבין אלוהים; גבורת ה׳ לא שרתה עוד בקרבם, ולכן נבצר מהם לגבור על אויביהם. עתה הם שועבדו תחת אותן האומות שאלוהים חפץ לסייע להם לכבוש אותן.

״ויעזבו את יהוה אלהי אבותם, המוציא אותם מארץ מצרים,״
״וינהגם כעדר, במדבר.״ ״ויכעיסוהו בבמותם; ובסיליהם,
יקניאוהו.״ לפיכך, ״ויטש [ה׳] משכן שלו; אהל, שכן באדם. ויתן
לשבי עזו; ותפארתו ביד צר.״

(שופטים ב:12; תהילים עח:52, 58, 60, 61).

אבל ה׳ לא נטש את עמו לחלוטין. תמיד נותרה בקרב העם שארית שדבקה באלוהים; מעת לעת הקים ה׳ אנשים מסורים ואמיצים ששמו קץ לעבודת האלילים והושיעו את בני ישראל מיד אויביהם. אך מיד לאחר מותו של אותו גואל, שבו בני ישראל ופרקו עול והידרדרו לאלילות. סיפור זה חזר על עצמו שוב ושוב: בני ישראל חזרו לסורם, נענשו קשות, היכו על חטא, נושעו מיד אויביהם, וחוזר חלילה.

מלך ארם נהריים, מלך מואב, ואחריהם הפלישתים והכנענים בראשות יבין מלך חצור ושר צבאו סיסרא - כל אלה כבשו בתורם את ישראל. עתניאל, שמגר, אהוד, דבורה וברק היו השופטים שאלוהים הקים לעמו כדי להצילם מיד אויביהם. אולם, ״ויעשו בני ישראל הרע, בעיני יהוה; ויתנם יהוה ביד מדין, שבע שנים.״ עד כה, הכובש לא הכביד את ידו על השבטים שישבו בעבר הירדן המזרחי, אבל בפורענות שפקדה עתה את ישראל, הם היו הראשונים שחשו את כובד ידו.

העמלקים שישבו בדרום כנען, והמדיינים שישבו בגבולה המזרחי ובמדבריות שהשתרעו מעבר לה, היו עדיין אויביה המושבעים של ישראל. מדיין כמעט הושמדה כליל בידי בני ישראל בימי משה, אך לאחרונה התרבו המדיינים והפכו לאומה גדולה וחזקה. הם היו צמאי נקם; עתה, כשידו המגוננת של ה׳ הוסרה מעל עמו, הגיעה שעת הכושר לנקום את נקמתם. יושבי המדבר הפראיים והעזים הללו היו, ״כדי ארבה לרב״ (שופ׳ ו:5).

הם פשטו על הארץ עם עדריהם ומקניהם, וכמו מגפה קטלנית עטו על כנען והתפרשו מנהר הירדן ועד לאדמות המישור של הפלישתים. הם פשטו על הארץ מיד כשהבשילו היבולים, ונשארו בה עד שנאסף פרי האדמה האחרון. הם גזלו את יבולי האדמה, שדדו ובזזו הכול - תבואות, בהמות ורכוש, התאכזרו אל תושבי הארץ ולבסוף שבו למדבר.

וכך, בני ישראל שישבו באזורים המפורזים נאלצו לנטוש את בתיהם ולהתקבץ בערים מבוצרות, או למצוא מקלט במערות ובמבצרים בקרב ההרים. הדיכוי נמשך שבע שנים. אך כאשר נענו בני ישראל לתוכחת ה׳, התוודו על חטאיהם וזעקו אליו שיושיע אותם, אלוהים שב והקים להם שופט שיצילם מאויביהם.

גדעון, בנו של יואש היה משבט מנשה. משפחתו לא הייתה מקרב ההנהגה, אך בני ביתו של יואש נודעו באומץ ליבם וביושרם. על בניו האמיצים של יואש נאמר: כל אחד ואחד מהם ״כתאר בני המלך.״ אבל כולם זולת אחד נפלו בקרבות עם המדיינים, וזה שנותר בחיים הפיל את חיתתו על הפולשים. אלוהים קרא לגדעון להושיע את עמו.

בעת ההיא עסק גדעון בחביטת חיטים בגת. משפחתו הסתירה שם אלומות חיטה ספורות. מפחד המדיינים לא ניתן היה לדוש את החיטים בגורן הפתוחה והגלויה לעין. לכן חבט גדעון את החיטים בגת ששכנה מתחת לפני האדמה. בנוסף, עונת הבציר הייתה רחוקה, וגדעון ידע שאיש לא ישים לב למתרחש בגת שלו. כשעשה גדעון את מלאכתו בחשאי ובשקט, הוא הרהר בצער על מצבה של ישראל, וחשב על דרכים לשחרור עמו מעול הכובש. לפתע, ״וירא אליו, מלאך יהוה,״ ובירך אותו במילים: ״יהוה עמך גבור החיל!״

גדעון השיב לו: ״בי אדוני, ויש יהוה עמנו, ולמה מצאתנו כל זאת? ואיה כל נפלאתיו אשר ספרו לנו אבותינו לאמר, והלא ממצרים העלנו יהוה? ועתה נטשנו יהוה, ויתננו בכף מדין.״

השליח משמיים הורה לגדעון: ״לך בכחך זה , והושעת את ישראל מכף מדין: הלא, שלחתיך.״

גדעון ביקש לקבל אות שיוכיח לו כי הדובר אליו הוא מלאך הברית שפעל למען ישראל בימים עברו. כידוע, מלאכי ה׳ שדיברו עם אברהם ניאותו להישאר בצל קורתו וליהנות מהכנסת האורחים שלו; עתה הפציר גדעון במלאך השמיימי להישאר כאורחו. הוא מיהר לאוהלו, אפה מצות, שחט מצאנו הדל, הכין לאורחו בשר עיזים והניח את מנחתו לפניו. אבל המלאך הורה לו: ״קח את הבשר ואות המצות והנח אל הסלע הלז, ואת המרק, שפוך.״

גדעון עשה כמצוותו, ומיד ניתן האות שגדעון ייחל לו: מלאך ה׳ נגע במטה שבידו בבשר ובמצות ואש יצאה מן הסלע ואיכלה את המנחה. לאחר מכן נעלם המלאך מן העין.

יואש אבי גדעון, שנהה אחרי עבודת האלילים שרווחה בקרב העם, הקים בחצר ביתו שבעפרה מזבח גדול לבעל, לשם הגיעו התושבים כדי לעבוד את האליל. אך מלאך ה׳ ציווה על גדעון להרוס את המזבח, ולהקים תחתיו מזבח לה׳, על הסלע שעליו אוכל הקורבן שהגיש לו. נעשה כאן מעשה יוצא דופן, שכן על פי התורה, הקורבנות שהעם הקריב לאלוהים נועדו לכוהנים, ולעם הותר להעלותם אך ורק במזבח בשילה. עם זאת, בידו של אלוהים שנתן את החוקים הללו לשנות את מצוותיו כראות עיניו. וכך קרה במקרה שלפנינו: לפני שיושיע את עם ישראל בידי גדעון, רצה ה׳ להראות לעם עד כמה הוא מתנגד לעבודת הבעל, ולכן גדעון היה חייב להכריז מלחמת חורמה על עבודת האלילים לפני שיצא לקרב נגד אויבי עמו.

גדעון מילא את מצוות ה׳ במלואה. הוא ידע שאם יפעל בגלוי ייתקל בהתנגדות, ולכן ביצע בחשאי את צו ה׳. בעזרת עבדיו השלים בלילה אחד את המלאכה: מזבח הבעל נהרס כליל, ומזבח ה׳ הוקם תחתיו. כאשר באו אנשי עופרה למחרת בבוקר כדי להתפלל ולסגוד לבעל, זעמם היה רב. הם היו הורגים את גדעון אלמלא יואש, שלמד בינתיים על ביקור המלאך, ועתה בא להגנתו. יואש אמר לאנשי עירו: ״האתם תריבון לבעל? אם אתם תושיעון אותו? אשר יריב לו יומת, עד הבקר; אם אלוהים הוא ירב לו, כי נתץ את מזבחו.״ אם קצרה ידו של הבעל להגן על מזבחו, כיצד יבטחו בו חסידיו שיושיע אותם?

כל מחשבות הנקם נגד גדעון התפוגגו, וכאשר תקע גדעון בשופרו את תרועת המלחמה, נזעקו אנשי עפרה והיו הראשונים שנאספו תחת דגלו. שליחים מטעמו של גדעון יצאו ליתר בני שבטו - שבט המנשה, וכן גם לשבטים אשר, זבולון ונפתלי, כדי לקרוא להם להשתתף במלחמה. ואכן, הכול נענו לקריאתו.

גדעון לא העז לצאת בראש צבאות ישראל ללא הוכחה נוספת לכך שה׳ הטיל עליו לעשות זאת, ואף יסייע בידו. הוא התפלל: ״אם ישך מושיע בידי את ישראל, כאשר דברת. הנה אנוכי, מציג את גזת הצמר בגרן: אם טל יהיה על הגזה לבדיה, ועל כל הארץ חרב - וידעתי כי תושיע בידי את ישראל, כאשר דברת.״ בבוקר הייתה גיזת הצמר רטובה מטל, בשעה שהאדמה נותרה חרבה. אבל בליבו של גדעון עלה הספק, שכן כשיש לחות באוויר, צמר סופג לחות באופן טבעי; לכן, תוצאה זו עשויה להיות מקרית. לפיכך הוא שב וביקש מאלוהים להעניק לו אות הפוך מהאות הראשון, ואף התחנן לה׳ שלא יכעס עליו משום שביקש זאת. ובקשתו של גדעון נענתה. ״ויעש אלוהים כן, בלילה ההוא; ויהי חרב אל הגזה לבדה, ועל כל הארץ היה טל.״

מעודד ומחוזק יצא גדעון בראש חילותיו לקרב נגד הפולשים. ״וכל מדין ועמלק ובני קדם, נאספו יחדו; ויעברו ויחנו, בעמק יזרעאל.״ צבא גדעון מנה 33.000 איש בלבד, לעומת צבא האויב העצום שהתפרש בעמק. אך ה׳ הורה לגדעון: ״רב העם אשר אתך, מתתי את מדין בידם: פן יתפאר עלי ישראל לאמור, ידי הושיעה לי. ועתה, קרא נא באזני העם לאמר, מי ירא וחרד, ישב ויצפר מהר הגלעד״ אם היו בצבא חיילים שנרתעו מסכנות הדרך ופחדו מהמלחמה, או שליבם היה נתון לעניינים ארציים ולא למלאכת ה׳, הם לא היו תורמים לחוזקו של צבא ישראל. נוכחותם הייתה רק מחלישה את הצבא.

בישראל הקדומה נהגו המצביאים להכריז באוזני הלוחמים לפני צאתם לקרב: ״מי האיש אשר בנה בית חדש ולא חנכו, ילך וישב לביתו: פן ימות במלחמה ,ואיש אחר, יחנכנו. ומי האיש אשר נטע כרם, ולא חללו, ילך, וישב לביתו: פן ימות במלחמה, ואיש אחר, יחללנו. ומי האיש אשר ארש אשה, ולא לקחה, ילך, וישב לביתו: פן ימות במלחמה, ואיש אחר, יקחנה.׳

״ויספו השטרים, לדבר אל העם, ואמרו: ׳מי האיש הירא ורך הלבב,
ילך וישב לביתו; ולא ימס את לבב אחיו, כלבבו.׳״

(דברים כ:5-8).

גדעון נמנע מלצאת בהכרזה זו, שכן צבאו היה קטן בהשוואה לצבא האויב. לפיכך התפלא מאוד כשאלוהים אמר לו שצבאו גדול מדי. אבל לאלוהים הייתה סיבה טובה לכך: הוא אמר זאת משום שראה את הגאווה וחוסר האמונה בלבבות בני עמו, ולכן ביקש לדלל את השורות ולהשאיר רק את בעלי האמונה. אומנם לאחר שגדעון הזעיק את בני ישראל הם התגייסו מרצונם, אך רבים מהם נמלאו פחד כשראו את מחנה מדיין העצום. לו נשארו ונלחמו, היו בוודאי זוקפים את התהילה לעצמם במקום לייחס את הניצחון לאלוהים.

גדעון ציית לה׳ ודילל את צבאו. בלב כבד ראה את 22.000 חייליו, למעלה משני שליש צבאו, נוטשים את שורותיהם ויוצאים לבתיהם. ה׳ שב ודיבר אל גדעון: ״עוד העם רב, הורד אותם אל המים, ואצרפנו לך שם; והיה אשר אמר אליך זה ילך אתך, הוא ילך אתך, וכל אשר אמר אליך זה לא ילך עמך, הוא לא ילך.״

החיילים הובלו אל שפת המעיין. הם חשבו שהם עומדים לתקוף את האויב. חלקם מיהרו ליטול מים בכף ידם. הם ליקקו את המים בשעה שהמשיכו לצעוד. אך רוב החיילים כרעו על ברכיהם ושתו בנחת ממי המעיין. מספר החיילים שליקקו את המים מכף ידם היה שלוש מאות איש )מתוך 10.000 החיילים שנותרו בצבא גדעון), והם היו אלה שנבחרו להילחם במדיין. יתר החיילים נשלחו לבתיהם.

האופי האנושי נבחן לעיתים קרובות בדרך הפשוטה ביותר. בשעת חירום אין לבטוח באנשים שדואגים לעצמם בעת סכנה. בביצוע מלאכת ה׳ אין מקום לעצלנים ולאנשים שמתמכרים לתאוותיהם. במקרה הזה, בחירי האלוהים היו המעטים שלא הניחו לצורכיהם לעכב אותם במילוי תפקידם. שלוש מאות החיילים שנבחרו לצאת לקרב, לא רק שהיו אמיצים וממושמעים, הם היו אנשי אמונה שלא נטמאו באלילות, ולכן אלוהים יכול היה להושיע באמצעותם את ישראל מיד האויב.

ניצחון בקרב אינו תלוי במספר הלוחמים. אלוהים יכול להושיע הן באמצעות מעטים והן באמצעות רבים. כוחו של אלוהים רב להושיע הן במעט והן ברב. אלוהים זוכה לתהילה ולכבוד לא בזכות צבא גדול, אלא בזכות אופיים של חסידיו.

בני ישראל ניצבו בראש ההר שחלש על העמק שבו חנו צבאות הפולשים. ״ומדין ועמלק וכל בני קדם נפלים בעמק, כארבה לרב; ולגמליהם אין מספר, כחול שעל שפת הים לרב.״ (שופ׳ ז:12). גדעון רעד מפחד כשחשב על הקרב שיתחולל למחרת בבוקר. אך ה׳ דיבר אליו בלילה והורה לו ללכת עם פורה, נושא כליו, למחנה מדיין. הוא רמז לו כי ישמע שם דבר מה שיעודד את רוחו. גדעון ירד למחנה האויב, וכאשר ניצב חרש בדממת הלילה בקצה המחנה, שמע לפתע את אחד הלוחמים אומר לחברו: ״חלום חלמתי והנה צליל לחם שערים מתהפך במחנה מדין, ויבא עד האהל ויכהו ויפל ויהפכהו למעלה, ונפל האהל.״ התשובה שהשיב חברו של האיש הרעידה את ליבו של המאזין הנסתר: ״אין זאת, בלתי אם חרב גדעון בן יואש, איש ישראל: נתן האלוהים בידו את מדין ואת כל המחנה.״ גדעון הבין מכך כי ה׳ דיבר אליו דרך אנשי מדיין. בשובו אל קומץ חייליו, הורה להם: ״קומו, כי נתן יהוה בידכם את מחנה מדין!״

בהנחיית ה׳ יצא גדעון לבצע מיד את תוכנית המתקפה. שלוש מאות לוחמיו חולקו לשלושה גדודים, וכל לוחם קיבל שופר ולפיד שהוסתר בכד חרס. הגדודים נערכו כדי לתקוף את מחנה מדיין מכיוונים שונים. בדממת הלילה, כאשר נשמעה תקיעת השופר של גדעון, תקעו שלוש מאות הלוחמים בשופרותיהם. לאחר מכן הם ניפצו את הכדים, ובעודם נושאים את הלפידים הבוערים התקדמו לעבר האויב ופרצו בזעקת קרב מחרישת אוזניים: ״חרב ליהוה ולגדעון!״

צבאות האויב הישן התעוררו בבהלה. מכל עבר נשמעו קול השופרות וזעקות המלחמה של התוקפים. האור הבוהק שהפיצו הלפידים אפף את המחנה. המדיינים חשבו כי צבא עצום ורב תקף אותם ונמלאו חרדה. בזעקות חרדה נסו על נפשם. מתוך בהלה ובלבול סברו בטעות שחבריהם הם האויב, ולכן הרגו איש את רעהו. כשפשטו שמועות הניצחון, אלפים מחיילי ישראל ששוחררו לבתיהם הצטרפו למרדף ודלקו אחר האויבים. המדיינים עשו את דרכם אל הירדן, בתקווה להגיע לאדמתם שמעבר לנהר. גדעון שלח שליחים לשבט אפריים כדי להורות להם לעצור את הנמלטים במעברות הירדן הדרומיים.

בינתיים חצה גדעון את הירדן, בלוויית שלוש מאות האיש שנותרו עימו, זמן רב לאחר שאויביו חצו אותו.

שני מלכי מדיין זבח וצלמונע, שעמדו בראש צבא מדיין, ושנמלטו עם 15.000 איש, נתפסו בידי גדעון, שהיכה אותם מכת מחץ. שורות צבא האויב התפוררו, והמצביאים נלכדו והוצאו להורג.

בניצחון מוחץ ומרשים זה נהרגו לא פחות מ-120.000 איש מצבא הפולשים. המדיינים הובסו וכוחם נשבר; הם לא שבו עוד להילחם בישראל.

השמועות על הניצחון פשטו במהירות עד למרחקים: ה׳ שב ונלחם בעבור עמו ישראל! אין מילים לתאר את האימה שאחזה בלב העמים שסבבו את ישראל, כאשר נודע להם כי בטכסיסים פשוטים כל כך הובס כוחו הצבאי של עם לוחמני ועז נפש כמו מדיין.

המצביא שבו בחר ה׳ להביס את המדיינים לא היה בעל משרה רמה בישראל. הוא לא היה שר, כוהן או לוי. הוא עצמו היה הפחות בבית אביו. אך אלוהים ראה את אומץ ליבו ואת יושרו. גדעון לא בטח בכוחו הוא והיה נכון ללכת בעקבות ה׳ ולציית למצוותו. אלוהים לא תמיד בוחר את האנשים הכשרוניים ביותר שיעשו במלאכתו; הוא בוחר באנשים ענווים שישמשו כלי שרת בידיו. ״לפני כבוד ענוה.״ (משלי טו:33). אלוהים יכול לפעול ביעילות מרבית באמצעות אנשים המודעים למגבלות כוחם, אשר מסתמכים עליו כמנהיגם וכמקור גבורתם. באמצעות גבורתו יחזק ה׳ ויעצים את כוחם הדל. באמצעות חוכמתו ירחיב ה׳ את בינתם.

אם חסידי ה׳ ייכנעו לפניו בכל ליבם ומאודם, הוא יחולל גדולות ונצורות בעבורם. אך רק מעטים יוכלו לשאת באחריות הרבה; רק מעטים ינחלו ניצחונות בענווה, בלי שישכחו את חסד הי. כשאלוהים בוחר באנשים שיעשו במלאכתו, הוא פוסח על אלה שנחשבים דגולים, מבריקים, כשרוניים וראויים לכבוד בעיני העולם. לעיתים קרובות, אנשים כאלה הם מלאי גאווה ובוטחים בעצמם בלבד. הם סבורים כי בכוחם לפעול ללא עצת ה׳.

ה׳ הוא שהגה את הטכסיס הפשוט של תקיעה בשופר בידי צבא יהושע סביב חומות יריחו, ואז בידי גדודו הקטן של גדעון סביב מחנה מדיין העצום. גבורת ה׳ היא שחוללה את הניצחון הכביר על אויביו העזים. השיטה המושלמת ביותר שהומצאה אי פעם בידי אדם, תיכשל במבחן המציאות ללא הסתמכות על גבורת ה׳ וחוכמתו. אולם שיטות או טכסיסים שנראים חסרי סיכוי יצליחו כאשר עושיהם ינהגו באמונה ובענווה ויסתמכו על הדרכת ה׳. אמונה בה׳ וציות לדברו חיוניים למאמין המשיחי במלחמתו הרוחנית, ממש כשם שהיו חיוניים לגדעון וליהושע במלחמותיהם עם הכנענים. ה׳ שב והפגין את גבורתו למען ישראל, וזאת כדי לחזק את אמונתם בו, כדי שיוכלו לבוא לפניו בביטחון גמור ולבקש את עזרתו בכל צרה. ה׳ מוכן ומזומן לתמוך במאמציהם של חסידיו בימינו, ולחולל גדולות ונצורות בעזרת אמצעים שנראים על פניהם ככושלים ואנשים המצטיירים בעיני העולם כקנה רצוץ. השמיים כולם מייחלים לרגע שבו בני האדם יזדקקו לגבורת ה׳ ולחוכמתו. אלוהים ״יכול לעשות יותר מכל מה שאנו מבקשים או ממה שעולה על דעתנו, כפי כחו הפועל בנו.״(אל האפסים ג:20).

כאשר גדעון שב מרדיפתו אחר אויבי ישראל, הוא נתקל בעוינות ובביקורת מצד בני עמו. בטרם יצא לקרב הזעיק את בני ישראל שהתקבצו כדי לצאת לקרב נגד המדיינים, אך שבט אפריים נותר מאחור. המבצע הצבאי נראה להם מסוכן מדי, ומשום שגדעון לא שלח אליהם שליחים כדי לגייס אותם, הם ראו בכך תירוץ שפטר אותם מלהצטרף לאחיהם. אבל כשהגיעו לאוזניהם שמועות על הניצחון, התמלאו אנשי אפריים קנאה, שכן תהילת הניצחון לא נפלה בחלקם. במצוות גדעון הם לכדו את מעברות הירדן, כדי שהמדיינים שנסו מן המערכה לא יוכלו להימלט לעבר הירדן המזרחי. בדרך זו נלכדו ונהרגו רבים מאנשי האויב, וביניהם שני שרי מדיין: עורב וזאב. אנשי אפריים שדלקו אחר האויב הם שסייעו בהשלמת הניצחון. ואף על פי כן, הם היו מלאי קנאה וזעם על גדעון, שפעל לדעתם על פי שיפוטו ודעתו במלחמה זו. הם לא הבחינו ביד ה׳ שחוללה את ניצחון ישראל, ולא העריכו את גבורת ה׳ וחסדו שתרמו להצלתם; עובדה זו כשלעצמה מוכיחה כי הם לא היו ראויים לשמש כלי שרת ביד ה׳.

כאשר שב גדעון מהמלחמה עם שלל הניצחון, אמרו לו בני אפרים בכעס: ״מה הדבר הזה עשית לנו, לבלתי קראות לנו, כי הלכת להלחם במדין? ויריבון אתו, בחזקה.״ וגדעון השיב להם: ״מה עשיתי עתה ככם: הלא, טוב עללות אפרים מבציר אביעזר. בידכם נתן אלוהים את שרי מדין, את ערב ואת זאב, ומה יכלתי, עשות ככם?״ כלומר, האם עשיתי דבר דומה בהשוואה למה שעשיתם אתם?

רוח הקנאה הייתה יכולה בנקל להוביל לריב ומדון ושפיכות דמים, אולם תשובתו הענווה של גדעון שככה את זעמם של אנשי אפרים והם חזרו בשלום לביתם. כאיש מלחמה נחוש ובתלתי מתפשר על עקרונותיו, ״גיבור החיל״ גדעון הראה בנוסף לכך אף שפלות רוח נדירה.

כאות של הכרת טובה לגדעון, על שהציל אותם מיד המדיינים, הציעו לו בני ישראל למלוך עליהם ולייסד שושלת מלכים מזרעו. הצעה זו עמדה בניגוד גמור לעקרונות של שלטון האלוהים. ה׳ היה מלך ישראל. בחירה בבן אנוש שיישב על כס המלכות משמעה דחיית ריבונותו של מלך מלכי המלכים. גדעון הבין זאת ולפיכך סירב להצעתם. תשובתו מעידה על כנותו וטוהר מניעיו. הוא אמר להם:

״לא אמשל אני בכם, ולא ימשל בני בכם: יהוה, ימשל בכם!״

אבל גדעון נכשל בחטא אחר שהמיט אסון על ביתו ועל כל ישראל. תקופה של שקט ושלום שבאה בעקבות מלחמה עזה טומנת בחובה לעיתים קרובות סכנה גדולה יותר מאשר תקופה של סכסוך ומלחמות. גדעון נחשף עתה לסכנה כזו. רוח של אי שקט וחוסר מנוחה השתלטה עליו. עד כה הוא מילא בשמחה את ההוראות שקיבל מהי וחש מסופק ושבע רצון, אבל עכשיו, במקום לחכות להדרכת ה׳, החל לתכנן את צעדיו הבאים. כשצבאות ישראל נוחלים ניצחון כביר, שב השטן ומגביר את מאמציו כדי להרוס את פועל הי. בדרך זו חלחלו למוחו ולליבו של גדעון מחשבות ותוכניות שגרמו לישראל להפנות עורף לה׳.

גדעון שהונחה על ידי מלאך ה׳ להעלות קורבנות על הסלע שבו נגלה אליו המלאך, הסיק מכך כי מונה רשמית לכהן ככוהן בישראל. בלי לחכות שאלוהים יקודש אותו לכהונה, החליט גדעון למצוא אתר מתאים ולייסד בו שיטת פולחן בדומה לזו שנערכה במשכן. מכיוון שהעם הכיר לו טובה ותמך בו, הוא לא התקשה לבצע את תוכניתו. לבקשתו נתנו לו בני ישראל את נזמי הזהב שהם בזזו מן המדיינים, בתור חלקו בשלל. הלוחמים אף בזזו תכשיטים וקישוטים מפוארים מהאויב, וכן את בגדי השרד של שרי מדיין. מכל החומרים הללו שאסף מן העם הכין גדעון אפוד וחושן בצורת האפוד שלבש הכוהן הגדול. צעד זה הפך למכשול לו ולמשפחתו ולכל עם ישראל. בני ישראל החלו לסגוד לאפוד, ובעקבות עבודה זרה זו נטשו רבים את אלוהים והחלו לעבוד אלילים. לאחר מות גדעון נהו רבים מבני ישראל, ובכללם בני משפחת גדעון, אחר האלילים וכפרו באלוהים.

בני ישראל התרחקו מאלוהים באמצעות אותו האיש ששם קץ לאלילותם בתחילת דרכו.

רק מעטים מבינים את גודל ההשפעה של דבריהם ומעשיהם. לעיתים קרובות שגיאות שעשו הורים מחוללות תוצאות הרות אסון בקרב ילדיהם, נכדיהם וניניהם, הרבה אחרי שהם עצמם כבר הלכו לעולמם. כל אדם משפיע על זולתו, וכל אדם ייתן דין וחשבון על פרי השפעתו. למילים ולמעשים יש כוח עצום, והרבה אחרי מותנו תתגלה השפעתם בעולם הזה. הרושם של דברינו ומעשינו ימיט עלינו קללה, או יביא לנו ברכה. רעיון זה, המעניק לחיים נופך של קדושה ורצינות, אמור לקרב אותנו לאלוהים, ולעורר אותנו לפנות אליו בענווה ולבקשו להדריכנו בחוכמתו.

מנהיגים עלולים לגרום לצאן מרעיתם לסטות מדרך הישר. החכם עלול לטעות, החזק עלול למעוד. האור האלוהי צריך להיות תמיד נר לרגלינו. ביטחוננו היחיד תלוי בכך שנפקיד את חיינו בידיו של המשיח שאמר: ״לכו אחרי!״ לאחר מות גדעון, ״וישובו בני ישראל, ויזנו אחרי הבעלים; וישימו להם בעל ברית, לאלוהים. ולא זכרו בני ישראל, את יהוה אלוהיהם, המציל אותם מיד כל איביהם, מסביב. ולא עשו חסד, עם בית ירבעל גדעון: ככל הטובה אשר עשה, עם ישראל.״ בני ישראל ששכחו את חובם לגדעון, שופטם וגואלם, קיבלו על עצמם את עולו של אלימלך, בן פילגשו של גדעון, והמליכו אותו למלך עליהם. כדי לבסס את שלטונו רצח אבימלך את כל בניו החוקיים של גדעון, חוץ מאחד. ללא יראת ה׳ יעזוב האדם במהרה את דרך הישר וידרדר מוסרית. מי שמעריך את חסד האל יידע להעריך אנשים המשמשים, כמו גדעון, כלי שרת ביד ה׳ לתועלת עמו. בני ישראל לא הכירו טובה לבני משפחת גדעון. הם נהגו כלפיהם באכזריות רבה; אך ניתן היה לצפות להתנהגות זו מעם שהפגין כפיות טובה גדולה כל כך כלפי אלוהיו.

לאחר מות אבימלך משלו שופטים יראי ה׳ בישראל, והדבר ריסן לזמן מה את עבודת האלילים שרווחה בקרב העם. אך בני ישראל שבו במהרה למנהגי הגויים שחיו סביבם. בקרב שבטי הצפון עבדו רבים את אלילי סוריה וצידון; בדרום מערב כנען עבדו בני ישראל את אלילי הפלישתים, ובמזרח את אלילי מואב ועמון. אלילים אלה הדיחו את לב בני ישראל מאלוהי אבותיהם. אך הכפירה שרווחה בעם באה מהר על עונשה. בני עמון כבשו את שבטי ישראל שחיו בעבר הירדן המזרחי, ולאחר שעברו את הירדן, כבשו את אדמות יהודה ואפרים. הפלישתים שישבו במישור החוף תקפו ממערב, כשהם בוזזים ושורפים כל דבר שנקרה בדרכם. פעם נוספת ניתנו בני ישראל ביד אויביהם האכזריים.

עתה שבו בני ישראל וזעקו לה׳, שאליו פנו עורף. הם ביקשו את עזרתו ואמרו לו: ״חטאנו לך, וכי עזבנו את אלוהינו, ונעבד את הבעלים.״ אולם הצער, המצוקה והסבל של בני ישראל לא הולידו תשובה כנה ואמיתית. הם התאבלו מפני שחטאיהם המיטו עליהם סבל, לא משום שהם פגעו בה׳ בכך שחיללו את תורתו הקדושה. חרטה אמיתית כרוכה בהרבה יותר מאשר הכאה על חטא. מדובר בהחלטה נחושה להתרחק מהרוע ולהפנות לו עורף.

במענה לתחינתם דיבר אליהם אלוהים באמצעות אחד מנביאיו. ״ויאמר יהוה, אל בני ישראל: ׳הלא ממצרים ומן האמרי, ומן בני עמון ומן פלשתים. וצידונים ועמלק ומעון, לחצו אתכם; ותצעקו אלי, ואושיעה אתכם מידם. ואתם עזבתם אותי, ותעבדו אלוהים אחרים; לכן לא אוסיף להושיע אתכם. לכו, וזעקו אל האלוהים, אשר בחרתם, בם: המה יושיעו לכם, בעת צרתכם.״׳ מילים רציניות ונוראות אלה מזכירות לנו תמונה אחרת - יום הדין הגדול והאחרון - שבו כל האנשים שדחו את חסד ה׳ או בזו לו יעמדו פנים אל פנים לנוכח משפט ה׳ וצדקו. בבית דין של מעלה זה, הם יידרשו לתת את הדין על כך שהקדישו את זמנם, משאביהם וכישוריהם לאלילי העולם הזה. הם נטשו את ידיד האמת האוהב שלהם כדי ללכת בדרך הנוחה ולהתענג על תענוגות העולם הזה. בשלב כלשהו הם התכוונו לשוב לאלוהים, אך הבלי העולם ותעתועיו משכו את ליבם. הנאות, שעשועים, הבלי האופנה ותענוגות החיך הם שהקשו את ליבם והקהו את מצפונם, עד שחדלו לשמוע את קולו של ה׳. הם בזו לחובותיהם ולתפקידיהם. הם זלזלו בענייני הנצח, ולא השתוקקו עוד להתמסר לאלוהים, שהרעיף על בני האדם את שפע ברכותיו. אבל ביום פקודה הם יקצרו את אשר זרעו.

אלוהים אמר: ״יען קראתי, ותמאנו; נטיתי ידי, ואין מקשיב. ותפרעו כל עצתי; ותוכחתי,לא אביתם... בבא כשואה פחדכם, ואידכם, כסופה יאתה; בבא עליכם, צרה וצוקה. אז יקראנני, ולא אענה; ישחרנני, ולא ימצאני. תחת, כי שנאו דעת; ויראת יהוה, לא בחרו. לא אבו לעצתי; נאצו, כל תוכחתי. ויאכלו, מפרי דרכם; וממעצתיהם ישבעו... ושמע לי, ישכן בטח ; ושאנן , מפחד רעה.״ (משלי א:33,24-31).

עתה נכנעו בני ישראל לפני ה׳. ״ויאמרו בני ישראל אל יהוה: ׳חטאנו, עשה אתה לנו, ככל הטוב בעיניך: אך הצילנו נא, היום הזה.׳ ויסירו את אלוהי הנכר, מקרבם, ויעבדו את יהוה.״

אולםליבו האוהב של ה׳ נשבר מצער בקרבו, ככתוב, ״ותקצר נפשו בעמל ישראל׳ אומנם אלוהים הוא סבלן וארך רוח עד מאוד, אך עתה פקעה סבלנותו, והוא לא יכו ל עוד לראות בצרת ישראל. אך כאשר בני עמו שבו בתשובה ופנו עורף לחטאים שהפרידו בינם לשכינתו, הוא שמע את תפילותיהם והחל לפעול מיד למענם.

גואל חדש קם לישראל בדמותו של יפתח הגלעדי, שנלחם בעמונים והביס אותם. הפעם סבלה ישראל שמונה עשרה שנים תחת ידי אויביה, אך למרות זאת שבה ושכחה את הלקח המר שלמדה מסבלותיה.

כשבני עמו שבו לסורם ולדרכיהם הרעות, הניח ה׳ לפלישתים, אויביהם העזים, לשעבד אותם. במשך שנים רבות הציקו הפלישתים הלוחמניים והאכזריים לבני ישראל ולעיתים שיעבדו אותם. בני ישראל התרועעו עם עובדי אלילים אלה, דבקו באליליהם ונטלו חלק בתענוגותיהם ובאלילותם, עד שכמעט התאחדו עימם ברוח. עתה, אותם ידידים לכאורה של ישראל הפכו לאויביה המושבעים, ולא בחלו בשום אמצעים כדי לנסות להשמידם.

בדומה לבני ישראל, גם המאמינים בימינו נכנעים לעיתים קרובות להשפעת העולם הזה. הם מנסים להתאים את עצמם לרוח העולם, ומשתדלים לחיות על פי מנהגיו ועקרונותיו, וזאת כדי להתיידד עם הכופרים. אך לבסוף יתברר כי אנשים אלה, המתיימרים להיות ידידיהם, הם אויביהם המסוכנים ביותר. בכתבי הקודש נאמר מפורשות שלא תיתכן חברות בין חסידי ה׳ לבין אנשי העולם הזה. ״אל תתמהו אם העולם שונא אתכם.״ (יוח״א ג:13). מושיענו מכריז: ״אם העולם שונא אתכם, דעו כי אותי שנא ראשונה.״ (יוחנן טו: 18).

השטן פועל באמצעות הכופרים, שבמסווה של ידידות מנסים להדיח את חסידי ה׳ לחטוא, וזאת כדי שה׳ יפנה להם עורף. כשידו המגוננת תוסר מעליהם, ישלח השטן את עושי דברו, שיחתרו נגדם וינסו להביא להשמדתם.

שמשון

פרק זה מבוסס על שופטים יג׳ עד טז׳

בעיצומה של הכפירה שהלכה וגברה, המשיכו עובדי האל הנאמנים להתחנן לאלוהים על גאולת ישראל. על אף שדומה היה שתחינתם לא נענתה, על אף שמדי שנה הכביד הכובש את עולו על הארץ, יד ההשגחה הכינה בעבור ישראל פתח הצלה. כבר בשנות הדיכוי הראשונות מיד הפלישתים נולד בישראל ילד, שדרכו אלוהים תכנן להכניע את האויבים החזקים הללו.

בנחלת בני דן, בגבולה של ארץ הררית המשקיפה על שפלת פלשת, ישבה העיר הקטנה צרעה. כאן התגוררה משפחת מנוח משבט דן, אחת המשפחות הבודדות שדבקה בה׳ בקרב הכפירה שרווחה בארץ. מלאך ה׳ נגלה לפני אשת מנוח העקרה, ובפיו הבשורה שהיא תהרה ותלד בן, ודרכו ה׳ יתחיל להושיע את ישראל. לכן, מלאך ה׳ העניק לה הוראות מפורשות הנוגעות לתזונתה, להרגליה ולטיפול בילד: ״ועתה השמרי נא, ואל תשתי יין ושכר; ואל תאכלי כל טמא.״ איסור זהה יחול על הילד מיום היוולדו. בנוסף, נאסר על שמשון לגלח או לגזור את שיער ראשו, שכן הוא הועד והוקודש להיות נזיר לה׳ מיום היוולדו.

אשת מנוח מיהרה לבעלה וסיפרה לו על המפגש עם מלאך ה׳. לאחר שתיארה בפניו את המלאך, חזרה באוזניו על בשורתו. מנוח, שחשש שמא יעשו טעות כלשהי בביצוע המשימה החשובה שהוטלה עליהם, עתר לה׳ בתפילה: ״בי אדוני, איש האלוהים אשר שלחת יבוא נא עוד אלינו, ויורנו מה נעשה לנער היולד.״

כשמלאך ה׳ שב ונגלה למנוח ולאשתו, שאל אותו מנוח בחרדה רבה: ״מה יהיה משפט הנער, ומעשהו?״ [כלומר, איך עליו להתנהג, ומה עלינו לעשות למענו?] בתשובתו חזר המלאך על ההוראות שנתן לאשת מנוח: ״מכל אשר אמרתי אל האשה, תשמר. מכל אשר יצא מגפן היין לא תאכל, ויין ושכר אל תשת, וכל טמאה, ?אל תאכל: כל אשר צויתיה, תשמר.״

אלוהים יעד לבן המובטח מלאכה חשובה. כדי לוודא שיהיה כשיר למלאכה, הן האם והן הילד יהיו חייבים להקפיד באורח חייהם. המלאך שב והנחה אותם בנוגע לאשת מנוח: ״מכל אשר יצא מגפן היין לא תיאכל, ויין ושכר אל תשת, וכל טמאה אל תאכל: כל אשר צויתיה, תשמר.״ הילד יושפע לטובה או לרעה מהרגליה של אמו. אם טובת הילד לנגד עיניה, עליה לציית לצו ה׳, להתנזר מיין, לנהוג בריסון ובאיפוק ולהתכחש לרצונותיה ולמאווייה. אנשים חסרי תבונה עלולים לייעץ לה ולהאיץ בה למלא את כל גחמותיה, אך הנחיה כזו אינה אלא תורת שקר. אמו של שמשון צוותה בידי ה׳ בכבודו ובעצמו, והוטלה עליה חובה קדושה למשול ברוחה ולרסן את התנהגותה ומעשיה.

חובה זו מוטלת הן על האבות והן על האימהות. שני ההורים מורישים לילדיהם את תכונותיהם הנפשיות והפיזיות, את מזגם ואת נטיות ליבם. לעיתים קרובות, כתוצאה מחוסר ריסון עצמי של ההורים, הילדים הם חסרי כוח גופני ונטולי חוסן נפשי ורוחני. אנשים הצורכים משקאות חריפים או טבק מעבירים לילדיהם את תשוקתם שאינה יודעת שובעה לטיפה המרה ולטבק, את חולייהם ואת עצביהם הרעועים. אנשים מופקרים מנחילים את תשוקותיהם הרעות לצאצאיהם, ואפילו מורישים להם את מחלותיהם הדוחות. מאחר שלילדים יש פחות כוח מן ההורים כדי לכבוש את היצר ולעמוד בפיתוי, המגמה הרווחת היא שכל דור ודור הולך ופוחת מקודמו. ההורים אחראים במידה רבה לא רק לתשוקות הרעות, להתמכרויות הקשות ולחשקים הסוטים של ילדיהם, אלא אף למחלות בהן לוקים אלפי ילדים הנולדים חרשים, עיוורים, חולים או רפי שכל.

כל אב וכל אם חייבים לשאול את אלוהים בנוגע לילדם: ״מה יהיה משפט הנער ומעשהו?״ אנשים רבים מקלים ראש בהשלכותיה של ההשפעה ההורית על הילדים, אולם הצו האלוהי שניתן לזוג הורים עבריים אלה, ושב והושמע באוזניהם באופן מפורש ונוקב ביותר, מעיד על חשיבותו הרבה של הנושא בעיני בוראנו.

ואולם, לא היה די בכך שהבן המובטח ינחל מהוריו מורשת טובה. היה עליו גם לקבל הכשרה ולרכוש הרגלים טובים. אלוהים ציווה שהשופט והמושיע הבא של ישראל יוכשר משחר ילדותו וילמד למשול ברוחו ולרסן את תאוותיו. הוא יועד להיות נזיר ה׳ מבטן ומלידה, ולכן חל עליו איסור מפורש לגבי שתיית יין ומשקאות חריפים; עליו להימנע מהם כל ימי חייו. על ההורים לחנך את ילדיהם משחר ינקותם לריסון עצמי, איפוק, התכחשות עצמית ושליטה עצמית.

אזהרתו של מלאך ה׳ כללה איסור לגבי אכילת ״כל טומאה״. ההבדל בין מאכלים כשרים למאכלים טמאים לא נבע אך ורק מצו פולחני או חוק שרירותי, אלא התבסס על עקרונות ההיגיינה. יש לייחס במידה רבה את החיוניות הנפלאה שאפיינה וייחדה את בני עם ישראל, לשמירת המצווה הזו. עקרונות הריסון העצמי והמתינות חייבים לחול לא רק לגבי צריכת משקאות חריפים. צריכת מזונות ממריצים וקשים לעיכול עלולה להזיק לבריאות באותה המידה, ובמקרים רבים להכשיר את הקרקע לשתיינות. רק אנשים ספורים מבינים באמת את הזיקה הרבה של הרגלי התזונה שלהם לבריאותם, לאופיים, לתועלת שהם מביאים לעולם ולגורלם הנצחי. תאבונם חייב להיות נתון למרות כוחותיהם השכליים והנפשיים, מצפונם ומוסרם. הגוף חייב להיות משרתם של המוח והנפש, ולא להיפך.

ההבטחה האלוהית שניתנה למנוח התמלאה במועדה עם הולדת הבן, שקיבל את השם שמשון. כשהנער גדל, היה ברור שהוא ניחן בכוח גופני בלתי רגיל. אולם, שמשון והוריו ידעו היטב כי כוחו לא נבע משריריו החזקים, אלא מהעובדה שהיה נזיר - דבר שסומל על ידי שערו הארוך שלא גולח ולא נגזז מעולם. אילו ציית שמשון למצוות ה׳ בדבקות יתרה כמו זו שהפגינו הוריו, גורלו לא היה מר כל כך. אולם התרועעותו עם עובדי אלילים השחיתה אותו. העיר צרעה שכנה בקרבת ארץ פלשת, לפיכך, שמשון התיידד והתרועע עם הפלישתים עובדי האלילים. כתוצאה מכך, קשרי הרעות שיצר בנערותו האפילו על חייו הבוגרים. אישה צעירה שהתגוררה בעיר הפלישתית תמנה הייתה מושא אהבתו של שמשון, והוא היה נחוש בדעתו לשאתה לאישה. התשובה היחידה שנתן להוריו יראי האלוהים, שניסו להניא אותו מצעד זה, הייתה: ״היא ישרה בעיני.״ [כלומר, היא מצאה חן בעיני]. לבסוף נעתרו ההורים לבקשתו, והנישואים נערכו.

כששמשון בגר והפך לגבר, בדיוק בזמן שהוטל עליו לבצע את המשימה שקיבל מה׳ והיה עליו לדבוק בה׳, הוא חבר לאויבי ישראל. הוא לא שאל את עצמו אם יוכל להיטיב לפאר ולרומם את ה׳ בשעה שיתאחד עם בחירת ליבו. הוא אף לא תהה שמא הוא מסכן את משימתו, ומעמיד את עצמו במצב שלא יאפשר לו למלא את התכלית שיועדה לחייו. אלוהים הבטיח להעניק חוכמה לכל מי שיבקשו תחילה לכבדו, אך לא ניתנה שום הבטחה לאנשים המתעקשים להשביע את רצונם שלהם.

לדאבוננו, אנשים רבים הולכים בדרכו של שמשון. לעיתים קרובות נוצרים קשרי נישואים בין יראי ה׳ לכופרים, שכן נטיית הלב היא זו שמכריעה בבחירת בן או בת הזוג. במקרה כזה, בני הזוג אינם מבקשים את עצת ה׳, ואף אינם חושבים כלל על כבודו ותהילתו. האמונה המשיחית חייבת להשפיע על ההכרעה הנוגעת לברית הנישואים, אך לעיתים קרובות קורה שהמניעים המובילים לקשר הנישואים אינם עולים בקנה אחד עם עקרונות האמונה. השטן מנסה ללא הרף לגבור על אנשי האלוהים כשהוא מסית אותם לכרות בריתות עם נתיניו; על מנת לבצע זאת, הוא מנסה לעורר בליבם יצרים אסורים. אבל ה׳ הורה מפורשות לבני עמו שלא להתאחד עם בני זוג שאהבת האלוהים אינה שוכנת בליבם. ככתוב: ״מה הסכמה יש למשיח עם בליעל? או מה חלק למאמין עם מי שאינו מאמין? וכזה קשר יש להיכל אלוהים עם אלילים?״ (האיגרת השנייה אל הקורינתיים ו׳ 15, 16).

במהלך משתה הכלולות הפך שמשון לחברם הקרוב של אנשים ששנאו את אלוהי ישראל. אדם הנכנס מרצונו החופשי ליחסים כאלה, יחוש חובה להתאים את עצמו במידת מה למנהגים ולהרגלים של חבריו. הזמן שהוא מבזבז לשם כך גרוע יותר מזמן מבוזבז ואבוד. המחשבות החולפות במוחו והמילים היוצאות מפיו נוטות לשבור את עקרונות המוסר והאמונה ולהחליש את מעוזי נשמתו.

אותה אישה, ששמשון הפר את צו ה׳ כדי להשיגה, התגלתה כבוגדנית עוד לפני שהסתיים משתה החתונה. שמשון שזעם על בוגדנותה נטש אותה לזמן מה ושב לבדו לביתו שבצרעה. מקץ זמן מה, לאחר ששכך זעמו, שב לכלתו, אך גילה שנישאה לגבר אחר. כנקמה שרף שמשון את שדותיהם וכרמיהם של הפלישתים. צעד זה גרם להם לרצוח את האישה ואת אביה, וזאת למרות שהאיומים שהשמיעו באוזניה מלכתחילה הם שגרמו לה לרמות את בעלה והובילו לאותה צרה צרורה. שמשון כבר הפגין את כוחו המופלא כשהרג במו ידיו אריה צעיר, וכן כשהרג שלושים גברים פלישתים מתושבי אשקלון. עתה, כשזעמו בער בו עקב הרצח הברברי של אשתו, תקף שמשון את הפלישתים והיכה אותם ״שוק על ירך, מכה גדולה.״ לאחר מכן, כדי להגן על עצמו מאויביו, נסוג ליהודה וישב בנקרת ״סלע עיטם״.

כוח פלישתי גדול בא בעקבותיו ליהודה. אנשי יהודה שנמלאו חרדה, הביעו הסכמה למסור אותו לידי אויביו. שלושת אלפים איש מיהודה ירדו אליו אל סלע עיטם. אבל חרף אי השוויון המספרי, הם עדיין לא העזו להתקרב אליו, שכן לא היו בטוחים שלא יפגע בבני עמו. שמשון ניאות להיכבל בחבלים ולהימסר לידי הפלישתים, אך תחילה סחט מאנשי יהודה הבטחה שהם עצמם לא יפגעו בו, שמא ייאלץ להשמידם. הוא הניח להם לאסור אותו בשני חבלים חדשים, עבים וחזקים, והובל למחנה אויביו שהריעו לו בתרועות שמחה. אך בזמן ששאגותיהם הדהדו בין ההרים, צלחה עליו ״רוח ה׳״ בעוצמה רבה. הוא ניתק את החבלים החזקים שכבלו אותו, והללו התפוררו כאילו היו חוטי פשתן שאוכלו באש. ואז, תפס את כלי הנשק הראשון שהזדמן לו (שלא היה אלא עצם לחי של חמור, שהפכה בידיו יעילה יותר מחרב או חנית), והיכה באמצעותו את הפלישתים, עד שהללו נמלטו מן המקום באימה, בהותירם מאחור אלף חללים.

אילו בני ישראל היו מוכנים לחבור לשמשון וללכת בעקבותיו עד לניצחון, היה עולה בידם לשחרר את עצמם בעת הזו מעול משעבדיהם. אבל הם הניחו לפחד ולרפיון הידיים לגבור עליהם. הם זנחו את המלאכה שה׳ ציווה עליהם לבצע, דהיינו, להוריש את עובדי האלילים מאדמת ישראל, ותחת זאת חברו אל אויביהם, סבלו מאכזריותם, נטלו חלק במנהגיהם המושחתים ותמכו במעשי העוולה שלהם, כל עוד לא כוונו נגדם. לבסוף, כשנכנעו לכובש וסבלו מנחת ידו, נשאו בהשפלה שהייתה נמנעת מהם אילו צייתו לאלוהים. מפעם לפעם, כשאלוהים הקים להם מושיע, הם נהגו לפעמים לנטוש אותו ולחבור לאויביהם.

לאחר נצחונו של שמשון, בני ישראל מינו אותו לשופט. הוא שפט את ישראל במשך עשרים שנה. אולם, צעד אחד סלל את הדרך לצעד הבא. שמשון הפר את צו ה׳ כשלקח לו אישה מקרב הפלישתים. הוא שב והסתכן כשניסה למלא את תשוקותיו האסורות בקרב אויביו המושבעים. תוך הסתמכות על כוחו הרב, שעורר בלב הפלישתים אימה נוראה, הוא צעד בעוז לעזה כדי לבקר אצל זונה מקומית. כשלאנשי העיר נודע על ביקורו בעירם, הם היו להוטים להתנקם בו. צבא הפלישתים ישב לבטח בתוך חומותיה הבצורות של העיר המבוצרת ביותר בפלשת. הפלישתים היו בטוחים שטרפם ייפול במהרה לידם, והם רק המתינו לאור הבוקר כדי לנחול ניצחון מוחץ. בחצות הלילה התעורר שמשון. קולו המרשיע של המצפון מילא אותו חרטה רבה כשנזכר כי חילל את שבועת הנזירות שלו. אך על אף שה׳ לא נשא את חטאו, חסד האל לא נטש אותו. כוחו הכביר של שמשון עמד לו שוב להצילו. הוא הלך אל שער העיר, עקר את דלתותיו ממקומן, העמיס אותן על גבו - על ציריהן ובריחיהן - והעלה אותן אל ראש ההר החולש על חברון.

ואולם, על אף שניצל הפעם בנס, לא נטש את דרכו הרעה. על אף שלא העז לשוב אל הפלישתים, המשיך להשתוקק לתאוות הבשר, שפיתו אותו כדי להביא לאובדנו.

״ ויאהב אשה בנחל שרק״, לא רחוק ממקום הולדתו. שמה של האישה היה דלילה. פירוש השם רמז על כך שהיא עתידה לדלדל את כוחו. נחל שורק היה ידוע בכרמיו המהוללים; גם אלה היוו פיתוי לשמשון - הנזיר שפסח על שתי הסעיפים והחל להתרגל לשתיית יין, ובכך ניתק קשר נוסף שקשר אותו לחיי טוהרה ולאלוהים. הפלישתים עקבו בערנות אחר תנועותיו של אויבם, וכאשר ביזה את עצמו בהתאהבותו החדשה, הם היו נחושים להביא לאובדנו באמצעות דלילה.

משלחת של סרני פלישתים מכל ערי הפלישתים נשלחה לנחל שורק. הם לא העזו ללכוד את שמשון כל עוד כוחו הרב היה במותניו. אבל המטרה שעמדה לנגד עיניהם הייתה לנסות ולגלות את סוד כוחו. לפיכך, הם שכנעו את דלילה לחשוף את סוד כוחו של שמשון תמורת בצע כסף.

בזמן שדלילה הבוגדנית הציקה לשמשון בשאלותיה, הוא הוליך אותה שולל כשהכריז כי ייחלש ויהיה כאחד האדם אם ינקטו הליך מסוים נגדו. כשניסתה לבצע זאת, המרמה נחשפה. דלילה האשימה את שמשון בכך ששיקר לה: ״איך תאמר אהבתיך ולבך אין אתי? זה שלש פעמים התלת בי, ולא הגדת לי, במה כחך גדול.״ שלוש פעמים נוכח שמשון בראייה חותכת ביותר לכך שהפלישתים עשו יד אחת עם אהובתו כדי להשמידו. משנכזבה תכליתה של דלילה, היא הציגה העניין כבדיחה ותו לא, ושמשון העיוור מאהבה הסיר כל חשש מליבו.

יום אחרי יום הפצירה דלילה בשמשון לגלות לה את סוד כוחו, עד שקץ בחייו. ככתוב: ״ותקצר נפשו למות.״ ואולם, כוח מסתורי שמר עליו. לבסוף, כשנכנע לה, גילה לה את סודו: ״מורה לא עלה על ראשי, כי נזיר אלוהים אני מבטן אמי; אם גלחתי וסר ממני כחי וחליתי והייתי ככל האדם.״ שליח יצא מיד אל סרני הפלישתים והאיץ בהם לצאת ללא דיחוי אל ביתה של דלילה. בשעה ששמשון הגיבור ישן, גולחו שבע מחלפות ראשו הכבדות. דלילה קראה בקול רם, כדרכה בשלוש הפעמים הקודמות: ״פלישתים עליך, שמשון!״ כשהקיץ משנתו ניסה שמשון להשתמש בכוחו כבעבר כדי להרוג את הפלישתים, אך זרועותיו סירבו להישמע לפקודתו, והוא ידע כי ״ה׳ סר מעליו.״ לאחר שגולח החלה דלילה להציק לו, להכאיב לו ולענותו כדי לבדוק את מידת כוחו, שכן הפלישתים לא העזו להתקרב אליו עד שהיו משוכנעים לחלוטין שכוחו עזבו כליל. לאחר שלכדוהו, ניקרו את שתי עיניו ולקחו אותו לעזה. שם אסרו אותו בשלשלאות נחושת, כלאו אותו בבית האסורים והטילו עליו עבודות פרך.

איזה שינוי כביר חל באדם שהיה גיבור ישראל ושופט בישראל, ועתה הפך אסיר חסר אונים, חלש, עיוור, מושפל ומבוזה בעבודות פרך! שמשון הפר וחילל בהדרגה את התנאים שנלוו לייעוד הקדוש שקיבל מה׳. הקדוש ברוך הוא התייחס אליו באורך רוח במשך זמן רב. אך עתה, כששמשון נכנע לחלוטין ליצר הרע ולחטא, עד שגילה לדלילה את סוד כוחו, ה׳ נטש אותו. בשערו הארוך לא היתה שום סגולה, אך הוא שימש אות לנאמנותו לאלוהים; וכאשר הסמל הזה הוקרב על מזבח התשוקה, הברכות שסימל אבדו אף הן.

בסבל ובהשפלה שחווה כששימש שעשוע לפלישתים, למד שמשון על חולשתו יותר מאי פעם; ייסוריו עוררו אותו לחזור בתשובה. כששערו החל לצמח, כוחו שב אליו בהדרגה. אולם אויביו שראו בו אסיר כבול וחסר ישע, לא חשו כל פחד.

הפלישתים ייחסו את ניצחונם לאלוהיהם. בשמחת ניצחונם זלזלו בכבודו של אלוהי ישראל. הם קבעו מועד לחגיגה לכבוד דגון, האליל בעל דמות דג שנחשב ל״מגן הים.״ הפלישתים ומושליהם נהרו מכל המחוזות והערים בפלשת והתאספו כדי לזבוח לדגון ולשמוח לפניו. רבבות סוגדים גדשו את ההיכל הענקי והצטופפו ביציעים הסמוכים לגג המקודש. זה היה מחזה של הילולה ושמחה. הפולחנים וטקסי הקורבנות המפוארים לוו במוזיקה ובחגיגות. ואז הובל פנימה שמשון בתור גולת הכותרת של השלל שדגון נחל בזכות כוחו. תרועות קידמו את פניו של שמשון. בני העם והמושלים לעגו לו ולסבלותיו, והיללו את אלילם שגבר על ״מחריב ארצנו.״ מקץ זמן מה, שמשון שהעמיד פנים שהוא עייף, ביקש רשות לנוח ולהישען על עמודי המקודש שתמכו בגג. כשנשען עליהם החל להתפלל בדומייה: ״אדוני יהוה זכרני נא וחזקני נא אך הפעם הזה, האלוהים, ואנקמה נקם אחת משתי עיני, מפלשתים.״ במילים אלה על שפתיו כרך שמשון את זרועותיו האיתנות מסביב לעמודים וזעק: ״תמות נפשי עם פלשתים!״ ואז הוא התכופף וגג המקודש קרס, מחץ את הקהל הרב והרגו. ״ויהיו המתים, אשר המית במותו, רבים, מאשר המית בחייו.״

האליל וסוגדיו, הכוהנים והכפריים, הלוחמים ואנשי האצולה, כולם נקברו יחדיו תחת הריסות מקודש דגון. בין החללים היה הענק הגיבור, אשר נבחר בידי אלוהים כדי להושיע את עמו. בשורות על המפלה הנוראה הגיעו לארץ ישראל, ובני משפחתו של שמשון ירדו מן ההרים ונטלו, ללא כל התנגדות מצד אויביהם, את גופת הגיבור המת. הם העלו אותו ״ויקברו אותו בין צרעה ובין אשתאל , בקבר מנוח אביו.״

הבטחתו של אלוהים, כי באמצעות שמשון הוא ״יחל להושיע את ישראל מיד פלישתים״, התגשמה. ואולם, כמה אפל, מר ונורא הוא סיפור חייו של אדם זה, שנועד להביא תהילה לעמו וכבוד ושבח לאלוהים! אילו דבק שמשון בייעודו האלוהי, תכליתו של אלוהים היתה מתגשמת לכבוד ה׳, לתהילתו ולרוממותו. אולם שמשון נכנע לפיתוי, ובכך הוכיח שלא היה ראוי לאמון שניתן בו. למעשה, משימתו התגשמה דרך תבוסה, מאסר ומוות.

מבחינה גופנית, שמשון היה האדם החזק ביותר בעולם, אך מבחינת שליטה עצמית, יושרה ועמידה איתנה, הוא היה החלש באדם. אנשים רבים שוגים בכך שהם מזהים תאוות עזות עם אופי חזק, אך האמת היא שאדם הנשלט בידי תאוותיו הוא אדם חלש. גדולה אמתית נמדדת על ידי מידת כוחם של הרגשות שהאדם שולט בהם, לא על ידי הרגשות השולטים בו.

יד ההשגחה שרתה על שמשון כדי להכינו לביצוע המשימה שהוטלה עליו. בראשית חייו הוענקו לו התנאים הטובים ביותר כדי שיוכל להתחזק גופנית ושכלית ולרכוש טוהר מוסרי. אולם, תחת השפעת חבריו החוטאים והרשעים, הוא ויתר על דבקותו בה׳, המשמשת כמגן היחיד של האדם, ונסחף בגלי הרשע. אלו הבאים לידי ניסיונות וקשיים במהלך מילוי תפקידיהם, יכולים להיות סמוכים ובטוחים שה׳ יגן עליהם וישמור אותם. ואולם, כשאנשים שמים את עצמם מרצונם החופשי תחת כוח הפיתוי, הם ימעדו ויחטאו במוקדם או במאוחר.

השטן עושה כל מאמץ כדי להטות מדרך הישר את בני האדם שאלוהים יעד להשתמש בהם ככלי שרת בידיו. הוא תוקף אותנו בנקודות התורפה שלנו, פועל באמצעות המגרעות וחולשות האופי שלנו כדי לקנות שליטה עלינו; הוא יודע שאם נטפח את הפגמים הללו, הוא יצליח במשימתו. אבל איננו צריכים לגבור בכוחנו אנו על חולשותינו. האדם לא נותר עזוב לנפשו כדי לגבור על הרוע בעזרת כוחו החלש. עזרה זמינה לכול, והיא ניתנת לכל נשמה החפצה בה באמת ובתמים. מלאכי ה׳, העולים ויורדים בסולם שיעקב ראה בחלום, יסייעו לכל נשמה ונשמה הנכונה להעפיל אפילו למרומי השמיים.

הילד שמואל

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ א׳; ב׳:1-11

אלקנה, לוי שהתגורר בהר אפרים, היה אדם אמיד ובעל השפעה שאהב את ה׳ וירא ממנו. אשתו חנה היתה אדוקה בדתה ומלאת להט דתי. היא היתה אישה צנועה ועדינה, וניחנה ברצינות רבה ובאמונה איתנה.

הברכה שכל זוג עברי ייחל לה נמנעה מזוג ירא אלוהים זה. צהלות ילדים לא נשמעו בביתם ושמחה לא שרתה בו. התשוקה להנציח את שמו הובילה את אלקנה, בדומה לגברים רבים אחרים, לקחת אישה שנייה. אולם צעד זה, שהונע בידי חוסר אמונה באלוהים, לא הביא עמו אושר. אומנם, למשפחה התווספו בנים ובנות, אבל השמחה והיופי של מוסד הנישואים הקדוש שנוסד בידי ה׳ הועמו ושלום הבית הופר. פנינה, האישה החדשה, היתה קנאית וצרת אופקים. היא התנהלה בהתנשאות ובחוצפה ונהגה לעלוב בחנה. כל תקווה אפסה בליבה של חנה, והחיים הפכו בעיניה למעמסה כבדה; ועם זאת, היא התמודדה עם הקשיים בענווה וללא תלונה.

אלקנה שמר בדבקות את מצוות ה׳. עבודת ה׳ בשילה נמשכה כסדרה, אבל בשל אי סדירויות שחלו בשירות הכהונה, שירותיו לא נדרשו עוד במקודש, על אף שמתוקף היותו לוי נדרש למלאם. עם זאת, מדי שנה בשנה, בימי חג ומועד, עלה אלקנה למרכזי הדת עם משפחתו כדי להשתחוות לה׳ ולהעלות לו קורבנות.

ואולם, אפילו בעיצומן של החגיגות הקדושות שהיו חלק מעבודת האל, הצליחה הרוח הרעה שהטילה קללה על ביתו לחדור למשפחתו ולהעכיר את אווירת החג. לאחר העלאת זבחי תודה, המשפחה כולה, בהתאם למנהג, התאחדה וחגגה יחדיו את החג הקדוש, החגיגי והשמח. באירועים כאלה נהג אלקנה לתת לאם ילדיו מנה אחת מבשר הזבח ומנות לכל בניה ובנותיה, אך הפעם, בתור מחוות אהבה, נתן לחנה מנה כפולה כדי להפגין את העובדה שאהבתו כלפיה לא הייתה שונה אילו ילדה לו בן. אך האישה השנייה, שהקנאה צרבה בליבה, תבעה לעצמה זכות קדימה בתור האישה שה׳ חננה בפרי בטן. היא שבה והרגיזה את חנה וציערה אותה כשטענה באוזניה כי ה׳ סגר את רחמה והותיר אותה חשוכת ילדים - ראיה לכך שאינו שבע רצון ממנה. הדבר חזר על עצמו מדי שנה בשנה, עד שחנה לא יכלה יותר לשאת עוד את עלבונה. כשלא יכלה עוד להסתיר את צערה ולעצור בדמעותיה, פרצה בבכי ופרשה מן החגיגה. בעלה ניסה לשווא לנחמה. הוא שאל אותה: ״חנה למה תבכי ולמה לא תאכלי? ולמה ירע לבבך?״ ואז הכריז: ״הלוא אנוכי טוב לך מעשרה בנים.״

חנה לא התלוננה. את משא צערה, שאותו לא יכלה לחלוק עם איש בעולם הזה, הטילה על הי. היא התחננה לפניו בכל ליבה שיסיר ממנה את חרפת עקרותה ויעניק לה את המתת היקרה של בן, שאותו תגדל ותחנך למענו. היא נשבעה חגיגית שאם בקשתה תיענה, היא תקדיש את הילד לה׳ מיום היוולדו. חנה עמדה בסמוך לפתח היכל ה׳, ובמר ליבה שפכה את ליבה לפני ה׳, התפללה ובכתה. עם זאת, היא התפללה בדממה, בלי להוציא הגה מפיה. באותם ימים רעים, כשהכפירה פשטה בארץ, מחזות כאלה של סגידה היו חיזיון נדיר. חגיגות שזלזלו בערכי הדת ואפילו הילולות שיכרות לא היו בלתי שכיחות, ואפילו בחגיגות דתיות; עלי, הכהן הגדול שצפה בחנה, חשב שהיא שתויה. הוא ראה לנכון להוכיחה קשות, והעיר לה בחומרה: ״עד מתי תשתכרין? הסירי את יינך מעליך!״ חנה שנבהלה מפנייתו ונפגעה מדבריו, השיבה במתינות: ״לא אדוני, אשה קשת רוח אנוכי, ויין ושכר לא שתיתי; ואשפך את נפשי, לפני יהוה. אל תתן את אמתך לפני בת בליעל: כי מרב שיחי וכעסי, דברתי עד הנה.״

דבריה של חנה נגעו בליבו של הכהן הגדול, שכן היה איש אלוהים. במקום להוכיחה, ברך אותה: ״לכי לשלום! ואלוהי ישראל יתן את שלתך, אשר שאלת מעמו.״

תפילתה של חנה נענתה; היא קיבלה את המתנה שייחלה לה והתפללה לה בכל ליבה. בשעה שהביטה ברך הנולד, קראה לו בשם שמואל, ״כי מיהוה שאלתיו.״ לאחר שהילד נגמל והיה בוגר דיו כדי להיפרד מאימו, מילאה חנה את הנדר שנדרה. היא אהבה את בנה בכל האהבה והמסירות הטמונות בליבה של אם; יום אחרי יום, בשעה שצפתה בכישוריו שהלכו והתפתחו והקשיבה לפטפוטיו הילדותיים, אהבתה אליו הלכה וגברה. הוא היה בנה היחיד, המתת המיוחדת שקיבלה מן השמיים. אבל היא קיבלה אותו בתור אוצר שהוקודש לה׳, והיא לא התכוונה למנוע מאלוהים, נותן הכול, את מה ששייך לו.

פעם נוספת עלתה חנה עם בעלה לשילה. היא הציגה בפני הכהן הגדול, בשם ה׳, את מתנתה יקרת הערך, ואמרה: ״אל הנער הזה התפללתי; ויתן יהוה לי את שאלתי, אשר שאלתי מעמו. וגם אנוכי השאלתהו ליהוה כל הימים אשר היה הוא שאול ליהוה.״ עלי התרשם עמוקות מאמונתה וממסירותה של אישה זו מבנות ישראל. בהיותו אב שפינק יתר על המידה את בניו, חש יראת כבוד והושפל בשעה שחזה בקורבן הגדול שהקריבה אם זו כשנפרדה מבנה יחידה במטרה להקדיש אותו לשירות האל. הוא גינה את עצמו על אהבתו האנוכית, ובענווה ויראת כבוד השתחווה לפני ה׳ וסגד לו.

ליבה של האם נמלא שמחה, הלל והודיה, והיא השתוקקה להעניק לה׳ את הכרת תודתה. היא התפללה ואמרה בהשראת רוח הקודש:

״עלץ לבי יהוה, רמה קרני ביהוה; רחב פי על אויבי, כי שמחתי
בישועתך.
אין קדוש כיהוה, כי אין בלתך; ואין צור כלאהינו.
אל תרבו תדברו גבהה גבהה, יצא עתק מפיכם: כי אל דעות יהוה,
ולא (ולו) נתכנו עללות...
יהוה, ממית ומחיה; מוריד שאול, ויעל.
יהוה, מוריש ומעשיר; משפיל, אף מרומם.
מקים מעפר דל, מאשפת ירים אביוןף להושיב עם נדיבים, וכסא עבוד
ינחלם: כי ליהוה מצקי ארץ, וישת עליהם תבל.
רגלי חסידו ישמר, ורשעים בחשך ידמו: כי לא בכח יגבר איש.
יהוה יחתו מריבו, עלו בשמים ירעם, יהוה, ידין אפסי ארץ; ויתן עז
למלכו, וירם קרן משיחו.״

דבריה של חנה היו נבואיים. הם ניבאו הן על דוד מלך ישראל, והן על מלך המשיח, משיח הי. תחילה, באמצעות התייחסות לאישה הגאה והחצופה שהייתה אשת ריב ומדון, מצביע שיר המזמור על השמדתם של אויבי ה׳ ועל ניצחונם הסופי של גאולי הי.

לאחר שחנה השאירה את שמואל בבית ה׳ כדי שילמד לשרת את ה׳ בפיקוחו של הכהן הגדול, עשתה את דרכה משילה לביתה שברמה בדממה. משחר ילדותו, מרגע שעמד הילד על דעתו, לימדה חנה את בנה לאהוב את ה׳, לירוא ממנו ולראות את עצמו כשייך לה׳. באמצעות חפצים יומיומיים מסביבתו לימדה אותו לכוון ולהקדיש את מחשבותיו לבורא. לאחר שנפרדה מבנה היקר, דאגתה של האם לא התפוגגה. מדי יום היה בנה נושא תפילותיה. מדי שנה בשנה תפרה לו ״מעיל קטן״ שישמשו בשירות בקודש. מדי שנה, כשעלתה עם בעלה לשילה כדי לעבוד את ה׳, נתנה לנער את המתת הזו, מזכרת של אהבתה אליו. כל חוט וכל סיב במעיל הקטן נטוו בתפילה שהנער יהיה טהור, אצילי ונאמן. חנה לא ביקשה בעבור בנה גדולה גשמית, אלא התחננה לה׳ בכל ליבה שיגיע לגדולה הנמדדת לפי השמיים, וזאת כדי שיוכל לכבד את ה׳ ולברך את אחיו בני האדם.

לאיזה גמול ראוי זכתה חנה! איזה עידוד נוכל לשאוב ממופת הנאמנות שלה! לכל אם ואם ניתנות הזדמנויות פז לגדל את ילדיה, וזכויות שערכן לא יסולא בפז. יש לראות במחויבויות הצנועות ובמטלות הרבות המוטלות על כל אם, אשר נשים רבות רואות בהן מטלה מייגעת ותו לא, מלאכה נשגבת ואצילית. הזכות הגדולה שנפלה בחלקה של כל אם, היא לברך את העולם על ידי השפעתה, ובעשותה זאת יימלא ליבה שמחה. היא עשויה להפוך ״את העקוב למישור״ בעבור רגלי ילדיה, הן תחת שמש יוקדת והן בצל, ולעשות זאת לתהילת אלוהי השמיים. אולם, רק כאשר האם תבקש ללכת בעקבות תורת המשיח, היא תוכל לקוות שתצליח לעצב את אופיים של ילדיה על פי צלם הי. העולם גדוש בהשפעות רעות ומשחיתות. לאופנה ולמנהגים יש כוח עצום על בני הנעורים. כאשר האם נכשלת במחויבויותיה ללמד, להדריך, להכשיר ולרסן את ילדיה, הם יקבלו את הרע בטבעיות ויינטשו את דרך הישר. הבה נקווה שכל אם ואם תפנה לעיתים קרובות למושיע בתפילה: ״למדני, מה יהיה משפט הנער, ומעשהו.״ וכאשר תציית להנחיית ה׳ בדברו, תינתן לה חוכמה כפי צורכה.

״והנער שמואל הולך וגדל וטוב גם עם ה׳ וגם עם אנשים.״ על אף שתקופת נערותו של שמואל עברה עליו במשכן שהוקודש לעבודת ה׳, היא לא היתה חופשיה מהשפעות רעות או דוגמאות שליליות. בניו של עלי לא יראו את ה׳ ולא כיבדו את אביהם, אך שמואל לא חיפש את חברתם ולא הלך בדרכיהם הרעות. הוא השתדל ללכת תמיד בדרך הישר ולהגשים את הייעוד שאלוהים ייעד לו. זוהי זכות העומדת לכל בני הנעורים. אלוהים שמח ומרוצה כשילדים קטנים מקדישים את עצמם לשירותו.

שמואל הופקד בידי עלי והתחנך על ידו. בזכות נועם הליכותיו ואופיו הטוב, הוא התחבב מאוד על הכהן הקשיש. הוא היה אדיב, נדיב וצייתן ותמיד רחש כבוד לזולת. עלי שהצטער צער רב על בניו הסוררים, מצא נחמה, מנוחה וברכה בנוכחותו של בן טיפוחיו. שמואל סייע בידו ושפע כלפיו אהבה. שום אב לא אהב מעולם את בנו ברוך רב יותר מאשר עלי את הנער הזה. הקשר החם שנרקם בין מנהיגה הרוחני של האומה לבין אותו ילד פשוט היה דבר בלתי רגיל. כשחולשות ותחלואי הגיל החלו לפקוד את עלי, והוא נמלא חרדה וחרטה על דרכם ההוללת של בניו, הוא התנחם בשמואל.

כפי המנהג, בני הלווים לא החלו לכהן בתפקידיהם המיוחדים לפני שהגיעו לגיל עשרים וחמש, אך שמואל חרג מן הכלל הזה. מדי שנה בשנה הופקדו בידיו תחומי אחריות גדולים וחשובים יותר, ועל אף שהיה רק ילד, לבש אפוד )בגד שהיה מיוחד לכוהנים) - אות להקודשתו לעבודת הקודש במקודש. על אף שהיה צעיר כל כך כשהובא לשרת במקודש בשירות ה׳, הוא ביצע את מלאכות הקודש כפי יכולתו. תחילה היו אלה מטלות צנועות מאוד, ולא תמיד נעימות, אבל שמואל ביצע אותן כמיטב יכולתו ובחפץ לב. אמונתו באה לידי ביטוי בכל מטלות החיים. הוא ראה בעצמו עבד של אלוהים, ובמלאכתו, שירות לה׳. מאמציו התקבלו בברכה, שכן הם הונעו על ידי אהבת אלוהים ותשוקה אמיתית לעשות את רצונו. בדרך זו שמואל שיתף פעולה עם אלוהי השמיים והארץ. אלוהים הכשירו לביצוע מלאכה כבירה זו למען ישראל.

אילו למדו הילדים לראות במטלות הבית היומיומיות דרך שה׳ סלל בעבורם, בית ספר המכשיר אותם לשירות נאמן ויעיל - מלאכתם היתה נראית בעיניהם נעימה יותר ומכובדת יותר. כאשר ממלאים מטלות לכבוד ה׳, המטלה הכי צנועה נראית קסומה; היא מחברת בין עושי המלאכה עלי אדמות לבין מלאכי השרת הקדושים העושים את רצונו של ה׳ בשמיים.

הצלחה בחיים בעולם הזה ובחיים בעולם הבא תלויה בשימת לב לפרטים הקטנים ובטיפול בהם באופן רציני, מצפוני ומסור. מעשי ה׳ כלילי השלמות ניכרים הן במעשיו הפעוטים ביותר והן במעשיו הכבירים ביותר. יד ההשגחה, אשר תלתה את העולמות בחלל, היא היד שיצרה במיומנות ובעדינות את פרחי השדה. וכשם שאלוהים הוא כליל שלמות בעולמותיו, כך אנו אמורים להיות כלילי שלמות בעולמנו. אופי חזק וטוב נבנה באמצעות מילוי חובות ומטלות אישיות. נאמנות אמורה לאפיין את כל מכלול חיינו, הן בפרטי החיים הפעוטים ביותר והן בפרטים הגדולים ביותר. יושרה בדברים פעוטים, ביצוע מחוות נאמנות קטנות ומעשי חסד פעוטים יאירו וישמחו את דרכנו בחיים; כאשר מלאכתנו בעולם הזה תסתיים, נגלה כי לכל אחת מאותן מטלות פעוטות שביצענו בנאמנות ובמסירות היתה השפעה חיובית, השפעה שלא תימחה לעולם.

בני הנוער בימינו יכולים לשאת חן בעיני ה׳ ולהיות יקרים בעיניו כפי שהיה שמואל. באמצעות שמירה על עיקרי האמונה המשיחית ודבקות ביושרתם, הם עשויים להשפיע רבות באופן חיובי על מלאכת התיקון הרוחני. אנו זקוקים לאנשים כאלה בשעה הזו. לאלוהים יש מלאכה בעבור כל אחד ואחד מהם. באמצעות מאמינים הדבקים באלוהים נוכל להשיג בעבור אלוהים והאנושות תוצאות כבירות יותר מאלה שהושגו עד כה.

עלי ובניו

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ ב׳:12-36

עלי היה כוהן ושופט בישראל. הוא החזיק בעמדה הרמה והמכובדת ביותר בקרב עם הי. כמי שנבחר בידי ה׳ לשרת בעבודות הקודש במשרת הכוהן הגדול, ולכהן כשופט בעל הסמכות המשפטית העליונה ביותר בארץ, הוא נחשב לדוגמה ולמופת והיתה לו השפעה רבה על שבטי ישראל. אולם, על אף שמונה להנהיג את העם ולמשול בו, הוא לא הצליח למשול בבני ביתו. עלי היה אב ותרן. בהיותו אוהב שלום, שלווה ונוחות, הוא לא הפעיל את סמכותו על בני ביתו ולא הוכיח את בניו הסוררים על דרכם הרעה ותשוקותיהם הרעות. במקום להתעמת איתם או להענישם, הוא נענה לרצונם והניח להם לעשות ככל העולה על רוחם. במקום לראות בחינוך ילדיו למשמעת את אחת המחויבויות הגדולות ביותר שלו, הוא זלזל בחשיבותה וראה בה ענין פעוט. בתור כוהן גדול ושופט בישראל, עלי לא היה בור לגבי חובתו כאב לשלוט בבנים שה׳ הפקיד בידיו, לרסנם ולחנכם למשמעת. אבל הוא מעל בתפקידו, שכן היה כרוך בהבעת התנגדות נחרצת לדרכם ולרצונם של בניו, בענישתם ובהתכחשותו אליהם. במקום לשקול את התוצאות הרות האסון של דרכו, הוא פינק את בניו, לא הכשירם לעבודת ה׳ ולמטלות החיים והניח להם לעשות כרצונם.

אלוהים אמר על אברהם: ״כי ידעתיו, למען אשר יצוה את בניו ואת ביתו אחריו, ושמרו דרך יהוה, לעשות צדקה ומשפט.״ (בראשית י״ח 19). אבל עלי הניח לבניו לשלוט בו. האב נשלט בידי הבנים. קללת החטא התבטאה בדרכים הרעות והמושחתות שבניו הלכו בהן. הם לא העריכו כיאות את אופיו של אלוהים או את קדושת תורתו. עבודת ה׳ היתה בעיניהם עניין שבשגרה. משחר ילדותם הורגלו לשרת בקודש בבית ה׳, אך במקום שיראת ה׳ וכבוד לשירותו יגברו בליבם, הם איבדו כל רגש לגבי קדושת השירות בקודש ומשמעותה. אביהם לא הוכיחם על דרכם הסוררת, לא דרש מהם לכבד את סמכותו ולא גינה אותם על ביזוי עבודת הקודש. כאשר בגרו והפכו לגברים, הניבו חייהם פירות מרים וקטלניים של כפירה ומרי.

על אף שלא התאימו כלל לתפקיד, בני עלי שירתו ככוהנים במקודש ה׳ בשירות ה׳. אלוהים נתן לעמו הנחיות מסוימות מאוד בנוגע להעלאת קורבנות. אך גברים רשעים אלה נהגו בחוסר כבוד לסמכות גם בשירות ה׳, ולא שמרו על חוקי התורה לגבי העלאת קורבנות - מלאכה שנדרש לבצעה בצורה רצינית ומוקפדת ביותר. הקורבנות שהצביעו על מות המשיח נועדו להנציח בלב העם את האמונה במשיח העתיד לבוא. לפיכך, נודעה חשיבות רבה ביותר להקפדה יתרה על מילוי ההוראות הללו. זבחי תודה נחשבו במיוחד כדרך להבעת הודיה לאל. לפי תורת הקורבנות, בהעלאת מנחות אלה, החלב היה אמור להישרף בנפרד על המזבח. חלק מסוים מבשר הזבח היה אמור להישמר בעבור הכוהנים, ואילו נתח גדול יותר היה אמור לשוב לאדם שהביא את הקורבן, וזאת כדי שיאכל ממנו עם חבריו בסעודת החג. כך כוונו כל הלבבות בהודיה ובאמונה אל עבר קורבן התמורה הכביר, העתיד לכפר על חטאי העולם.

בניו של עלי לא חשבו על קדושתו וחומרתו של טקס סמלי זה. למעשה, הם חשבו אך ורק על דרכים למלא את תאוות החיך שלהם. במקום להסתפק בנתח שהוקצה להם מזבחי התודה, הם תבעו לעצמם נתח נוסף. מספרם הגדול של זבחי התודה שהוקרבו בחגים השנתיים, נתן לכוהנים הזדמנות להשמין על חשבון העם. בני עלי לא רק ביקשו יותר ממה שהגיע להם, אלא אף סירבו להמתין עד לאחר שיקטירו את החלב כמנחה לה׳. הם התעקשו לקבל מן העם כל נתח בשר שמצא חן בעיניהם, וכשהעם סירב לבקשתם, איימו לקחת את נתחי הבשר בכוח הזרוע.

חוסר כבוד זה שהפגינו הכוהנים גזל במהרה מן הטקס את קדושתו ומשמעותו הרצינית, והתוצאה היתה שהעם מאס במנחת ה׳. ״ותהי חטאת הנערים גדולה מאד את פני יהוה: כי נאצו האנשים את מנחת יהוה.״ עקב חטאם הגדול של בני עלי, בני העם חדלו לכוון את ליבם לסמל של קורבן התמורה הכביר, שהיו אמורים לייחל לו.

בנוסף, כוהנים אלה (בני עלי) חיללו את תורת ה׳ וביזו את תפקידם הקדוש באמצעות מנהגיהם ומעשיהם השפלים, המרושעים והמחפירים. הם המשיכו לטמא את היכל ה׳ בנוכחותם. רבים מבני העם שזעמו על דרכם הנלוזה של חופני ופנחס, חדלו לעלות לבית ה׳ שנועד לתפילה ולהשתחוויה. וכך בוזה ונזנח השירות בקודש שיוסד בידי ה׳, שכן בני העם קישרו אותו לחטאי הכוהנים הרשעים. ואילו האנשים שליבם נהה אחרי הרוע, התחזקו בדרכם הרעה והגבירו את חטאיהם. כפירה, הוללות, הפקרות ואפילו עבודת אלילים הלכו וגברו ללא שאת.

עלי שגה מאוד כשהניח לבניו לכהן בעבודת הקודש. בכך שפטר את התנהגותם בתירוץ זה או אחר, הפך עיוור לחטאיהם. אך לבסוף הם חצו את הגבול, והוא לא יכול היה עוד לעצום את עיניו לפשעיהם. העם התלונן על מעשי החמס שעשו, והכהן הגדול התעצב אל ליבו והצטער מאוד. הוא לא העז להמשיך ולהחריש. משום שמעולם לא חינך את בניו למשמעת, הם למדו לא לחשוב על איש זולתם, ועתה לא היה אכפת להם מאיש. הם אומנם ראו את צערו של אביהם, אך הדבר לא נגע בליבם. הם שמעו את תוכחותיו הרפות, אך לא שוכנעו וסרבו לנטוש את דרכם הרעה, וזאת על אף שהוזהרו בנוגע לתוצאות חטאיהם. אילו נהג עלי בבניו על פי דין צדק, היה מדיח אותם ממשרת הכהונה ועונשם היה מוות. אך משום שחשש להרשיעם ולהמיט עליהם חרפה קבל עם ועדה, השאיר אותם במשרותיהם שדרשו נאמנות וקדושה עילאית. הוא הניח להם להמשיך לשרת בקודש, לטמא את שירות הכהונה הקדוש בשחיתותם ולחבל קשות במטרת האמת, עד כדי כך ששנים רבות לא הצליחו למחות את החבלה הזו. ואולם, בשעה ששופט ישראל זנח את תפקידו, אלוהים לקח את העניינים לידיו.

״ויבא איש אלוהים אל עלי ויאמר אליו: ׳כה אמר יהוה, הנגלה נגליתי אל בית אביך, בהיותם במצרים לבית פרעה, ובחר אתו מכל שבטי ישראל לי, לכהן, לעלות על מזבחי להקטיר קטרת לשאת אפוד לפני? ואתנה לבית אביך את כל אשי בני ישראל. למה תבעטו, בזבחי ובמנחתי, אשר צויתי, מעון, ותכבד את בניך ממני להבריאכם מראשית כל מנחת ישראל לעמי? לכן, נאם יהוה אלוהי ישראל, אמור אמרתי, ביתך ובית אביך יתהלכו לפני עד עולם; ועתה נאם יהוה חלילה לי, כי מכבדי אכבד ובזי יקלו... והקמתי לי כהן נאמן, כאשר בלבבי ובנפשי יעשה; ובניתי לו בית נאמן, והתהלך לפני משיחי כל הימים.׳״

אלוהים האשים את עלי בכך שכיבד את בניו יותר מאשר את האל. עלי העלים עין ממעשי בניו. במקום להוכיח אותם על מנהגיהם המתועבים והרעים ולגרום להם להתבייש בהם, הוא הניח להם להמשיך בדרכם הרעה. כתוצאה מכך, הקורבנות שנועדו בידי ה׳ להביא ברכה לעם ישראל, הפכו לתועבה בעיני העם. אנשים הנוהגים לפי נטיית ליבם מתוך אהבה עיוורת לילדיהם, למעשה מניחים לילדים לספק את תשוקותיהם האנוכיות, ואף אינם מפעילים סמכות אלוהית כדי לגנות את החטא ולתקן את דרכם הרעה של ילדיהם. כך הם בעצם מפגינים את העובדה שהם מכבדים את בניהם הרשעים יותר מאשר את אלוהים. הם חרדים יותר לשמם הטוב מאשר לתהילת האל. הם משתוקקים לרצות את ילדיהם יותר מאשר להשביע את רצונו של ה׳ ולהגן על שירותו מכל מראית עין של רוע.

אלוהים ראה בעלי, הכוהן הגדול ושופט ישראל, אחראי למוסריות ולרוחניות של עמו, ואחראי מבחינה מיוחדת לאופיים של בניו. היה עליו לנסות תחילה לרסן את הרוע באמצעים מתונים׳ ואם אמצעים אלה לא היו מועילים, היה עליו להצמית את הרוע בעזרת האמצעים החמורים ביותר. הוא המיט על עצמו את מורת רוחו של ה׳ בכך שלא גינה את החטא, ולא הוציא לפועל דין צדק על החוטאים. לא ניתן היה לסמוך עליו שישמור על טהרת ישראל. מי שאין להם די אומץ לגנות את הרע, או שמחמת עצלות או חוסר עניין אינם עושים מאמץ רציני לטהר את משפחת האל או את קהילתו, ייחשבו אחראים לרוע ולפרי הבאושים העלולים לנבוע מהזנחת תפקידם. אנו אחראים באותה המידה לרעות החולות של הזולת, שיכולנו לעצור בעדן באמצעות הפעלת סמכות הורית או מנהיגותית, כאילו היו מעשינו אנו.

עלי לא הנהיג את ביתו על פי החוקים שאלוהים כונן להנהגת המשפחה. הוא נהג לפי דעתו ושפיטתו. האב שהפריז באהבתו לבניו, העלים עין ממשגיהם וחטאיהם כבר בילדותם. הוא השלה את עצמו שעם הזמן הם יינטשו את נטיותיהם הרעות. אנשים רבים עושים בימינו טעות דומה. הם סבורים שהדרך בה הם מחנכים את ילדיהם טובה יותר מן הדרך שה׳ התווה בדברו. הם מטפחים אצל ילדיהם נטיות רעות ומתרצים זאת בטענה ש״הם צעירים מדי מכדי להיענש. נחכה עד שיתבגרו, ואז נדבר על לבם ונשכנע אותם.״ בדרך זו, ההרגלים הרעים של הילדים הולכים ומתחזקים, עד שהם הופכים לטבע שני. הילדים גדלים ללא משמעת או ריסון, ותכונות האופי שלהם ימיטו עליהם קללה כל ימי חייהם ועלולות לעבור בתורשה לצאצאיהם.

אין קללה גדולה יותר למשפחה מאשר כשההורים מניחים לילדיהם ללכת בדרכם שלהם. כשהורים ממלאים כל גחמת לב של ילדיהם ומפנקים אותם יתר על המידה, בזמן שהם יודעים שאין זה לטובתם, הילדים יאבדו במהרה כל כבוד להורים ולסמכות אלוהית או אנושית, יהפכו שבויים בידי השטן ויעשו את רצונו. ההשפעה של משפחה שאינה מונהגת כראוי היא רחבת טווח והרת אסון לחברה כולה. זוהי השפעה מצטברת, המתבטאת בגל של רוע הסוחף אחריו משפחות, קהילות וממשלות.

בשל מעמדו הרם של עלי, השפעתו היתה רבה יותר מאשר אילו היה אדם מן השורה. חיי המשפחה שלו היוו מודל לחיקוי בכל רחבי ישראל. התוצאות המרות שנבעו מהזנחתו את חינוך בניו ומחיבתו לחיי שלווה ונוחות, ניכרו באלפי בתי ישראל שחיו על פי המופת שלו. משפחה שבה ההורים מצהירים על אמונתם בעוד הילדים ממשיכים במעשיהם הרעים, ממיטה חרפה על האמת האלוהית. המבחן הטוב ביותר של הבית המשיחי הוא סוג האופי הנוצר בהשפעתו. מעשים מדברים בקול רם יותר מהצהרות האמונה החיוביות ביותר. כשאנשים המתיימרים להיות מאמינים מתנהגים בחולשה וברפיון בהנהגת ביתם, וממלאים את גחמות ליבם הרעות של ילדיהם, הם נוהגים על פי המופת של עלי. כך הם ממיטים חרפה על תכלית המשיח, וממיטים אובדן על עצמם ועל בני ביתם. למעשה, עליהם לעשות ללא הרף כמיטב יכולתם כדי להקים משפחה מחונכת וטובה, שתעיד על הפרי הטוב הנובע מאמונה בה׳. אבל יהיו הרעות החולות של הרשלנות ההורית גדולות ככל שיהיו, הן הרבה יותר גדולות וחמורות כשהן מתחוללות במשפחות של אנשים שיועדו לשמש מורי העם. כשאנשים אלה אינם מצליחים למשול במשפחתם, הם מוליכים שולל אנשים רבים באמצעות הדוגמה הרעה שלהם. אשמתם גדולה יותר מאשמת אנשים מן השורה, שכן תפקידם כרוך באחריות רבה יותר.

אלוהים הבטיח שבית אהרון יתהלך לפניו לנצח נצחים. אבל הבטחה זו הותנתה בכך שבני אהרון יקדישו את עצמם לעבודת הקודש במשכן בכל ליבם ומאודם, יכבדו את ה׳ בכל מעשיהם, לא ישרתו את עצמם ולא ינהגו על פי יצר ליבם הרע והמושחת. עלי ובניו נבחנו, וה׳ קבע שאינם ראויים למשרת הכהונה הרמה שכיהנו בה בשירותו. הוא הכריז: ״חלילה לי!״ עתה הקיץ הקץ על שירות הכהונה של בית עלי. נבצר מאלוהים להגשים את הטובה והרווחה שיעד להם, שכן כוהני בית עלי כשלו בביצוע תפקידם.

המופת של אנשים המשרתים בקודש אמור להטביע בלב בני האדם יראה וכבוד לה׳, וכן פחד שמא יפגעו בה׳. כאשר אנשים המשמשים כ״שגרירי המשיח״ (קור״ב ה׳ 20) ומבשרים לעם את מסר החסד והפיוס של ה׳, משתמשים בייעודם הקדוש כמסווה לסיפוק תשוקותיהם האנוכיות או יצר הרע שלהם, הם הופכים למשתפי הפעולה היעילים ביותר של השטן. בדומה לחופני ופנחס, הם גורמים לבני האדם לנאץ את מנחת ה׳. ייתכן שהם ימשיכו בדרכם הרעה בחשאי במשך זמן מה, אך כשפרצופם האמיתי ייחשף לבסוף, אמונת העם תתערער ולעיתים קרובות המאמינים יאבדו את אמונם בדת. תמיד יישאר בליבם חוסר אמון כלפי אנשים המתיימרים ללמד את דבר ה, והם יפקפקו במסרים שיבואו מפיו של משרת אמיתי של המשיח. השאלה שתמיד תעלה בהם היא: ״האם לא נגלה בסוף שאיש זה אינו שונה מאותו אדם שחשבנו עליו שהוא קדוש כל כך ואז גילינו שהוא מושחת כל כך?״ וכך מאבד דבר ה׳ את כוח השפעתו על נשמות בני האדם.

תוכחת עלי לבניו כוללת מסר רציני והרה חשיבות; מן הראוי שכל משרתי ה׳ בקודש יהגו בו: ״אם יחטא איש לאיש, ופללו אלוהים, ואם ליהוה יחטא איש, מי יתפלל לו?״ אילו חטאיהם של בני עלי היו פוגעים אך ורק באחיהם בני האדם, שופט בשר ודם היה אולי משיג פיוס בין הצדדים על ידי השתת עונש או דרישה לפיצוי. בדרך זו, הנאשמים היו נסלחים. אילו בני עלי לא אשמו בחטא היהירות, קורבן חטאת היה יכול לכפר עליהם. אבל חטאיהם היו כרוכים הדוקות בשירות כהונתם את האל העליון ובהקרבת קורבנות. משום שחילול עבודת הקודש בידם היה גס כל כך, והחרפה שהמיטו עליו לפני העם היתה רבה כל כך, שום כפרה לא יכלה להתקבל בעבורם. אביהם, על אף שכיהן ככוהן גדול, לא העז להפגיע בעבורם; נבצר ממנו להגן עליהם מפני זעמו של האל הקדוש. האנשים האשמים ביותר בקרב החוטאים הם אלה שבזים לאמצעי הכפרה שהשמיים סיפקו למען גאולת האדם; הם אלה אשר, ״צולבים להם מחדש את בן האלוהים ושמים אותו לחרפה.״ (האיגרת אל העברים ו׳ 6).

ארון ה׳ נשבה בידי הפלישתים

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ ג׳ עד ז׳

אזהרה נוספת ניתנה לבית עלי. נבצר מאלוהים לתקשר עם הכוהן הגדול ובניו; חטאיהם, שהיו כמו ענן כבד, גירשו את רוח הקודש מליבם. אבל בעיצומו של הרוע ששרר סביבו, שמואל הנער דבק באלוהי השמיים, והי הטיל עליו לבשר את מסר ההרשעה על בית עלי בתור נביא ה׳, האל העליון. ״והנער שמואל משרת את יהוה, לפני עלי; ודבר יהוה היה יקר בימים ההם, אין חזון נפרץ. ויהי ביום ההוא, ועלי שכב במקומו; ועינו החלו כהות, לא יוכל לראות. ונר אלוהים טרם יכבה, ושמואל שכב בהיכל יהוה, אשר שם ארון אלוהים. תקרא יהוה אל שמואל...״ הנער שהניח כי הקול ששמע היה קולו של עלי, מיהר למיטת הכוהן ואמר: ״הנני, כי קךאת לי.״ עלי השיב: ״לא קראתי, שוב שכב.״ שלוש פעמים נקרא שמואל ושלוש פעמים הגיב באותה דרך. עלי היה משוכנע שבת הקול המסתורית היתה קולו של ה׳. אלוהים פסח על עבדו הנבחר, הכוהן הגדול בעל שיער השיבה, כדי לדבר עם נער קטן. עובדה זו כשלעצמה היתה תוכחה מרה אך ראויה לעלי ובני ביתו.

בליבו של עלי לא התעוררה קנאה או צרות עין. הוא הורה לשמואל, שבמידה וייקרא שוב, ישיב במלים הבאות: ״דבר יהוה כי שמע עבדך.״ פעם נוספת נשמע הקול והנער השיב: ״דבר, כי שמע עבדך.״ כה מלא יראה היה מן המחשבה שהאל הכביר מדבר אליו, שלא הצליח לזכור במדויק את המילים שעלי הורה לו לומר.

״ויאמר יהוה אל שמואל: ׳הנה אנוכי עשה דבר בישראל אשר, כל שמעו תצלינה שתי אזניו. ביום ההוא אקים אל עלי את כל אשר דברתי אל ביתו, החל וכלה. והגדתי לוי, כי שפט אני את ביתו עד עולם, בעון אשר ידע, כי מקללים להם בניו, ולא כהה בם. ולכן נשבעתי לבית עלי: אם יתכפר עון בית עלי בזבח ובמנחה עד עולם.״׳ לפני ששמואל קיבל את מסר האל, הוא ״טרם ידע את יהוה; וטרם יגלה אליו, דבר יהוה.״ כלומר, שמואל לא ידע שה׳ מתגלה לנביאיו בצורה ישירה כל כך. תכליתו של ה׳ היתה להתגלות בדרך לא צפויה, כדי שעלי ישמע את המסר בהפתעה ומתוך חקירתו את הנער.

שמואל נמלא יראה ותדהמה מן המחשבה שמסר נורא כל כך הופקד בידיו. למחרת בבוקר יצא למלא את חובותיו כהרגלו, אך עול כבד רבץ על ליבו הצעיר. ה׳ לא הורה לו לחשוף את ההאשמה הנוראה. לפיכך החריש ונמנע ככל האפשר מנוכחותו של עלי. הוא חשש שמא תוצג לפניו שאלה כלשהי, שתאלץ אותו להכריז את משפטי ה׳ נגד האיש שאותו אהב וכיבד כל כך. עלי היה בטוח שהמסר מאת ה׳ ניבא על אסון גדול שיפקוד אותו ואת ביתו. הוא קרא לשמואל ודרש ממנו לספר לו את כל מה שה׳ גילה לו. הנער ציית, והכוהן הקשיש קיבל על עצמו בהכנעה וענווה את הדין הנורא. הוא הכריז: ״יהוה, הוא הטוב בעינו יעשה.״

ואולם, עלי לא הניב פרי של חרטה אמיתית. הוא אומנם התוודה על חטאו, אך לא זנח אותו. ה׳ עיכב את ביצוע העונש הנורא שנה אחרי שנה. הכוהן הקשיש יכול היה לעשות רבות כל אותן שנים כדי לכפר על כישלונות ומחדלי העבר שלו, אך הוא לא נקט בשום אמצעים כדי לתקן את העוולות והרעות החולות שטימאו את מקודש ה׳ והובילו אלפים בישראל אל אובדנם. בשל אורך רוחו של ה׳, חופני ופנחס הקשו את ליבם וחטאו בעזות מצח רבה יותר. מסר התוכחה והאזהרה שניתן לבית עלי הובא בידי עלי לידיעתה של האומה כולה. כך קיווה עלי לבטל במידת מה את ההשפעה הרעה שנבעה מרשלנותו ארוכת השנים. אבל הן בני העם והן הכוהנים התעלמו מאזהרות ה׳. בני העמים השכנים שהיו מודעים לחטאים שבוצעו בגלוי בישראל, הפכו אף הם נועזים יותר בעבודת האלילים ובפשעים שביצעו. הם לא חשו שום אשמה על חטאיהם; אשמה כזו היתה מתעוררת בליבם אילו בני ישראל היו הולכים בדרך הישר. אך יום התגמול קרב ובא. העם סירב לקבל את ריבונות ה׳ וזנח וביזה את עבודת ה׳. לכן, ה׳ נאלץ להתערב כדי לשמור על כבוד שמו.

״ויצא ישראל לקראת פלשתים למלחמה, ויחנו על האבן העזר, ופלשתים, חנו באפק.״ בני ישראל יצאו למבצע הצבאי בלי שביקשו את עצת ה׳ וללא שיתוף פעולה מצד הכהן הגדול או נביא ה׳. ״ויערכו פלשתים לקראת ישראל, ותטש המלחמה, וינגף ישראל לפני פלשתים; ויכו במערכה בשדה כארבעת אלפים איש.״ בזמן שהצבא המובס והמיואש שב למחנה, ״ויאמרו זקני ישראל: ׳למה נגפנו יהוה היום לפני פלשתים?׳״ האומה היתה בשלה למשפטי ה׳, אך בני ישראל לא ראו כי חטאיהם הם שגרמו לאסון הנורא. הם אמרו: ״נקחה אלינו משלה את ארון ברית יהוה, ויבא בקרבנו, וישענו מכף איבינו.״ ה׳ לא נתן שום הוראה או הרשאה לקחת את ארון ה׳ משילה ולהביאו אל המחנה. ואולם, בני ישראל היו סמוכים ובטוחים כי ינחלו ניצחון. בשעה שארון ה׳ נישא אל המחנה בידי בני עלי, העם הריע תרועה גדולה.

הפלישתים זיהו את ארון ה׳ עם אלוהי ישראל. הם ייחסו לכוחו את כל המעשים והנסים הכבירים שה׳ חולל בעבור עמו. כששמעו את תרועות השמחה כשארון ה׳ הלך וקרב למחנה העברים, הם תהו: ״׳מה קול התרועה הגדולה הזאת במחנ העברים?׳ וידעו כי ארון יהוה בא אל המחנה. ויראו הפלשתים, כי אמרו: ׳בא אלוהים אל המחנה.׳ ויאמרו: ׳אוי לנו, כי לא היתה כזאת אתמול שלשם. אוי לנו, מי יצלינו מיד האלוהים האדירים האלה? אלה הם האלוהים המכים את מצרים בכל מכה במדבר. התחזקו והיו לאנשים, פלשתים, פן תעבדו לעברים, כאשר עבדו לכם; והייתם לאנשים ונלחמתם!״,

הפלישתים תקפו בכל כוחם. הם הביסו את צבא ישראל והרגו רבים מלוחמיו. שלושים אלף חללים נותרו בשדה המערכה. ארון ה׳ נשבה, ושני בניו של עלי נהרגו בשעה שנלחמו כדי להגן על ארון ה׳. פעם נוספת נרשמה עדות על דפי ההיסטוריה למען הדורות הבאים, שהעידה על כך שעם ה׳ חייב להיענש על חטאיו. ככל שהידע על רצון ה׳ רב יותר, כך גדול יותר חטאם של אלה המתעלמים ממנו.

האסון הנורא ביותר שהיה עלול לפקוד את ישראל, אירע. ארון ה׳ נשבה ונמצא בידי האויב. תהילת ה׳ עזבה את ישראל בשעה שהסמל של שכינת ה׳ הוסר מקרבה. ארון הקודש שימש תזכורת להתגלויות הנפלאות ביותר של גבורת ה׳ והאמת האלוהית. בימים עברו, העם נחל ניצחון בכל עת שארון ה׳ הופיע בקרבם. כרובי הזהב סוככו והצלו עליו, ותהילת השכינה שאין לתארה במלים, ואשר שימשה סמל גלוי לעין של האל העליון, נחה על קודש הקודשים. אך עתה, ארון ה׳ לא הנחיל לעם ניצחון ולא הגן עליהם במלחמה. אבל כבד נפל על כל ישראל.

בני ישראל לא הבינו כי אמונתם היתה מן הפה אל החוץ, וכי אמונה זו כבר איבדה מכוחה לסייע להם לנצח בעזרת ה׳. תורת ה׳ שנשמרה בתוך ארון ה׳, שימשה אף היא סמל לשכינת ה׳. ואולם, בני ישראל ביזו וחיללו את מצוותיה והעציבו את רוח הקודש ששכנה בקרבם. כשבני העם צייתו למצוות התורה הקדושות, ה׳ שרה איתם ופעל בעבורם באמצעות גבורתו האינסופית. אך כאשר הביטו בארון ה׳ ולא קישרו אותו לאלוהיהם, וכמו כן לא כיבדו את רצון ה׳ על ידי ציות לתורתו - ארון ה׳ לא יכול היה להועיל להם יותר מאשר ארון רגיל. הם הביטו בארון ה׳ כפי שעמים עובדי אלילים מביטים באליליהם, כאילו אצור בו כוח שיכול להצילם. הם חיללו את התורה שנשמרה בתוך ארון ה׳, שכן סגידתם לארון ה׳ היא זו שהובילה אותם ליצירת דת טקסית ויבשה, לצביעות ולעבודת אלילים. החטא ניתק את הקשר בינם לבין אלוהים, וה׳ לא היה יכול עוד להנחילם ניצחון, עד שלא שבו בתשובה וזנחו את חטאיהם.

לא היה די בהימצאותם של ארון ה׳ ובית המקודש בישראל; לא היה די בהעלאת הקורבנות בידי הכוהנים; לא היה די בכך שבני ישראל נקראו בני האלוהים. אלוהים אינו נענה לתפילותיהם של אנשים המטפחים בליבם את החטא. ככתוב: ״מסיר אזנו משמע תורה, גם תפלתו תועבה.״ (משלי כ״ח 9).

כשצבא ישראל יצא לקרב, עלי הקשיש והעיוור המתין בשילה. הוא חיכה לתוצאות המלחמה בלב כבד ובתחושה מבשרת רע, ״כי היה לבו חרד על ארון האלוהים.״ מדי יום ביומו ישב בסמוך לשער המקודש על דרך המלך, וציפה בחרדה לבוא שליח משדה הקרב.

לבסוף, הגיע מן המערכה איש משבט בנימין ״ומדיו קרעים, ואדמה על ראשו.״ הוא רץ במעלה ההר אל שילה. כשחלף על פניו של הקשיש, התעלם ממנו ומיהר העירה, שם בישר לתושבי העיר את הבשורות המרות על התבוסה והאובדן.

קולות היללה והאבל הגיעו אל עלי שהמתין בדריכות ליד המקודש. השליח בישר לעלי: ״נס ישראל לפני פלשתים, וגם מגפה גדולה היתה בעם וגם שני בניך מתו, חפני ופינחס.״ עלי התקשה לשאת זאת. הבשורות היו מרות וקשות, אך הוא ציפה להן. אבל כשהשליח הוסיף ואמר: ״וארון האלוהים נלקחה,״ ארשת צער עמוקה שאין לתארה הקדירה את פניו של עלי. המחשבה על כך שהחטא שחטא הוא שביזה את אלוהים וגרם לו להרחיק את שכינתו מישראל, היתה למעלה מכוחותיו. כוחו תש לחלוטין, הוא נפל, ״ותשבר מפרקתו וימת.״

אשת פנחס, על אף כפירתו של בעלה, היתה אישה יראת הי. הבשורה על מותם של חמיה ובעלה, ובעיקר, הבשורות המרות על שבייתו של ארון ה׳, גרמו למותה. היא חשה כי התקווה האחרונה של עם ישראל אפסה. היא העניקה לבן שנולד לה בשעה קשה זו את השם ״אי כבוד״. בשפתיה הגוססות, שבה וחזרה על המלים: ״גלה כבוד מישראל, כי נלקח ארון האלוהים.״

אבל ה׳ לא זנח לחלוטין את עמו, ולא יכול היה לשאת לאורך זמן את צהלות השמחה של עובדי האלילים. הוא השתמש בפלישתים ככלי שרת בידיו כדי להעניש את ישראל, ובארון ה׳, כאמצעי להענשת הפלישתים. בימים עברו, שכינת ה׳ שכנה בארון ה׳ כדי לחזק את עם ה׳ הצייתן ולהביא לו תהילה. שכינת ה׳ הנסתרת מן העין עדיין שכנה בארון ה׳, וזאת כדי לזרוע אימה בליבם של מחללי תורת ה׳ הקדושה ולהמיט הרס על ראשם. ה׳ משתמש לעיתים קרובות באויביו המושבעים כדי להעניש את הכופרים בקרב עמו. הרשעים עשויים לנחול ניצחון זמני בשעה שהם חוזים בישראל נושאת בעונשה ומתייסרת, אך תבוא עת שבה אף הם יאלצו לקבל את גזר הדין של האל הקדוש שונא החטא. כשאנשים אוהבים ומטפחים את החטא, ה׳ ימיט עליהם, במהירות ובמדויק, את משפטיו.

הפלישתים לקחו את ארון ה׳ במסע ניצחון אל אשדוד, אחת מחמשת הערים הגדולות בפלשת, והציבו אותו במקודש דגון. הם האמינו שהכוח שיוחס לו נמצא עתה בחזקתם, וכי כוח זה בשילוב עם כוחו של דגון, יהפוך אותם בלתי מנוצחים. אך למחרת בבוקר, כשנכנסו לבית דגון, ראו מחזה שהיכה אותם בתדהמה ומילא אותם חרדה. דגון נמצא שרוע על הרצפה כשפניו לפני ארון ה,. הכוהנים הרימו את האליל ביראת כבוד והחזירוהו למקומו. אך למחרת בבוקר שוב מצאוהו מוטל על הרצפה כשפניו לפני ארון ה׳ והוא מושחת בצורה מוזרה. פלג גופו העליון של אליל זה היה בדמות אדם, ואילו פלג גופו התחתון בדמות דג. עתה, הראש והידיים נכרתו, ורק גוף הדג נותר בשלמותו. הכוהנים והעם היו אחוזי אימה. הם ראו באירוע המסתורי אות מבשר רע, שבישר על השמדתם והשמדת אליליהם בידי אלוהי העברים. הם הוציאו את ארון ה׳ ממקודש דגון, והציבו אותו במבנה שיועד לו.

תושבי אשדוד לקו במחלה קשה וקטלנית. הם נזכרו במכות שפקדו את מצרים מידי אלוהי ישראל, ולכן ייחסו את החוליים שלקו בהם להימצאות ארון ה׳ בקרבם. הוחלט להעביר את הארון לעיר גת. אבל לאחר העברתו, המגפה המשיכה להשתולל והתפשטה גם לגת, ואנשי העיר החליטו להעביר את הארון לעקרון. אנשי עקרון שקיבלו את ארון ה׳ באימה, זעקו: ״הסבו אלי את ארון אלהי ישראל, להמיתני ואת עמי.״ הם פנו לאליליהם והתפללו להגנה, כפי שעשו אנשי גת ואשדוד, אבל פעולת המשחית נמשכה. ברוב מצוקתם המשיכו לזעוק: ״ותעל שועת העיר השמים.״ עתה, מחשש להשאיר את ארון ה׳ בבתיהם, החליטו הפלישתים למקם אותו בשדה פתוח. מכת עכברים היתה הפורענות הבאה שפקדה את ארצם והשמידה את תנובת האדמה, הן בשדות והן בממגורות. סכנת שמד מוחלט, הן על ידי מחלה והן על ידי רעב, איימה עתה על האומה הפלישתית.

ארון ה׳ נשאר בפלשת במשך שבעה חודשים, שבמהלכם בני ישראל לא עשו שום מאמץ כדי להשיבו אליהם. הפלישתים השתוקקו עתה להשתחרר ממנו כשם שבעבר השתוקקו להשיגו. במקום הברכות הרבות שקיוו להשיג נפלו עליהם קללות איומות אך הם לא ידעו כיצד להשיבו לישראל, שכן בכל מקום שאליו הגיע הארון פקדו עונשי ה׳ את תושבי המקום. הם זימנו את שריהם ואת הכוהנים והקוסמים שלהם ושאלו אותם בלהיטות: ״מה נעשה לארון יהוה? הודענו, במה נשלחנו למקומו.״ הללו יעצו להם להחזיר את ארון ה׳ לישראל בלוויית מנחת אשם יקרת ערך. הכוהנים הבטיחו כי לאחר שיעשו זאת, ״תרפאו ונודע לכם, למה לא תסור ידו מכם.״

בעולם העתיק, כשעובדי האלילים רצו שמגפה תיפסק, הם נהגו להשתמש בצלם זהב (או צלם כסף או מחומר אחר) של גורם הפורענות או של איבר בגוף שנפגע מן המגפה. הם נהגו להציב את הצלם במקום בולט, והוא נחשב אמצעי מגן יעיל נגד הפורענות שייצג. מנהג דומה עדיין רווח בימינו בקרב חלק מן העמים עובדי האלילים. כשאדם חולה הולך למקודש של אלילו כדי לבקש מרפא, הוא נושא עימו צלם של האיבר החולה בגופו, ומציג אותו כמנחה לפני אלילו.

בהתאם לדעה הקדומה שרווחה באותם ימים, שרי הפלישתים הורו לבני עמם ליצור צלמים שייצגו את המגפות שפקדו אותם. הם אמרו: ״מספר סרני פלשתים, חמשה עפלי (טחרי) זהב וחמשה עכברי זהב: כי מגפה אחת לכלם, ולסרניכם.״

חכמים אלה הכירו בכוח המסתורי שיוחס לארון הי. הם ידעו כי נבצר מחוכמתם להתמודד עם כוח כביר זה. עם זאת, הם לא יעצו לבני עמם לנטוש את אליליהם ולעבוד את הי. הם עדיין שנאו את אלוהי ישראל, על אף שנאלצו להיכנע לסמכותו עקב משפטיו הנוראים. בעקבות עונשי ה׳, חוטאים עשויים להשתכנע בכך שאין טעם להילחם באלוהים. הם עשויים להיכנע לכוחו, אך בעת ובעונה אחת, ימשיכו למרוד במרותו בליבם. כניעה כזו לא תועיל לגאולת החוטא. הלב חייב להיכנע לאלוהים ולחסדו לפני שחרטת האדם תתקבל ברצון בידי הי.

כמה רב אורך רוחו של ה׳ כלפי הרשעים! הן הפלישתים עובדי האלילים והן בני ישראל הסוררים נהנו באותה המידה ממתנות ההשגחה שהורעפו עליהם. רבבות חסדים הורעפו חרישית על דרכם של אנשים מרדניים וכפויי טובה אלה, מבלי שאיש שם לב אליהם. כל ברכה שקיבלו העידה על נותנה רב החסד, אך הם נותרו אדישים לאהבתו. אורך רוחו של ה׳ כלפי בני האדם היה רב, אך כאשר הם התמידו ברשעותם ולא חזרו בתשובה, הוא גירש אותם מתחת ידו המגוננת. הם סירבו להקשיב לקולו שדיבר אליהם באמצעות מעשי ידיו ודרך האזהרות, העצות והתוכחות הטמונות בדבר ה׳, ולכן הוכרח לדבר אליהם באמצעות משפטיו.

חלק מן הפלישתים התנגדו בתוקף להשבת ארון הי לארצו. לדידם, הכרה כזו בכוחו של אלוהי ישראל תתפרש כהשפלה לפלשת הגאה. ואולם, ״הכוהנים והקוסמים״ הזהירו את הפלישתים פן יקשו את ליבם כדוגמת פרעה ותושבי מצרים. שכן, אילו יעשו זאת ימיטו על עצמם פורענויות גדולות יותר. הם הציעו תוכנית שהתקבלה פה אחד והוצאה מיד אל הפועל. ארון ה׳ הועמס על עגלה חדשה יחד עם מנחת צלמי הזהב שנועדה למנוע סכנת טומאה. העגלה נרתמה לשתי פרות מיניקות, שעול לא הונח מעולם על צוואריהן. עגליהן של אותן פרות נכלאו בבית, ועתה הן היו חופשיות לצעוד קדימה לפי ראות עיניהן. אם ארון ה׳ ישוב ארצה דרך בית שמש, עיר הלוויים הקרובה ביותר לפלשת, הפלישתים יקבלו זאת כראיה לכך שאלוהי ישראל עולל להם את הצרה הגדולה הזו. אבל, ״אם לא,״ טענו, ״וידענו כי לא ידו נגעה בנו, מקרה הוא, היה לנו.״

לאחר שהפרות סבו מעל עגליהן ויצאו לדרך, הן ״הלכו הלך וגעו״ וצעדו היישר לבית שמש. הבהמות הסבלניות, שיד אדם לא הנחתה אותן, המשיכו בדרכן. יד ההשגחה ליוותה את ארון ה׳, והוא הגיע בשלום ובבטחה ליעדו.

היו אלה ימי קציר חיטים, ״ובית שמש קצרים קציר-חטים בעמק וישאו את-עיניהם ויראו את־הארון וישמחו לראות: והעגלה באה אל-שדה יהושע בית-השמשי ותעמד שם ושם אבן גדולה ויבקעו את-עצי העגלה ואת-הפרות העלו עלה ליהוה״ (שמואל א׳ ו׳:13-14) שרי הפלישתים שצעדו בעקבות ארון ה׳ ״עד גבול בית שמש״, חזו בארון מתקבל בידי אנשי בית שמש, ואז שבו לעקרון. המגפה פסקה. הם היו משוכנעים כי הפורענויות שפקדו אותם היו עונש מידו של אלוהי ישראל.

אנשי בית שמש הפיצו מיד את הבשורות על שיבת ארון ה׳, ובני העם שחיו באזורים סמוכים נהרו לשם כדי לקבל בברכה את ארון ה׳ ששב לישראל. הארון הונח על אבן ששימשה תחילה כמזבח, ואז הועלו לפניו קורבנות נוספים כמנחה לה׳. אילו אותם סוגדים היו מתחרטים על חטאיהם, ברכת ה׳ היתה פוקדת אותם. ואולם, הם לא צייתו בנאמנות לתורת ה׳, ובשעה שששו על שיבת ארון הברית וראו בה אות מבשר טוב, לא היה להם שמץ של מושג לגבי קדושתו הארון. במקום להכין אתר הולם למיקומו, הם השאירו אותו בשדה הקציר. בשעה שהמשיכו להביט בארון ה׳ ולשוחח על הדרך הנפלאה שבה הושב אליהם, החלו להעלות השערות היכן טמון כוחו המיוחד. לבסוף, סקרנותם גברה עליהם והם הסירו את כיסוייו וניסו לפתוח אותו.

כל בני ישראל למדו כי יש לנהוג בארון ה׳ ביראת כבוד. כל אימת שעלה הצורך להעבירו ממקום למקום, הלוויים הורשו בקושי להביט בו. רק פעם בשנה הותר לכוהן הגדול לראות את ארון ה׳. אפילו הפלישתים עובדי האלילים לא העזו להסיר את כיסויו. מלאכי השמיים הסמויים מן העין ליוו את ארון הברית בכל מסעותיו. חוסר הכבוד שהפגינו אנשי בית שמש כלפי ארון ה׳, המיט עליהם במהרה את עונשם. רבים מהם מתו במוות פתאומי.

תושבי בית שמש ששרדו לא הסיקו מן העונש הזה כי עליהם להתחרט על חטאם, אלא רק התייחסו אל ארון ה׳ בפחד שנבע מדעה קדומה. משום שהיו להוטים להיפטר ממנו, ועם זאת לא העזו להזיזו ממקומו, הם שלחו מסר לתושבי קריית יערים והזמינו אותם לבוא ולקחת את ארון ה׳. אנשי קריית יערים הגיעו למקום וקידמו בשמחה רבה את ארון הקודש. הם ידעו כי הוא שימש ערבון לחסד האל, אשר יורעף על חסידי ה׳ הצייתנים והנאמנים. הם העלוהו לעירם בשמחה מהולה ביראת כבוד, והציבו אותו בבית אבינדב הלוי. אבינדב מינה את בנו אלעזר לשמור על ארון ה׳, וארון הקודש נשאר בבית יערים במשך שנים רבות.

בשנים שחלפו מאז שאלוהים נגלה אל שמואל בן חנה, העם כולו הכיר בו בתור נביא ה׳. בכך שמסר את אזהרת ה׳ לבית עלי, חובה קשה וכואבת ככל שהיתה, הוכיח את נאמנותו ואמינותו כשליח ה׳. ״ויהוה היה עמו, ולא הפיל מכל דבריו ארצה. וידע כל ישראל, מדן ועד באר שבע, כי נאמן שמואל לנביא ליהוה.״

בני ישראל כאומה עדיין המשיכו בכפירתם ובעבודת אלילים. כעונש מיד ה׳, נותרו משועבדים לפלישתים. במהלך תקופה זו, שמואל ביקר בערים ובכפרים ברחבי הארץ וניסה להטות את לב העם לאלוהי אבותיהם. ואכן, מאמציו נשאו פרי טוב. מקץ עשרים שנות סבל מיד משעבדיהם, ״וינהו כל בית ישראל, אחרי יהוה.״ שמואל יעץ להם: ״אם בכל לבבכם אתם שבים אל יהוה, הסירו את אלוהי הנכר מתוככם והעשתרות, והכינו לבבכם אל יהוה ועבדהו לבדו.״ מכאן אנו למדים כי חסידות מעשית ואמונה הנובעת מקרב לב היו לב ליבה של התורה שנלמדה בימי שמואל, וכן של התורה שהמשיח לימד בימיו עלי אדמות. ללא חסד המשיח, לטקסי הדת החיצוניים לא היו שום ערך מבחינתה של ישראל הקדומה. הם חסרי ערך באותה המידה מבחינתה של ישראל בימינו.

העולם זקוק היום לתחייה רוחנית של דת אמיתית הנובעת מקרב לב, כמו זו שחוותה ישראל הקדומה בימי שמואל. חזרה בתשובה חייבת להיות הצעד הראשון של כל אדם המבקש לשוב לה׳. איש אינו יכול לעשות זאת למען הזולת. כל אחד ואחד מאיתנו חייב להשפיל את נפשו לפני ה׳ ולזנוח את אליליו. לאחר שנעשה כל מה שביכולתנו לעשות, ה׳ יגלה לנו את ישועתו.

בשיתוף פעולה עם ראשי השבטים, נאסף קהל רב במצפה, ונערך צום ברוב טקס. בני העם התוודו על חטאיהם בהשפלה רבה, וכדי להוכיח את החלטתם הנחושה לציית להוראות ששמעו, מינו את שמואל לתפקיד שופט.

הפלישתים ראו בכינוס זה מועצת מלחמה. לפיכך, הם יצאו בכוחות גדולים כדי לפזר את בני ישראל בטרם יממשו את זממם. השמועות על בואם של הפלישתים עוררו פחד גדול בישראל. העם הפציר בשמואל: ״אל תחרש ממנו, מזעק אל יהוה אלוהינו וישענו מיד פלשתים.״

בשעה ששמואל העלה שה לעולה, הפלישתים הלכו וקרבו כדי לתקוף את ישראל. אלוהי ישראל הכביר, שירד מהר סיני אפוף ענן ואש, ברקים ורעמים, שחצה את ים סוף וסלל דרך בנהר הירדן בעבור בני ישראל, הפגין פעם נוספת את כוחו. סערה גדולה פרצה בקרב כוחות האויב, והאדמה נזרעה בגופות החללים של הלוחמים העזים.

בני ישראל עמדו ביראה ובדממה בעודם רועדים מפחד מהול בתקווה. כשראו את טבח אויביהם, נוכחו לדעת כי ה׳ קיבל את חרטתם ברצון. על אף שלא היו מוכנים למלחמה, תפסו את כלי נשקם של הפלישתים המתים ודלקו אחרי הצבא הנמלט, עד בית כר. ניצחון מרשים זה הושג באותו שדה מערכה שבו, עשרים שנה קודם לכן, ישראל הובסה בידי הפלישתים, כוהני ה׳ נהרגו וארון ה׳ נלקח בשבי. הדרך לציות, הן בעבור עמים והן בעבור פרטים, רצופה ביטחון ואושר, בעוד החטא מוביל אך ורק לאסון ולתבוסה. הפלישתים הוכו מכה קשה ומוחצת כל כך, שכניעתם היתה מוחלטת. הם השיבו לישראל את הערים המבוצרות שכבשו משטחיה, ונמנעו ממעשי עוינות ותוקפנות כלפיה במשך שנים רבות. גם עמים אחרים נהגו לפי מופת זה, ולפיכך בני ישראל נהנו משלום וביטחון עד תום תקופת כהונתו הבלעדית של שמואל.

כדי לציין ולהנציח את הניצחון הזה על הפלישתים הקים שמואל אבן גדולה בתור מצבת זיכרון בין מצפה ובין שן. הוא קרא לה ״אבן העזר״, והכריז באוזני העם: ״עד הנה עזרנו יהוה.״

בית המדרש לנביאים

ה׳בכבודו ובעצמו דאג לחינוכה של ישראל. דאגתו לא הוגבלה אך ורק לסוגיות הדת; כל דבר שהשפיע על בריאותם הגופנית והנפשית, ניתן אף הוא תחת ידו ושולב בתורת הי.

אלוהים ציווה על העברים ללמד את ילדיהם את מצוותיו, וזאת כדי שילמדו כיצד נהג באבות אבותיהם. זו היתה אחת החובות המיוחדות שהוטלו על כל הורה והורה; לא ניתן היה למנות אדם אחר לביצוע חובה זו. במקום ללמוד משפתי זרים, הילדים היו אמורים ללמוד את תורת ה׳ משפתי אביהם ואימם. ההורים היו אמורים לדבר עם ילדיהם על אלוהים, ולקשר רעיונות ומחשבות על אודותיו עם חיי היומיום. הם היו אמורים לספר לבניהם על מעשי ידיו הכבירים של ה׳ בשעה שהוציא את עמו מעבדות לחירות, ולחזור באוזניהם על ההבטחות לביאת הגואל. השימוש בסמלים ותמונות עזר להם לקבע את השיעורים והלקחים הללו בזיכרון ילדיהם. האמיתות הגדולות של יד ההשגחה וחיי העולם הבא הוטבעו בליבם הרך של ילדי האומה. מוחם הצעיר למד לראות את אלוהים בתמונות מן הטבע ובמילות ההתגלות. כוכבי השמיים, העצים ופרחי השדה, ההרים הנישאים, הנחלים המפכפכים - כל אלה העידו על הבורא. השירות בקודש, עבודת ה׳, העלאת הקורבנות במקודש והמילים שיצאו מפי הנביאים - כל אלה היו התגלויות של הי.

זה היה החינוך שקיבל משה בביתו הצנוע בארץ גושן; זה היה החינוך שקיבל שמואל מחנה, אמו יראת האלוהים; זה היה החינוך שקיבל דויד בביתו שבבית לחם; זה היה החינוך שקיבל דניאל, לפני שהגלות ניתקה אותו מבית אביו; זה היה החינוך שקיבל ישוע המשיח משחר ילדותו בנצרת; זה היה החינוך שקיבל טימותיאוס משפתי סבתו לואיס ואימו אבניקה, אשר לימדו אותו את אמיתות כתבי הקודש. (טימ״ב א׳ 5, ג׳ 15).

אמצעי נוסף לחינוך בני הנעורים היה הקמת בתי ספר לנביאים. כשנער השתוקק להתעמק באמיתות מדבר ה׳, לחפש אחר חוכמה ממעל ולקבל הכשרה להוראה בישראל - בתי ספר אלה היו פתוחים בפניו. בתי הספר של הנביאים יוסדו בידי שמואל הנביא כדי לשמש מחסום כנגד השחיתות שפשטה בארץ, להעניק תמיכה מוסרית ורוחנית לצעירים, ולקדם את שגשוג האומה באמצעות הכשרת אנשים שיפעלו ביראת ה׳ וישמשו בתפקיד מורים, מנהיגים ויועצים. להגשמת תכלית זו, שמואל אסף חבורות של צעירים יראי ה׳, שוחרי תורה, שקדנים ונבונים. הם נקראו בני הנביאים. בשעה שהתייחדו עם ה׳ ולמדו את דברו, הם ניחנו בחוכמה ממעל שהתווספה לחוכמתם. מוריהם היו אנשים שלא היו בקיאים רק בדבר ה׳ ובאמת האלוהית, אלא אף נהנו בעצמם מהתחברות עם ה׳ והתברכו בכישרון או מתת מיוחדים מאת רוח הקודש. בני הנביאים נהנו מאמון העם ומן הכבוד שהעם רחש להם, הן בשל חסידותם והן בזכות לימודם.

בימיו של שמואל היו שני בתי ספר כאלה, האחד ברמה, העיר בה הנביא קבע את ביתו, והשני בקרית יערים, העיר בה הוצב ארון ה׳. בתי ספר אחרים הוקמו בתקופות מאוחרות יותר.

תלמידי בתי הספר הללו התפרנסו מחקלאות או מעבודה בתי מלאכה. בישראל הקדומה, נוהג זה לא נחשב מוזר או משפיל; למעשה, לגדל ילדים בלי להקנות להם הכשרה במקצוע מועיל, נחשב לפשע. בהוראת ה׳, כל ילד למד מקצוע כלשהו, גם כאשר יועד לקבל הכשרה לשירות בקודש. רבים מן המורים הרוחניים בישראל פרנסו את עצמם בעבודת כפיים. אפילו בתקופה מאוחרת יותר, בימי השליחים, שאול ועקילס לא זכו לכבוד פחות יותר משום שהתפרנסו ממלאכת עשיית אוהלים.

נושאי הלימוד העיקריים בבתי ספר אלה היו: תורת ה׳ שכללה את החוקים וההנחיות שניתנו למשה, תולדות הקודש, מוזיקת קודש, פיוטים ושירה. אופן ההוראה היה שונה לחלוטין מזה הנהוג בבתי הספר לתיאולוגיה בימינו, בהם התלמידים יוצאים בסיום לימודיהם עם פחות ידע ממשי על אלוהים והאמונה מאשר בראשית לימודיהם. בבתי מדרש קדומים אלה, נושא הלימוד העיקרי היה רצון האל וחובת האדם לאלוהיו. בהיסטוריית הקודש המתועדת ניתן היה לעקוב אחר צעדיו של ה׳. האמיתות הגדולות שהוצגו בעזרת סמלים נבחנו, ובעזרת האמונה, הובהר הנושא המרכזי של התורה כולה: שה האלוהים שיועד לשאת את חטאי העולם.

בבתי ספר אלה טופחה רוח של התמסרות והתקודשות. התלמידים לא רק למדו על חובת התפילה היומיומית, אלא אף כיצד להתפלל, כיצד לפנות לבוראם, כיצד לחיות באמונה וכיצד להבין ולציית לתורת רוח הקודש. חכמי הקודש דלו מבית אוצרו של אלוהים אמיתות חדשות וישנות, ורוח ה׳ התבטאה בנבואה ובזמרת קודש.

המוזיקה נועדה לתכלית קדושה: כדי לרומם את המחשבות לכל דבר טהור, נאצל ומרומם, וכדי לעורר בנשמה מסירות והכרת תודה לה׳. איזה הבדל חד בין מנהג קדום זה לבין השימוש הרווח במוזיקה בימינו! אנשים רבים משתמשים במתת זו כדי לרומם את עצמם, במקום לפאר ולרומם את אלוהים! אהבת המוזיקה מובילה אנשים שאינם זהירים להתאחד עם אוהבי העולם הזה במפגשי תענוגות שה׳ אסר על ילדיו ללכת אליהם. וכך, הדבר המהווה ברכה רבה כל כך בשימוש נכון, הופך לאחד האמצעים המוצלחים ביותר של השטן, בעזרתו הוא מפתה את לב האדם לזנוח את חובותיו ולחדול מהגות בדברי הנצח.

מוזיקה היא חלק מעבודת האלוהים הנערכת בארמונות השמימיים. עלינו להשתדל להתקרב ככל האפשר, בשירת ההלל שלנו, להרמוניה של המקהלות השמימיות. אימון הקול הוא חלק חשוב בהכשרה הרוחנית, ולכן אין להזניחו. שירה כחלק מטקס דתי היא אקט של השתחוויה, ממש כמו תפילה. הלב חייב להזדהות עם הלך הרוח העולה מן המזמור, ולתת לו ביטוי הולם.

איזה הבדל עצום בין בתי ספר אלה שנביאי ה׳ לימדו בהם, לבתי הספר המודרניים שלנו! כמה ספורים הם בתי הספר שאינם נשלטים בידי מנהגי ותורות העולם הזה! בתי הספר בימינו מצטיינים בהעדר מצער של חינוך למשמעת וריסון התלמידים. הבורות לגבי דבר ה׳ אצל אנשים המתיימרים להיות משיחיים היא מבהילה. שיחות רדודות, שאינן אלא סנטימנטליות ותו לא, נחשבות כדרך להוראת תורת המוסר והדת. המשפט והחסד של ה׳, יופייה של הקדושה, התגמול הבטוח לעשיית צדקה, טיבו השפל של החטא והוודאות באשר לפירותיו הבאושים - כל אלה אינם מוטבעים במוחם ובנפשם של הצעירים. חברה רעה מלמדת את הצעיר ללכת בדרכי פשע, הוללות והפקרות.

האם המחנכים בימינו אינם יכולים להפיק לקחים מועילים כלשהם מבתי מדרשם של העברים הקדמונים? בורא האדם סיפק לנו דרכים לפיתוח הגוף, הנפש והמוח. הצלחה אמיתית בחינוך תלויה בנאמנות שבה בני האדם מבצעים את תוכנית הבורא.

המטרה האמיתית של החינוך היא לשקם את צלם ה׳ בנשמת האדם. אלוהים ברא את האדם בצלמו ובדמותו מבראשית. הוא חנן אותו בתכונות נאצלות. מוחו היה מאוזן ובריא, וכל כוחות הנפש שלו פעלו בהרמוניה. אך החטא הקדמון ותוצאותיו המרות השחיתו את המתנות הללו. החטא השחית וכמעט השמיד את צלם האל באדם. תוכנית הגאולה נהגתה במטרה לשקם את צלם ה׳ באדם, ולאדם ניתנה תקופת מבחן בימי חייו. להחזיר את האדם למצב כליל השלמות שבו נברא מבראשית - זוהי התכלית הגדולה ביותר של החיים, התכלית העומדת ביסודה של כל מטרה אחרת. מלאכת ההורים והמחנכים העוסקים בחינוך הנוער, אמורה לעלות בקנה אחד עם התכלית האלוהית; וכאשר הם מבצעים אותה, הם ״ עובדים יחד עם אלוהים.״(קור״א ג׳ 9).

אלוהים חנן את בני האדם במגוון יכולות וסגולות של הנפש, הרוח והגוף, וזאת כדי שישתמשו בהן ויגיעו לשיאי המצוינות. התרבות אינה אמורה להיות אנוכית וצרת אופקים, שכן אופיו של אלוהים, שאת דמותו אנו אמורים לנחול, מצטיין בחסד ובאהבה. עלינו להשתמש בכל תכונה ובכל כישרון שה׳ חנן אותנו בהם לשם תהילתו, וכן כדי לעודד את אחינו בני האדם. עשייה זו היא התרגול הטהור ביותר, הנאצל ביותר וההולם ביותר.

אילו עיקרון זה היה זוכה לתשומת הלב הראויה בשל חשיבותו, שינוי קיצוני היה מתחולל בחלק משיטות החינוך הנהוגות בימינו. במקום לפנות אל הגאווה והשאפתנות האנוכית של התלמיד, יש להצית בליבו רוח של חיקוי; ואז, המורים יתאמצו לעורר בלב תלמידיהם אהבה לטוב, לאמת וליופי - כלומר, את התשוקה למצוינות. התלמיד אמור לשאוף לפתח את המתנות שה׳ חנן אותו בהן, וזאת לא כדי שיעלה על הזולת בהישגיו, אלא כדי שימלא את תכלית הבורא לחייו וינחל את דמותו. במקום לכוון אותו לקני מידה ארציים, או לגרום לו לפעול מתוך תשוקה לרומם את עצמו, שכשלעצמה מגמדת ומנמיכה אותו, יש לכוון את מוחו ואת נפשו אל הבורא כדי שיוכל להכיר את ה׳ ולדמות לו.

״תחלת חכמה, יראת יהוה, ודעת קודשים בינה.״ (משלי ט׳ 10). המלאכה החשובה ביותר בחיים היא בניית אופי; ידיעת האל היא התשתית של כל חינוך אמיתי. הקניית ידע זה ועיצוב האופי על פיו, אמורים להיות תכלית מלאכתו של כל מורה. תורת ה׳ מהווה השתקפות של אופיו. לפיכך, מחבר מזמורי התהילים אומר: ״כני כל מצותיך צדק. ״ וגם: ״מפקודיך אתבונן.״ (תהילים קי״ט 172, 104). ה׳ התגלה אלינו בדברו ובמעשי בריאתו. אנו אמורים לרכוש ידע על ה׳ באמצעות עולם הטבע וכתבי הקודש שנכתבו בהשראת רוח הקודש.

המוח מטבעו מסתגל בהדרגה לנושאים שהוא לומד. אם המוח עסוק בענייני חולין וענייני דיומא, הוא ייחלש ויהפוך להיות צר אופקים. אם לעולם לא יידרש להתמודד עם בעיות אמיתיות, כעבור זמן מה הוא כמעט יאבד את יכולת הצמיחה וההתפתחות. לכתבי הקודש ככלי חינוכי אין אח ורע בעולם כולו. מוח האדם מוצא בדבר ה׳ נושאים להגות המעמיקה ביותר ולהשראה המרוממת ביותר. כתבי הקודש הם התיעוד ההיסטורי המאלף ביותר שיש בידי האדם. תיעוד זה נבע ישירות ממעיין האמת הנצחית, ויד ההשגחה שימרה את טוהרו במהלך הדורות. הוא מאיר את העבר הרחוק, שנבצר מן המחקר האנושי לחדור אליו. בדבר ה׳ אנו יכולים לחזות ביד הגבורה, אשר הניחה את יסודות העולם ומתחה את רקיע השמיים. רק כאן נוכל למצוא את תולדות האנושות שלא הוכתמו בדעה קדומה או בגאוות אנוש. כאן מתועדים המאבקים, התבוסות והניצחונות של האנשים הדגולים ביותר שהעולם ידע מעודו. כאן מסופר על בעיות קשות שהיו כרוכות בתפקידים הרי גורל. כאן מורם המסך המפריד בין העולם הגלוי לעין לבין העולם הנסתר מן העין, ואנו חוזים בעימות בין כוחות הטוב והרע, מרגע חדירת החטא לעולם ועד לניצחון הסופי של הצדקה והאמת; כל הדברים הללו אינם אלא התגלות אופיו של ה׳. בשעה שתלמיד כתבי הקודש הוגה ביראת כבוד באמיתות המוצגות בהם, הוא מתחבר עם הרוח האינסופית. לימוד כזה לא רק יעדן את האופי, אלא אף יעצים וימריץ את היכולות השכליות.

ללימוד כתבי הקודש נודעת השפעה ממריצה על הצלחת האדם בכל תחומי החיים. כתבי הקודש חושפים את העקרונות המהווים אבן פינה לשגשוג האומה - עקרונות שעליהם מושתתת רווחת החברה; עקרונות המשמשים מגן למשפחה; עקרונות שבלעדיהם איש לא יוכל להביא תועלת, לנחול הצלחה, להשיג אושר וכבוד בעולם הזה, או לקוות לחיי נצח בעולם הבא. אין שום עמדה בחיים ושום תחום בחוויה האנושית, שתורת כתבי הקודש אינה יכולה להכשיר לקראתם את הקרקע. לימוד כתבי הקודש וציות לתורת ה׳ הכלולה בהם יעניק לעולם אנשים בעלי מוח חריף, חד ופעיל יותר מאשר אם יישמו את כל הנושאים הכלולים בפילוסופיה האנושית. הדבר יעניק לבני האדם אופי חזק ויציב, תפיסה חדה ושיקול דעת בריא, ואנשים אלה יכבדו את אלוהים ויביאו ברכה לעולם.

לימוד המדעים אף הוא מאפשר לנו לרכוש ידע על הבורא. מדע אמיתי אינו אלא פרשנות של כתב ידו של ה׳ החרוט בעולם החומר. מדע אמיתי דולה ממחקרו אך ורק ראיות רעננות לחוכמתו ולכוחו של אלוהים. הן ספרי הטבע והן דבר ה׳ הכתוב מסייעים לנו להתוודע לאלוהים, בשעה שהם מלמדים אותנו דבר מה על חוקי ה׳ החכמים והמועילים שאלוהים פועל באמצעותם.

יש להדריך את התלמיד לראות את אלוהים בכל מעשיו בבריאה. מורים אמורים לחקות את המופת של המורה הדגול ביותר (ישוע המשיח), אשר המחיש את תורתו באמצעות תמונות מוכרות מן הטבע, וזאת כדי להפוך את משליו ולקחיו פשוטים ובהירים יותר, ולחרוט אותם עמוק בלב שומעיו. הציפורים המקננות בענפים המלבלבים, פרחי השדה, העצים הנישאים, האדמות הפוריות, השיבולים הנובטות, האדמה השוממה, החמה השוקעת שצובעת את השמיים בזהב - כל אלה שימשו אמצעי הוראה בידו. המושיע שילב בין מעשי ידי הבורא הנגלים לעין לבין מילות החיים שהגה מפיו, וזאת כדי שבשעה ששומעיו יחזו במעשי ידי האל, הם יהגו בלקחי האמת שקישר אליהם.

טביעת ידו של הבורא המתגלה בדפי ההתגלות, ניכרת על ההרים הנישאים, העמקים הפוריים והים העמוק ורחב הידיים.

עולם הטבע מעיד בפני האדם על אהבת הבורא. ה׳ התחבר אל האנושות בעזרת אינספור מחוות אהבה בשמיים ובארץ. העולם הזה הוא לא רק עצב וסבל. ״אלוהים הוא אהבה״ - חרוט על כל ניצן מנץ, כל עלה כותרת, כל גבעול דשא. על אף שקללת החטא גרמה לאדמה להצמיח קוצים ודרדרים - הפרחים עדיין פורחים על שיחים קוצניים, והשושנים מסתירות את הקוצים שעל גבעוליהן. עולם הטבע כולו מעיד על האהבה הרכה, האבהית והחומלת של אלוהינו, ועל תשוקתו לשמח את ילדיו. האיסורים והחוקים שנתן לנו, לא נועדו אך ורק כדי להפגין את סמכותו, אלא כדי להראות שבכל מעשיו, טובת ילדיו עומדת לנגד עיניו. אבינו שבשמיים לעולם אינו דורש מילדיו לוותר על דבר מה העשוי להועיל להם.

הדעה הרווחת בחלק מחוגי החברה, שלפיה האמונה אינה תורמת לבריאות ולאושר בחיים, היא אחת הדעות המוטעות, הזדוניות והמזיקות ביותר. בכתבי הקודש נאמר: ״יראת יהוה לחיים; ושבע ילין, בל יפקד רע.״ (משלי י״ט 23). ״מי האיש החפץ חיים, אהב ימים לראות טוב? נצר לשונך מרע; ושפתיך, מדבר מרמה. סור מרע ועשה טוב; בקש שלום ורדפהו.״ (תהילים ל״ד13-15). דברי החכמה, ״חיים הם למצאיהם; ולכל בשרו מרפא.״ (משלי ד׳ 22).

אמונה אמיתית מסייעת למאמין לשרות בהרמוניה עם חוקי ה׳, הן חוקי המוסר והן החוקים שנועדו לגוף ולנפש. היא מלמדת את האדם למשול ברוחו, לנהוג איפוק ומתינות ולהיות שליו. אמונה מעדנת את הנפש, מזקקת את הטעם ומקודשת את יכולת ההבחנה. היא מאפשרת לנשמה לטעום מטוהר השמיים. אמונה באהבת האל וביד השגחתו המושלת בכל, מפחיתה את עול החרדה והדאגה. היא ממלאת את הלב שמחה ושביעות רצון, הן כשגורלו של האדם שפר עליו והן כשגורלו דל ועלוב. אמונה משפיעה ישירות על בריאות האדם ועל תוחלת חייו. היא יפה לבריאות, מאריכת חיים ומעצימה את הנאותינו מן הברכות הנלוות אליה. היא פותחת בפני המאמין מעיין אושר, הנובע תמיד כמעיין המתגבר. הלוואי שכל בני האדם שלא בחרו במשיח היו מבינים כי המושיע מציע להם דבר טוב בהרבה ממה שהם מבקשים לעצמם. כאשר אדם חושב ופועל בניגוד לרצון האלוהים, הוא מחולל את הנזק הגדול ביותר ואת העוול הגדול ביותר לנשמתו. לא ניתן להפיק שמחה אמיתית מהדרך שנאסרה עלינו על ידי ה׳, שכן אלוהים יודע מה טוב בשבילנו, והוא הוגה את תוכניותיו למען טובת ברואיו. דרך החטא מובילה לאומללות, הרס ואבדון; אך החוכמה, ״דרכיה דרכי נעם; וכל נתיבותיה שלום.״ (משלי ג׳ 17).

ניתן להפיק רבות מלימוד ההכשרה הגופנית והדתית שניתנה בבתי הספר בישראל הקדומה. חשיבותה של הכשרה כזו אינה זוכה להערכה מספקת. קיימת זיקה הדוקה בין הגוף לבין הנפש, וכדי להגיע לרמה מוסרית גבוהה והישגים שכליים גבוהים, עלינו לציית לחוקים המפקחים על גופנו. כדי לעצב אופי חזק ומאוזן, יש לתרגל ולפתח הן את כוחות הנפש והן את הכושר הגופני. איזה לימוד יכול להיות חשוב יותר לצעירים מאשר תרגול הגוף הנפלא שאלוהים הפקיד בידנו, וציות לחוקים שנועדו לשמירת בריאותו?

בישראל הקדומה, הצעירים נדרשו לקבל הכשרה במטלות החיים המעשיים. כל נער היה חייב לרכוש ידע בעבודת כפיים, כדי שבעת הצורך יוכל להתפרנס ממשלח ידו. הדבר חיוני לא רק כאמצעי מגן מפני תהפוכות החיים, אלא משום שהוא משפיע על ההתפתחות הגופנית, הנפשית והמוסרית. גם אם היה ודאי שהנער לא יצטרך להתפרנס מעבודת כפיים, עדיין היה עליו לרכוש משלח יד וללמוד לעבוד. ללא תרגול גופני, איש לא ייהנה מכושר גופני, בריאות טובה וחוסן; חינוך למלאכה סדירה חיוני להשגת מוח חד ועירני ואופי אצילי.

כל תלמיד חייב להקדיש חלק מיומו לעבודה גופנית. כך יפתח הרגלי עשייה, ילמד להסתמך על עצמו ויהיה מוגן מפני הרעות החולות הרבות והמנהגים המשחיתים הנובעים בדרך כלל מן הבטלה. הדבר עולה בקנה אחד עם תכלית החינוך הבסיסית: יש לעודד פעילות, חריצות, שקדנות וטוהרה, כדי שנשרה בהרמוניה עם הבורא.

יש ללמד את בני הנעורים להבין כי התכלית לבריאתם היא כדי שיכבדו את אלוהים ויביאו תועלת וברכה לאחיהם בני האדם. יש ללמדם להבחין באהבה הרכה והחומלת שאבינו שבשמיים מגלה כלפיהם, בגורל הנשגב שהחינוך למשמעת בחיים האלה נועד להכשירם לקראתו, ובכבוד שנקראו לנחול, שיתבטא אפילו בכך שהם עצמם יהפכו לבני האלוהים. אם בני הנוער ילמדו זאת, אלפים מהם יפנו עורף בתיעוב ובבוז למטרותיהם השפלות והאנוכיות, לבילויים ולהנאות קלות הדעת שהם שקועים בהם. הם ילמדו לשנוא את החטא ולהתרחק ממנו, לא רק מתוך תקווה לקבל גמול או מתוך פחד מעונש, אלא מתוך הכרה בכך שהחטא שפל מיסודו, שכן הוא מנוון ומשחית את הכוחות שה׳ העניק לנו, ומכתים את צלם האל באדם.

אלוהים אינו דורש מבני הנוער להיות פחות שאפתנים. אין לדכא את תכונות האופי הגורמות לאדם להצליח ולרכוש כבוד מבני האדם, כגון: התשוקה שאין לרסנה להשיג רווחה רבה יותר, כוח הרצון שאין להכניעו, ההתמדה השקדנית שאינה יודעת ליאות, המאמץ הרב, ועוד. אך בעזרת חסד ה׳ יש לכוון את התכונות הללו למטרות רמות ונאצלות יותר ממאוויים אנוכיים וזמניים בלבד, בדיוק כפי שהשמיים גבוהים ונעלים מן הארץ. החינוך שהתחלנו לרכוש בעולם הזה ימשיך בעולם הבא. מדי יום ויום, מעשי ידיו המופלאים של ה׳, הראיות לחוכמתו ולכוחו ביצירת היקום ובקיומו, המסתורין האינסופי של האהבה והחוכמה בתוכנית הגאולה - כל אלה יתגלו בפני עיני רוחנו ביופי חדש, ״אשר עין לא ראתה ואזן לא שמעה ולא עלה על לב איש, כל אשר הכין האלוהים לאוהביו.׳״ (קור״א ב׳ 9, בציטוט מישעיהו ס״ד 3). אפילו בחיינו הנוכחיים אנו עשויים לזכות במבט חטוף על שכינת ה׳ ולטעום משמחת ההתייחדות עם השמיים, אך נוכל לחוות את מלוא שמחתם וברכתם רק בעולם הבא. רק הנצח יכול לחשוף את הגורל המפואר שהאדם, שצלם ה׳ שוקם בו, עתיד לנחול.

המלך הראשון של ישראל

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ ח׳ עד יב׳

השלטון בישראל הקדומה התנהל בשמו ובסמכותו של אלוהים. המלאכה שהוטלה על משה, שבעים הזקנים, שרי ושופטי ישראל הייתה לאכוף את החוקים שאלוהים נתן לעמו; למנהיגים עצמם לא הייתה שום סמכות לחוקק חוקים בעבור האומה. בכל דור ודור שלח אלוהים אנשים שלימדו את בני העם והדריכו אותם כיצד לשמור את חוקיו.

אלוהים חזה מראש שעם ישראל ישתוקק למלך, אך הוא לא חפץ לשנות את העקרונות שעליהם כוננה האומה. האדם שיוכתר למלך על ישראל ישמש כמשנה למלך המלכים. העם ימשיך לראות באלוהים את שליט האומה, ומנהיגיו ימשיכו לאכוף את חוקי ה׳ בתור החוקה העליונה של המדינה.1

כשבני ישראל התיישבו לראשונה בכנען, הם קיבלו על עצמם את עקרונות התאוקרטיה )שלטון הדת), והאומה שגשגה תחת הנהגתו של יהושע בן נון. אך בשל גידול באוכלוסייה ונישואיי תערובת עם עמים אחרים, חל שינוי במצבה של האומה. בני העם אימצו לעצמם רבים ממנהגי העמים האליליים שחיו סביבם, ובדרך זו ויתרו במידה רבה על ייחודיותם כעם סגולה וכאומה קדושה. הם איבדו בהדרגה את יראת הכבוד שרחשו לאלוהים, וחדלו להעריך ולהוקיר את הכבוד הרב שנפל בחלקם בתור עמו הנבחר. משום שליבם הלך שבי אחר הפאר, ההדר והרהב של מלכי הגויים האליליים, הם מאסו בפשטות שאפיינה את חייהם. במהרה ניצתה הקנאה בין שבטי ישראל והמחלוקות החלישו את העם. בני ישראל שסבלו בקביעות ממתקפות ופלישות מצד אויביהם האליליים, האמינו כי כדי לשמור על מעמדה של ישראל בקרב העמים, שבטי ישראל צריכים להתאחד תחת שלטון מרכזי איתן. כשבני ישראל חדלו לציית לתורת ה׳, הם חפצו להשתחרר משלטונו של אלוהים הריבון; וכך, הדרישה להמליך על ישראל מלך נשמעה בכל רחבי הארץ.

מאז ימי יהושע, השלטון בישראל לא התנהל בתבונה ובהצלחה רבה כל כך כמו בימיו של שמואל. לאחר ששמואל מונה בידי אלוהים לכהן כשופט, נביא וכוהן, הוא פעל ללא ליאות ובלהט חף מאנוכיות למען רווחתם של בני עמו, והאומה שגשגה תחת הנהגתו המסורה והמבריקה. הסדר הושב על כנו, יראת האלוהים הפכה לצו השעה ורוח של אי שביעות רצון נבלמה. אך ברבות השנים נאלץ הנביא לחלוק את השלטון עם אנשים אחרים, ולפיכך מינה את שני בניו לעוזריו. הוא המשיך למלא את תפקידיו ברמה, אך בניו הצעירים הוצבו בבאר שבע כדי לכהן כשופטים בקרב בני ישראל שישבו בסמוך לגבולה הדרומי של הארץ.

העם הסכים פה אחד למינוי החדש, אך בניו של שמואל נכשלו במילוי תפקידם, והוכיחו כי לא היו ראויים לבחירה שעשה אביהם. אלוהים העניק לעמו בידי משה הנחיות מיוחדות הנוגעות להנהגת העם: מושלי ישראל מצווים לשפוט את העם בצדק, לנהוג ביושר עם האלמנות והיתומים ולסרב לקחת שוחד. אך על בניו של שמואל נאמר: ״ויטו אחרי הבצע; ויקחו שוחד ויטו משפט.״ בניו של הנביא לא צייתו לעקרונות שהוא ביקש להנחיל להם. הם לא הלכו בדרכי אביהם; הם לא חיקו את אורח חייו הטהור והחף מאנוכיות. דומה כי האזהרה ששמואל מסר לעלי מאת ה׳ לא הותירה את חותמה בלבו. הוא פינק את בניו יתר על המידה וויתר להם, ותוצאת חינוכו ניכרה באופיים הקלוקל ובאורח חייהם המושחת.

משום שבניו של שמואל עיוותו את הדין ושפטו שלא בצדק, הדבר עורר אי שביעות רבה בקרב העם, ושימש אמתלה שהמריצה אותם לדרוש את השינוי, שזמן רב כל כך ייחלו לו בסתר לבם. ״ויתקבצו, כל זקני ישראל; ויבאו אל שמואל, הרמתה. ויאמרו אליו: ׳הנה אתה זקנת, ובניך, לא הלכו בדרכיך; עתה, שימה לנו מלך לשפטנו ככל הגוים.׳״ שמואל לא שמע על הטיית הדין ועל העוולות שעשו בניו בקרב העם. אילו ידע על דרכיהם הרעות, היה מדיח אותם מיד ממשרותיהם; אך לא זה היה מבוקשם של זקני העם שעתרו אל שמואל. הנביא הבחין כי המניע האמיתי לבקשתם היה גאווה וחוסר שביעות רצון, וכי התביעה להמליך עליהם מלך נבעה ממטרה נחושה אחת שעמדה בראש מעייניהם. שום תלונה לא נשמעה נגד שמואל. הכול הכירו בתבונה וביושרה שאפיינו את האיש ואת הנהגתו; אך הנביא הקשיש ראה בבקשת העם ביקורת כלפיו וכוונה רעה לסלקו מכהונתו. שמואל לא גילה את רחשי ליבו קבל עם ועדה; הוא לא גער בבני עמו, אלא הביא את העניין בתפילה לפני ה׳ וביקש אך ורק את הדרכתו.

אלוהים אמר לשמואל: ״׳שמע בקול העם, לכל אשר יאמרו אליך: כי לא איתך מאסו, כי אתי ומאסו ממלך עליהם. ככל המעשים אשר עשו, מיום העלתי אותם ממצרים ועד היום הזה, ויעזבני, ויעבדו אלוהים אחרים - כן המה עשים, גם לך.׳״ הוא גער בנביא על שראה בבקשת העם עלבון לעצמו. למעשה, בני ישראל לא הפגינו חוסר כבוד כלפי שמואל, אלא כלפי אלוהים וריבונותו, שכן אלוהים הוא זה שמינה מנהיגים לעמו. אנשים המואסים במשרתי האל הנאמנים ובזים להם, מביעים בוז לא רק כלפיהם, אלא כלפי ה׳ ששלח אותם. לתוכחותיו ולעצותיו של אלוהים אין שום ערך בעיניהם; הם דוחים על הסף את הנהגתו וריבונותו.

תור הזהב של ישראל חל בשנים שבהן בני ישראל ראו באלוהים את מלכם, והאמינו כי חוקיו והשלטון שהוא כונן בעבורם נעלים על אלה של יתר העמים. משה הכריז באוזני ישראל בנוגע לשמירת מצוות ה׳: ״כי הוא חכמתכם ובינתכם, לעיני העמים: אשר ישמעון, את כל החקים האלה, ואמרו רק עם חכם ונבון, הגוי הגדול הזה.״ (דברים ד:6). אך כאשר בני ישראל סטו מתורת ה׳, הם נכשלו במילוי הייעוד האלוהי. הם האשימו את ה׳ ואת הנהגתו בכל הרעות החולות שפקדו אותם, אשר נבעו אך ורק מחטאיהם ומאיוולתם. כה עיוורים הפכו בשל חטאיהם!

ה׳ דיבר לעמו באמצעות נביאיו, אשר ניבאו כי ישראל תונהג בידי מלך; אך אין משתמע מכך ששלטון מלוכני עדיף מבחינתם, או שהוא יכונן על פי רצון ה׳. אלוהים נעתר לבקשת עמו להמליך עליהם מלך אך ורק משום שבני ישראל סירבו לקבל את עצתו. על פי דברי הנביא הושע, אלוהים נתן לישראל מלך מתוך חרון אפו (הושע יג:11). כשבני האדם בוחרים ללכת בדרכם, ואינם מבקשים את עצת אלוהים, או כשהם פועלים בניגוד לרצונו, לפעמים אלוהים מעניק להם את מבוקשם, וזאת כדי שיבינו את סכלותם, יתחרטו על חטאיהם ויחזרו בתשובה בשל הניסיון המר שיבוא עליהם. הם ייווכחו לדעת כי הסתמכות על גאוותם וחוכמתם תסכן אותם. כמיהת הלב המנוגדת לרצון האל תהפוך לקללה בעבורם.

אלוהים חפץ שבני ישראל יראו רק בו את מחוקקם היחיד ומשענתם היחידה. כשייווכחו בתלות שלהם באלוהים, הם יתקרבו אליו. ואז הוא ירומם ויעדן אותם, ויהפוך אותם ראויים לגורל הנשגב שיעד להם כעמו הנבחר. אך אילו ימליכו עליהם מלך, הדבר יטה את לבם מאלוהים. הם יבטחו בגבורת אדם במקום בגבורת אלוהים; הטעויות שמלכם יעשה ידרדרו אותם לחטא, ויגרמו לאומה כולה לנטוש את אלוהים.

שמואל הונחה בידי ה׳ למלא את בקשת העם. אך אלוהים הורה לו להזהיר אותם מפורשות כי הדבר רע בעיניו, ואף להבהיר להם את השלכות מעשיהם. ״ויאמר שמואל, את כל דברי יהוה, אל העם, השאלים מאתו מלך.״ שמואל מסר לעם את דברי ה׳, והבהיר להם בפרוטרוט את מהות העול הכבד שהמלך ישים עליהם, והשעבוד שיהיו נתונים תחתיו. הוא דיבר על ההבדל החד שבין שעבוד למלך בשר ודם לבין מצבם הנוכחי, שבו הם נהנו משגשוג ומחופש יחסי. המלך שהם ישימו עליהם יבקש לחקות את ההדר והפאר של חצרות המלכים האחרים. כדי לממש זאת, הוא ירדה בבני העם, יטיל עליהם מסים וישעבד אותם ואת רכושם. הוא יגייס לשירותו את טובי בחוריהם. הללו ישמשו כרכביו, פרשיו, סריסיו ורציו, ויגויסו לחיילות הצבא שלו. הם יידרשו לעבד את אדמותיו, לקצור את יבוליו ולהכין למענו כלי מלחמה וכלי רכב. בנות ישראל ישמשו טבחיות ואופות בבית המלוכה. כדי לקיים את ממלכתו, המלך יגזול מבני העם את מיטב אדמותיהם, שהוענקו להם מיד ה׳. הוא ייקח מהם את עבדיהם ושפחותיהם החרוצים ביותר וכן את צאנם, בקרם וחמוריהם, ״ועשה למלאכתו.״ הוא אף ידרוש מעשר מהכנסותיהם, מפרי עמלם, ומתוצרת אדמתם. ״ואתם, תהיו לו לעבדים.״ הנביא חותם את דבריו במילים: ״וזעקתם, ביום ההוא, מלפני מלככם, אשר בחרתם לכם; ולא יענה יהוה אתכם, ביום ההוא.״ כשהעושק והעול יכבידו ויעיקו על העם, הם לא יוכלו לעשות דבר בנידון, שכן לאחר שכונן בארץ שלטון מלוכני, הם לא יוכלו לבטלו כאוות נפשם.

אך העם סירב לקבל את עצת הנביא. בני ישראל אמרו לשמואל: ״לא, כי אם מלך יהיה עלינו. והיינו גם אנחנו, ככל הגוים; וישפטנו מלכנו ויצא לפנינו, ונלחם את מלחמתנו.״

״והיינו גם אנחנו ככל הגויים.״ בני ישראל לא הבינו כי העובדה שהם שונים מיתר העמים, היא זכות מיוחדת וברכה גדולה. אלוהים הבדיל את בני ישראל מיתר העמים כדי לעשותם עם סגולה. אך הם זלזלו בכבוד הנעלה שנפל בחלקם, והיו להוטים ללכת בדרכי הגויים. גם בימינו, הכמיהה ללכת בדרכי העולם ולנהוג בהתאם למוסכמות מקננת בלבם של אנשים המתיימרים להיות חסידי האל. כאשר הם מפנים עורף לאלוהים, הם נעשים שאפתנים יותר ויותר, ונחושים להשיג לעצמם את הרווח החומרי והכבוד שהעולם מציע להם. משיחיים רבים מתאמצים לחקות את דרכיהם ומנהגיהם של אנשים העובדים את אלוהי העולם הזה. רבים טוענים כי באמצעות התחברות עם אנשים גשמיים המסורים לעולם הזה, וחיקוי מנהגיהם, יעלה בידם להשפיע רבות על אותם כופרים. אך אנשים הנוהגים כך מתנתקים ממקור הגבורה האלוהי, שממנו הם שואבים את כוחם. באמצעות קשרי ידידות עם אנשי העולם הזה, הם הופכים לאויבי האל. כדי לזכות בכבוד ארצי, הם מוותרים על הכבוד הנשגב שאלוהים חפץ להנחיל להם, וזאת כדי שהם יפליגו בשבחיו ויספרו על תהילותיו של האל, אשר הוציא אותנו מחושך אל אורו הנפלא. (פטר״א ב׳ 9).

בצער רב הקשיב שמואל לדברי העם; אך ה׳ הורה לו: ״שמע בקולם, והמלכת להם מלך.״ שמואל מילא את חובתו. הוא הציג לפני העם נאמנה את מסר האזהרה האלוהי, אך זה נדחה בידיהם. בלב כבד שילח שמואל את בני ישראל לבתיהם, והוא עצמו נערך לקראת השינוי הגדול העתיד להתחולל בשלטון.

חייו הטהורים של שמואל ומסירותו המופלגת לאלוהים היוו תוכחה מתמדת הן לכוהנים ולזקני ישראל שרק טובת עצמם עמדה לנגד עיניהם, והן לעדת ישראל היהירה והחומרנית. על אף ששמואל לא ביקש כבוד לעצמו ולא התרברב על פועלו, מאמציו זכו להוקרת השמיים. הוא זכה לכבוד ממושיע העולם, אשר תחת הדרכתו הנהיג את האומה. אך בני ישראל עייפו מחסידותו ומאדיקותו של שמואל; הם בזו למרותו המתונה, מאסו בו והעדיפו על פניו מלך שישלוט בהם ביד חזקה.

דמותו של המשיח היא זו שהשתקפה באופיו הנאצל של שמואל. חייו הטהורים והחפים מחטא של המושיע עוררו את זעמו של השטן. חייו של המשיח הם האור שהאיר את העולם, וחשף את השחיתות החבויה בסתר לבם של בני האדם. קדושתו של המשיח היא זו שעוררה את רגשותיהם העזים ביותר של חסידי האל הצבועים, אשר התיימרו להיות יראי אלוהים, וגרמה להם לצאת נגדו. המשיח היה משולל עושר וכבוד בעולם הזה, אך מעשי צדקתו והנסים שחולל העידו כי גבורתו הייתה גדולה מכוחו של כל מלך בשר ודם אחר. עם ישראל ייחל למשיח שיבוא וישבור מעליו את עולו של הכובש, אך בעת ובעונה אחת התענג על אותם החטאים שהצמידו את העול הזה לצווארו. אילו התעלם המשיח מחטאי העם ושיבח אותם על צדיקותם, הם היו מקבלים אותו בשמחה כמלכם; אך הם סירבו לקבל את תוכחותיו הנוקבות על פשעיהם. הם רחשו בוז לאופיו כליל השלמות והחן, ששפע נדיבות, אהבה, חסד, טהרה וקדושה, ושלא היה בו שמץ של שנאה, זולת כלפי החטא. תופעה זו חוזרת על עצמה בכל דור ודור. האור הזורח מהשמיים מרשיע את האנשים שמסרבים להתהלך בו. המופת של חסידים השונאים את החטא משמש להם תוכחה, אך אותם צבועים הופכים לעושי דברו של השטן ורודפים את חסידיו של האל. ״ואמנם כל הרוצים לחיות חיי חסידות במשיח ישוע, ירדפו.״ (השנייה אל טימותיאוס ג׳ 12).

על אף שכינונו של שלטון מלוכני בישראל נובא מראש, אלוהים שמר לעצמו את הזכות לבחור את המלך. לפי שעה בני ישראל כיבדו את סמכות האל בכך שהפקידו את בחירת המלך בלעדית בידיו. ואלוהים בחר בשאול, בנו של קיש, בן שבט בנימין.

מעלותיו של המלך נועדו להשביע את רצון העם ואת גאוות לבו, שעוררה את תשוקתו למלך. הכתוב מעיד על שאול שהיה, ״בחור וטוב, ואין איש מבני ישראל, טוב ממנו.״ (שמואל א׳, ט׳ 2). דומה ששאול נולד למלוכה - באביב ימיו ניחן בהופעה אצילית ומכובדת והיה נאה וגבה קומה. אך על אף מראהו המצודד וקסמו האישי, היה משולל מידות רוחניות נעלות יותר, הנחוצות לרכישת חוכמה אמיתית. בילדותו, לא למד לשלוט על תשוקותיו וגחמותיו הפזיזות; מעולם לא הסתמך על אלוהים וחסדו.

שאול היה בנו של אדם אמיד ורב השפעה, אך כנהוג בימי קדם, עבד עם אביו בעבודות המשק הצנועות. כאשר אחדות מאתונות אביו תעו בהרים והלכו לאיבוד, שאול נשלח עם אחד המשרתים כדי לחפשן. לאחר שלושה ימי חיפוש שעלו בתוהו הגיעו השניים לאזור רמה, מקום מגוריו של שמואל. המשרת הציע לשאול להיוועץ בנביא בנוגע לאתונות שאבדו. הוא אמר לו: ״הנה נמצא בידי רבע שקל כסף ; ונתתי לאיש האלוהים, והגיד לנו את דרכנו.״ זה היה הנוהג באותם ימים: כשאדם פנה לאדם בכיר ממנו, הוא העניק לו מנחה או תשורה קטנה כמחווה של כבוד.

כשהתקרבו שאול ונערו לעיר הם ראו נערות אחדות שיצאו לשאוב מים, ושאלו אותן למקום הימצאו של הנביא. הנערות אמרו שהנביא כבר הגיע לעיר לרגל טקס דתי שייערך היום, וכי לאחר העלאת הקורבנות ״בבמה,״ ישתתפו הקרואים בסעודת הזבח.

בהקשר זה ראוי לציין שבימים שבהם אלוהים קרא לשמואל בראשונה, עבודות הקודש במשכן בוזו וחוללו. ככתוב, ״כי ניאצו האנשים את מנחת ה׳.״ (שמ״א ב׳ 17). ואילו עכשיו רווחה עבודת האלוהים בכל הארץ, והעם הביע עניין רב בטקסי הקודש. משום שלעת עתה לא נערכו עבודות הקודש במשכן, הוקרבו הקורבנות במקום אחר. ערי הלוויים והכוהנים, שבהן התאסף העם כדי ללמוד מפיהם, שימשו למטרה זו. לרוב נבחרו המקומות הגבוהים ביותר בערים לשם עריכת הזבח, ולפיכך הם נקראו ״במות.״

בשערי העיר פגש שאול את שמואל הנביא בכבודו ובעצמו. אלוהים גילה מראש לשמואל כי בעת ההיא ישלח אליו את המלך הנבחר של ישראל. עתה, כששמואל ושאול ניצבו פנים אל פנים, אמר ה׳ לשמואל: ״והנה האיש אשר אמרתי אליך, זה יעצר בעמי.״

לשאלתו של שאול: ״הגידה נא לי, אי זה בית הראה?״ השיב שמואל: ״אנכי הראה.״ לאחר שהנביא הבטיח לשאול כי האתונות האובדות נמצאו, דחק בו להישאר ולהשתתף בסעודת הזבח, ובאותה נשימה העניק לו הצצה לגורל הנשגב הצפוי לו. הוא אמר: ״ולמי, כל חמדת ישראל? הלוא לך, ולכל בית אביך.״ לבו של הצעיר נרעד לשמע דברי הנביא. הוא לא יכול היה שלא לקלוט שמץ מחשיבותן של המילים, שכן ידע כי התשוקה למלך עמדה בראש מעייניה של האומה. אך במחאה ענווה אמר לנביא: ״הלוא בן ימיני אנוכי מקטני שבטי ישראל, ומשפחתי הצערה, מכל משפחות שבטי בנימן; ולמה דברת אלי, כדבר הזה?״

שמואל הנחה את שאול אל המקום שבו נאספו נכבדי העיר. על פי הנחיית שמואל, זכה שאול לשבת בראש הקרואים ולקבל את המנה המובחרת ביותר. בתום סעודת הזבח הזמין שמואל את שאול ונערו להתארח בביתו. הוא שוחח עם שאול על גג ביתו, והסביר לו את העקרונות הנשגבים שעליהם כוננה מנהיגות ישראל, וזאת כדי להכין אותו במידת מה למשרה הרמה שיועדה לו.

בבוקר, כששאול יצא לדרכו, הנביא ליווה אותו. לאחר שיצאו מהעיר, ביקש שמואל משאול להורות לנערו להתקדם. לאחר שהנער המשיך בדרכו, הפציר שמואל בשאול לעמוד ולהקשיב למסר מאת ה׳. ״ויקח שמואל את פך השמן, ויצק על ראשו, וישקהו; ויאמר: ׳הלוא כי משחך יהוה על נחלתו, לנגיד.׳״ כהוכחה לכך שהמשיחה נעשתה בסמכות אלוהית, ניבא שמואל על אירועים שיתרחשו במהלך מסעו של שאול הביתה. הוא אף הבטיח לו כי רוח אלוהים תכשיר אותו להגשמת ייעודו. הוא אמר: ״וצלחה עליך רוח יהוה, והתנבית עמם;׳ ונהפכת, לאיש אחר. והיה, כי תבאינה (תבאנה) האתות האלה לך: עשה לך אשר תמצא ידך, כי האלוהים עמך.״

שאול הלך לדרכו, ואכן, כל הדברים שהנביא ניבא עליהם התגשמו. ליד גבול בנימין נודע לשאול כי האתונות האובדות נמצאו. כשהגיע לתבור, פגש שלושה אנשים שעלו לבית אל כדי להשתחוות לה׳. אחד מהם נשא שלושה גדיים, השני, שלושה כיכרות לחם והשלישי - נבל יין; כל הפריטים הללו נועדו לסעודת הקורבן. לאחר ששאלו לשלומו, העניקו לשאול שתיים משלושת ככרות הלחם שנשאו עימם. בגבעה, עירו של שאול, שבה באותה השעה חבורת נביאים מ״הבמה״. הם שרו שירי הלל לה׳ מלווים בנגינת תוף, חליל וכינור. כששאול פגש בהם, צלחה גם עליו רוח אלוהים והוא התנבא איתם. הוא דיבר בשטף, בהשראה ובחוכמה, והצטרף אליהם ברצון לעבודת ה׳. לפיכך, מכריו שאלו את עצמם בתמיהה: ״מה זה היה לבן קיש? הגם שאול בנביאים?״

כששאול הצטרף אל הנביאים והשתחווה לה׳ בחברתם, חוללה רוח הקודש שינוי כביר באישיותו. אור הקדושה והטהרה של אלוהים זרח עליו והאיר את אפלת לבו. הוא ראה את עצמו כפי שאלוהים ראה אותו. הוא חזה בזיו הקדושה. הוא נקרא לפתוח במלחמה נגד החטא ונגד השטן, והתחוור לו כי במאבק זה יהיה עליו לקבל את כוחו אך ורק מאלוהים. עכשיו הבין לאשורה את תכנית הגאולה, שלפנים נראתה לו מעורפלת ומפוקפקת. אלוהים אזר אותו באומץ וחנן אותו בחוכמה הראויים למשרתו הרמה. אלוהים גילה לו את מקור הגבורה והחסד, ושפך אור על הבנתו את מצוות ה׳ ואת המחויבויות שלו.

משיחתו של שאול למלך בידי שמואל לא נודעה לעם. בחירתו של ה׳ תתגלה קבל עם ועדה באמצעות הטלת גורלות. לתכלית זו הזמין שמואל את העם להתאסף במצפה. לאחר שנשא תפילה וביקש את הנחיית ה׳, נערך טקס הטלת הגורלות החגיגי. בדממה ציפו המוני העם להכרעה. השבט, המשפחה ובית האב עלו בגורל בזה אחר זה, ולבסוף יצא בגורל שאול בן קיש, הוא המלך הנבחר. אך שאול נעדר מהאסיפה. תחושת האחריות הכבדה העיקה על לבו, ולכן הוא התחמק משם בחשאי. לאחר שנמצא, הובא לפני העדה, אשר הביטה בו בגאווה ובשביעות רצון בשל מראהו האצילי והמלכותי, וכן משום שהיה ״גבוה, מכל העם, משכמו, ומעלה.״ אפילו שמואל, שהציג אותו בפני העם, הכריז בהתפעמות: ״הראיתם אשר בחר בו יהוה, כי אין כמהו, בכל העם?״ בתגובה שאג ההמון פה אחד בתרועת שמחה: ״יחי המלך!״

שמואל הציג עתה לפני האומה את ״משפט המלכה.״ כלומר, את החוקים שעליהן תיכון ממשלת המלך ושבאמצעותם ימשול על העם. המלך לא יהיה מושל אבסולוטי, אלא יכפיף את רצונו לרצון האל העליון. נאום זה הועלה על הכתב בספר, שמעתה ואילך קבע את חוקי המלך ואת זכויות העם. על אף שהעם זלזל באזהרתו של הנביא הנאמן, הוא המשיך לעשות כמיטב יכולתו כדי לגונן עליהם.

בשעה שרוב העם ניאות לקבל את שאול כמלכם, לא מעט אנשים התנגדו לכך. בחירתו של המלך מבנימין, השבט הקטן ביותר בישראל, תוך התעלמות מוחלטת מיהודה ואפרים, שני השבטים הגדולים והחזקים ביותר, נתפסה כעלבון שהם לא יכלו לשאתו. הם סרבו להישבע אמונים לשאול או להביא מנחה להכתרתו. האנשים שדרשו בתוקף להמליך עליהם מלך היו אלה שסירבו לקבל בהכרת טובה את בחיר האלוהים. כל סיעה הציגה מטעמה מועמד מתאים למלוכה; אחדים ממנהיגי העם חפצו בכבוד הזה לעצמם. קנאה עזה יקדה בליבותיהם של רבים. המאמצים הרבים שנעשו מתוך קנאה ושאפתנות הסתיימו באכזבה ומורת רוח.

לאור המחלוקת שהתעוררה בעם, שאול לא ראה בעצמו מועמד ראוי למלוכה. לאחר שהניח לשמואל להנהיג את העם כבעבר, שב אל ביתו בגבעה, מלווה באנשים שהאמינו כי הוא בחיר האל, והיו נחושים בדעתם לתמוך בו. אולם חרף תמיכתם, שאול לא עשה שום ניסיון לממש את זכותו ולעלות בכוח על כס המלכות. בביתו שבגבעות ארץ בנימין הוא העסיק את עצמו בעבודותיו כחקלאי ורועה, והפקיד את כינון מלכותו בידי אלוהים.

זמן מה לאחר הכתרתו של שאול, העמונים, בראשות מלכם נחש, פלשו לאדמות שבטי ישראל שישבו בעבר הירדן המזרחי, וצרו על העיר יבש גלעד. תושבי העיר שביקשו לכרות עם נחש ברית שתקנה להם שלום וביטחון, הציעו להשתעבד לו. אך המלך האכזר התנה את כניעת תושבי העיר בנקירת עינו הימנית של כל גבר מתושבי העיר. מום זה שיטיל בהם ישמש עדות נצחית לכוחו.

תושבי העיר הנצורה ביקשו ארכה של שבעה ימים. נחש ניאות לבקשתם מתוך ידיעה ברורה שלא תימצא להם עזרה, ולפיכך תיאר לעצמו שהניצחון שינחל יהיה מזהיר אף יותר. שליחים הובהלו מיד מגלעד יבש כדי לבקש עזרה משבטי ישראל שישבו בעבר הירדן המערבי. כשהבשורות הרעות הגיעו לגבעה, הן עוררו פחד רב בקרב העם. שאול שזה עתה שב עם הבקר מליל עבודה בשדה, שמע את זעקות השבר שהעידו על האסון הגדול שעומד להתחולל. הוא שאל: ״מה לעם כי יבכו?״ כשפרטי הסיפור המחריד והמביש נודעו לו, התעוררו באחת כל תעצומות נפשו. ״ותצלח רוח אלוהים על שאול... וייקח צמד בקר וינתחהו וישלח בכל גבול ישראל ביד המלאכים לאמור: ׳אשר איננו יוצא אחרי שאול ואחרי שמואל, כה יעשה לבקרו.׳״

שלוש מאות ושלושים אלף איש נאספו בבזק, ושאול בראשם. שליחים מטעמו יצאו מיד אל העיר הנצורה ובפיהם הבטחה, שמחר, בדיוק ביום שבו תושבי העיר אמורים להיכנע בפני העמונים, תבוא להם ישועה. בצעדה לילית מזורזת הנהיג שאול את צבאו אל הירדן, והגיע ״באשמורת הבוקר״ אל מחנה האויב ביבש גלעד. בדומה לגדעון שחילק את צבאו לשלושה גדודים, תקף שאול במתקפת פתע את מחנה העמונים, שחשו שאננים ומוגנים מכל סכנה. אחוזי אימה ניסו להימלט, אך רבים מהם נהרגו. ״ויהי הנשארים ויפצו, ולא נשארו בם שנים יחד.״

הזריזות, האומץ והגבורה שהפגין שאול, והנהגתו המזהירה את הצבא הגדול, היו תכונות שבני ישראל ייחלו למצוא במנהיג, וזאת כדי שיעלה בידם להילחם בעמים אחרים. עתה ששו לקבל את שאול כמלכם, אך ייחסו את תהילת הניצחון שנחל לכוחו שלו, ושכחו כי ללא ברכת ה׳ היו כל מאמציהם עולים בתוהו. בהתלהבות ובלהט הציעו להוציא להורג את האנשים שהתנגדו מלכתחילה להנהגת שאול, אך המלך החדש התערב ואמר נחרצות: ״לא יומת איש ביום הזה: כי היום עשה יהוה תשועה, בישראל.״ בכך הוכיח שאול את השינוי הגדול שהתחולל בו. במקום לקחת לעצמו את התהילה והכבוד, נתן אותם לאלוהים. במקום לשאוף לנקום במתנגדיו, הפגין גדלות לב ורוח של חמלה ומחילה. ללא ספק זו הייתה העדות לחסדו של האל ששכן בלבו.

שמואל הציע עתה שהעם יתאסף בגילגל כדי לחדש את המלוכה, ולהכריז קבל עם ועדה כי שאול הוא מלך ישראל. וכך קרה, ״ ויזבחו שם זבחים שלמים, לפני יהוה; וישמח שם שאול וכל אנשי ישראל, עד מאד.״

גילגל הייתה המקום הראשון שבו חנו בני ישראל בהגיעם לארץ המובטחת. כאן הקים יהושע, במצוות ה׳, מצבה משניים עשר אבנים כדי להנציח את חציית הירדן הניסית. כאן חודש טקס המילה. כאן חגג העם את הפסח הראשון לאחר החטא בקודש והמסע הממושך במדבר. כאן חדל המן לרדת מהשמיים. כאן גילה את עצמו שר צבאות ה׳ בתור מצביא צבאות ישראל. מכאן יצאו צבאות ישראל כדי לכבוש את יריחו ואת העי. כאן נשא עכן בעונשו הכבד. כאן נחתמה הברית עם הגבעונים, אשר שמשו כלי שרת ביד ה׳ כדי להעניש את ישראל ששכחה להיוועץ בה׳. במקום זה, ששמו נקשר לאירועים מרגשים רבים כל כך, ניצבו עתה שמואל ושאול; כשתרועות השמחה על המלכתו המחודשת של המלך גוועו, נשא הנביא הקשיש את נאומו האחרון כמנהיג האומה.

״הנה שמעתי בקולכם,״ הכריז, ״לכל אשר אמרתם לי, ואמליך עליכם מלך... ואני זקנתי... ואני התהלכתי לפניכם מנעורי עד היום הזה. הנני, ענו בי נגד ה׳ ונגד משיחו: את שור מי לקחתי, וחמור מי לקחתי? ואת מי עשקתי? את מי רצותי? ומיד מי לקחתי כופר ואעלים עיני בו? ואשיב לכם.״

פה אחד השיב העם: ״לא עשקתנו ולא רצותנו, ולא לקחת מיד איש מאומה.״ שמואל לא ביקש אך ורק להוכיח את ניקיון כפיו. בעבר הוא כונן את עקרונות המלכות, ועתה חפץ לתת משנה תוקף לדבריו באמצעות דוגמה אישית. משחר ילדותו עסק בשירות ה׳, וכל חייו עמדה מטרה אחת לנגד עיניו - לרומם את האל ולהטיב עם ישראל.

אך לפני שישראל תזכה בשגשוג, עליה לשוב בתשובה לפני ה׳. בשל חטאם איבדו בני ישראל את אמונתם באלוהים. הם חדלו להאמין כי בכוחו ובחוכמתו של ה׳ להנהיג את האומה. הם איבדו את האמון ביכולתו להגן עליהם. לפני שימצאו שלום אמיתי, עליהם להכיר בחטא שבו אשמו ולהתוודות עליו. לטענתם, תכלית המלכת המלך הייתה: ״ושפטנו מלכנו, ויצא לפנינו ונלחם את מלחמותינו.״ שמואל גולל עתה בפני העם את תולדות האומה, החל מהיום שבו אלוהים הוציא את בני ישראל מעבדות לחירות. ה׳, מלך המלכים, הלך לפניהם ונלחם את מלחמותיהם. לעיתים קרובות, בשל חטאיהם, הם נפלו ביד אויביהם, אך ברגע ששבו מדרכם הרעה שלח להם אלוהים מושיע. ה׳ שלח את גדעון ואת ברק, ״ואת יפתח ואת שמואל, ויצל אתכם מיד אויביכם מסביב, ותשבו לבטח.״ אך לנוכח סכנה הם הכריזו: ״מלך ימלוך עלינו!״ בשעה שלפי דברי הנביא, ה׳ הוא זה שמלך עליהם.

״גם עתה התיצבו וראו, את הדבר הגדול הזה, אשר יהוה, עשה לעיניכם. והלוא קציר חטים, והיום אקרא אל יהוה, ויתן קלות ומטר; ודעו וראו, כי רעתכם רבה אשר עשיתם בעיני יהוה, לשאול לכם, מלך. ויקרא שמואל אהל יהוה, ויתן יהוה קלת ומטר ביום ההוא.״ כידוע, תקופת הקציר שחלה בחודשים סיוון ותמוז, אינה עונת הגשמים בארץ. לכן, שום עננה לא חלפה בשמיים ומזג האוויר היה בהיר ונוח. הסערה שהתחוללה לפתע מילאה את לב העם בפחד וביראה מה׳. בהשפלה הם התוודו עתה על החטא שבעטיו בא אות חרון אפו של ה׳ עליהם: ״ויאמרו כל העם אל שמואל: ׳התפלל בעד עבדיך אהל יהוה אלוהיך, ואל נמות: כי יספנו על כל חטאתינו רעה, לשאל לנו מלך.׳״

שמואל לא נטש את העם שהיה שרוי בייאוש, שכן ידע שאם יעשה זאת, הם יחדלו לחתור לחיים טובים יותר. השטן יגרום להם לראות בה׳ אל קשה לב, מחמיר ולא סלחן, ולפיכך הם ייחשפו לפיתויים רבים. אבל אלוהים הוא אל רחום וחנון, והוא תמיד חפץ להטות את חסדו על עמו, כאשר עמו מציית לו. ״אל תיראו,״ מסר שמואל לעם את דברי אלוהים, והמשיך: ״אתם עשיתם את כל הרעה הזאת, אך אל תסורו מאחרי ה׳, ועבדתם את ה׳ בכל לבבכם. ולא תסורו, כי אחרי התוהו, אשר לא יועילו ולא יצילו כי תוהו המה. כי לא ייטוש ה׳ את עמו.״ שמואל הבליג על עלבונו ולא אמר דבר על הפגיעה שפגעו בו; הוא לא הוכיח את בני ישראל על כפיות הטובה שלהם כלפיו, אחרי ששירת אותם במסירות ובנאמנות כל חייו. הוא הבטיח להם כי תמיד יתעניין בגורלם ויעתיר לה׳ בעבורם: ״גם אנכי, חלילה לי מחטא ליהוה מחדל, להתפלל בעדכם; והוריתי אתכם, בדרך הטובה והישרה. אך יראו את יהוה, ועבדתם אתו באמת בכל לבבכם: כי ראו, את אשר הגדל עמכם. ואם הרע, תרעו, גם אתם גם מלככם, תספו.״

יומרנותו של שאול

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ יג׳; יד׳

בתום הכינוס בגילגל פירק שאול את הצבא שהוזעק למלחמה נגד עמון, והשאיר אלפיים איש במכמש תחת פיקודו ואלף איש בגבעת בנימין בפיקודו של בנו יהונתן. בכך עשה טעות חמורה. היה עליו לקחת בחשבון את העובדה שהצבא היה עדיין חדור תקווה ואומץ בשל הניצחון שנחל. לפיכך, אילו היה יוצא מיד למלחמה ביתר אויביה של ישראל, היה עשוי להשיג ניצחון מוחץ לטובת האומה ולשחררה ממשעבדיה..

בינתיים, הפלישתים, שכניה שוחרי הקרבות של ישראל, המשיכו בפלישותיהם לארץ. גם לאחר תבוסתם באבן העזר עדיין החזיקו במספר מעוזים בשטחי ישראל. עתה הם חדרו ללב הארץ. לצבא הפלישתי המחומש והמצויד היטב היה יתרון גדול על צבא ישראל. במהלך תקופת הכיבוש והדיכוי הממושכת, הפלישתים ניסו להעצים את כוחם בכך שאסרו על בני ישראל לעסוק בחרושת המתכת, מחשש שיכינו לעצמם כלי נשק. לאחר שכונן הסדר שלום, העברים הגיעו למוצבי הפלישתים כדי לתקן או לחדד את כלי העבודה שלהם. בני ישראל שחשו אומללים ומדוכאים בשל הכיבוש הממושך, לא טרחו להכין לעצמם כלי מלחמה. הם השתמשו אך ורק בקלעים ובחצים, שאותם השיגו בנקל; איש זולת שאול ובנו לא החזיק ברשותו חנית או חרב.

רק בשנת מלכותו השנייה של שאול נערך ניסיון להכניע את הפלישתים. את המכה הראשונה הנחית יהונתן, בנו של המלך, שתקף והביס את מוצב הפלישתים בגבע. הפלישתים, שזעמו בשל מפלתם, התכוננו לצאת למתקפת בזק על ישראל. שאול הכריז על כוננות בכל הארץ ועל גיוסם של כל הלוחמים, כולל אלה משבטי עבר הירדן. הצבא הוזעק לגילגל. כל העם נענה לקריאתו של שאול.

הפלישתים נערכו בכוח עצום במכמש, ״שלשים אלף רכב וששת אלפים פרשים, ועם, כחול אשר על שפת הים לרב.״ כשהבשורות הרעות הגיעו לשאול ולצבאו בגילגל, הן החרידו את הלוחמים שחששו מעימות עם הצבא העצום והחזק. משום שלא היו ערוכים לעימות צבאי בקנה מידה כזה, הם פחדו אפילו ממפגש עם האויב. לפיכך, חלקם חצו את הירדן והסתתרו במערות ובין נקיקי הסלעים הרבים שבאזור. כששעת העימות הלכה וקרבה, גדל מספר העריקים במהירות, ולבם של הלוחמים שלא עזבו את שורותיהם נמלא פחד ותחושה מבשרת רע.

כששאול נמשח לראשונה למלך, שמואל נתן לו הנחיות ברורות בנוגע לפרק הזמן המסוים הזה: ״וירדת לפני, הגלגל, והנה אנוכי ירד אליך, להעלות עלות לזבח זבחי שלמים; שבעת ימים תוחל, עד בואי אליך, והודעתי לך, את אשר תעשה.״ (שמואל א׳, י׳ 8).

שאול המתין לשמואל יום אחרי יום, אך במהלך כל הימים הללו לא עשה שום ניסיון לעודד את הלוחמים או להפיח בלבם אמונה וביטחון באלוהים. בטרם הסתיים מועד הימים שבו נדרש לחכות לנביא, איבד שאול את סבלנותו בשל התמהמהותו של שמואל. עתה, נוכח הנסיבות הקשות, הרים ידיים. במקום לשקוד על הכנת העם לקראת הטקס שיבצע שמואל, הוא היה טרוד במחשבות של חוסר אמונה והתמקד בתחושות מבשרות רע.

כאן יש לציין כי פנייה אל ה׳ באמצעות העלאת קורבן נחשבה כמלאכה חשובה, רצינית וקדושה מאוד; אלוהים דרש מבני עמו לערוך חשבון נפש ולהתחרט על חטאיהם, וזאת כדי שהקורבן יתקבל ברצון על ידיו, וברכתו תנוח על המבצע המלחמתי עד לניצחון ישראל. אך שאול הפך חסר מנוחה ולא המתין לשמואל כדי להעלות קורבנות. ואילו העם, במקום לבטוח בעזרת אלוהים, נשא את עיניו אל המלך שבו בחר וחיכה להנחייתו.

אך אלוהים ריחם על בני עמו, ולא נתן להם ליפול קורבן לאסונות שהיו באים עליהם משום שבטחו אך ורק בכוחו של מצביאם. הוא הביא את בני ישראל למצבים קשים, וזאת כדי שיבינו את האיוולת הטמונה בהסתמכות על מלך בשר ודם, וכדי שיפנו אליו בתור מושיעם היחיד.

שעת הניסיון של שאול הלכה וקרבה. יהיה עליו להוכיח אם הוא בוטח בה׳ ומוכן להמתין בסבלנות למוצא פיו. אילו יעשה זאת, יוכיח כי הוא האדם המתאים להנהיג את עמו, וכי ה׳ יכול לבטוח בו במצבים קשים. אך אם יפסח על שתי הסעיפים, יוכיח כי אינו ראוי למחויבות הקדושה שהוטלה עליו. האם מלך ישראל הנבחר אכן יציית למלך מלכי המלכים? האם יפנה את תשומת לבם של חייליו מוגי הלב אל אלוהים, מקור הגבורה והישועה הנצחיים?

בחוסר סבלנות הולך וגובר המתין שאול לביאת שמואל. הוא ייחס את המבוכה והייאוש שאחזו בחייליו ואת עריקת הלוחמים משורותיהם, להיעדרותו של הנביא. כשהגיע המועד, איש האלוהים לא הגיע מיד. יד ההשגחה עיכבה את משרתו של האל. אך שאול לא הצליח עוד למשול ברוחו הפזיזה וחסרת המנוחה. כשהרגיש כי הגיעה השעה לעשות מעשה כדי לשכך את פחדי אנשיו, החליט לזמן את העם לטקס דתי, ולבקש את עזרת ה׳ באמצעות העלאת קורבנות. אלוהים ציווה שרק אנשים שהוקודשו לעבודת הקודש יקריבו קורבנות לפניו. אך שאול הורה לעם: ״הגשו אלי, העלה והשלמים!״ חמוש בכלי נשקו ולבוש מדים ניגש שאול אל המזבח והעלה את הקורבנות לפני הי.

״ויהי, ככלתו להעלות העלה, והנה שמואל, בא; ויצא שאול לקראתו, לברכו.״ שמואל הבחין מיד ששאול הפר את הוראותיו המפורשות. אלוהים הבטיח באמצעות נביאו להדריך את ישראל בשעת משבר זו. אילו קיים שאול את התנאים שנלוו להבטחת ה׳, אלוהים היה מחולל נס כביר בעבור ישראל. הוא היה מושיע אותה מיד אויביה בעזרת קומץ הלוחמים שנותרו נאמנים למלך. אך שאול היה מרוצה כל כך מעצמו ומפועלו, עד שיצא לקדם בברכה את פני הנביא, בציפייה לשמוע ממנו דברי שבח ולא תוכחות על מעשהו.

ארשת פניו של שמואל הפיקה חרדה ואי שקט רב; לאחר ששאל את שאול, ״מה עשית?״ העלה שאול שלל תירוצים כדי להצדיק את הצעד היומרני שעשה: ״כי ראיתי כי נפץ העם מעלי, ואתה לא באת למועד הימים, ופלשתים, נאספים מכמש. ואמר, עתה ירדו פלשתים אלי הגלגל, ופני יהוה, לא חליתי; ואתאפק, ואעלה העלה.״

״ויאמר שמואל אל שאול: ׳נסכלת, לא שמרת, את מצות יהוה אלוהיך אשר צוך, כי עתה הכין יהוה את ממלכתך אל ישראל, עד עולם. ועתה, ממלכתך לא תקום: בקש יהוה לו איש כלבבו, ויצוהו יהוה לנגיד על עמו, כי לא שמרת, את אשר צוך יהוה.׳ הקם שמואל, ויעל מן הגלגל, גבעת בנימן.״

לפני ישראל עמדו עתה שתי ברירות: לחדול להיות עמו של ה׳, או לשמור על העיקרון שעליו כוננה המלכות, ולהישאר כפופים לכוח עליון. אילו ישראל תהיה שייכת אך ורק לה׳, אילו יכפיפו בני ישראל את רצונותיהם ומאווייהם לרצון האלוהים, אלוהים ימשיך להנהיג את האומה. כל עוד המלך והעם ייכנעו לאלוהים, ה׳ ישמש לישראל עזר ומגן.

אך מלכות שאינה מכירה בריבונותו של אלוהים, לא תצליח לשגשג בישראל.

לו הפגין שאול כבוד למצוות ה׳ בשעת ניסיון זו, אלוהים היה משתמש בו כדי להגשים את רצונו. אך כישלונו של שאול הוכיח כי לא היה ראוי לעמוד בראש עמו כנציג האלוהים. אם שאול ימשיך למשול, הוא יוליך את ישראל בדרך הרעה. הוא ישליט את רצונו על האומה, ולא את רצון האל. אילו דבק שאול בה׳, אלוהים היה מכונן את מלכותו לנצח; אך מכיוון שכשל, עתיד ה׳ להגשים את מטרותיו באמצעות אדם אחר. הנהגת ישראל תופקד בידי אדם שינהיג את האומה בהתאם לרצון השמיים.

איננו יודעים איזו תועלת תצמח לנו מהניסיונות שבאים עלינו מיד ה׳. אבל אין שום ביטחון זולת בציות מוחלט לדבר ה׳. כל הבטחותיו של האל הותנו בכך שנפעל באמונה ובציות. אי ציות למצוות ה׳ יביא לכך ששפע הברכות שאוזכרו בכתבי הקודש יישללו מאתנו. אל לנו להיכנע לדחפים או להסתמך על שיפוטם של בני אדם; עלינו לחפש אחר רצון האלוהים שנגלה לאנושות, ולחיות בהתאם למצוותיו המפורשות, יהיו אשר יהיו הנסיבות שניקלע אליהן. אלוהים ידאג לתוצאות מעשינו; אם נדבק בשעות קשות בדבר ה׳, נצליח להוכיח לפני בני האדם והמלאכים שאלוהים יכול לבטוח בנו כי נבצע את רצונו, נכבד את שמו ונברך את חסידיו.

חינו של שאול סר מעיני ה׳, ואף על פי כן, לא היה מוכן להשפיל את עצמו ולחזור בתשובה. כיוון שלקה בחסר מבחינה רוחנית, ביקש להשלים את החסר באמצעות להיטותו לטקסים דתיים. הוא היה מודע לכך שישראל הובסה בקרב כשארון ה׳ הובל למחנה בידי חופני ופנחס; אך על אף שידע זאת, היה נחוש בדעתו לשלוח שליחים שיביאו אליו את ארון הקודש ואת הכוהן הממונה עליו. הוא קיווה שאם יצליח להפיח תחושת ביטחון בלב העם בעזרת ארון ה׳, יעלה בידו לאסוף ולארגן מחדש את הצבא שנפוץ לכל עבר, ולהילחם בפלישתים. הוא יוותר על נוכחותו ותמיכתו של שמואל, ובכך ישחרר את עצמו מהביקורת הנוקבת ומתוכחותיו של הנביא.

רוח הקודש ניתנה לשאול כדי להאיר את שכלו ולרכך את לבו. הוא זכה להדרכה צמודה ולתוכחה מפיו של נביא ה׳. אולם, הוא התמיד בעקשנותו חסרת ההיגיון ולא חדל להשחית את דרכו.

קורות חייו של המלך הראשון של ישראל מהווים דוגמה מצערת לכוחם של הרגלים רעים שניטעו בילדות. משחר ילדותו, שאול לא אהב את אלוהים ולא ירא מפניו. מילדותו לא למד לשלוט בקוצר רוחו, ולפיכך היה תמיד מוכן ומזומן למרוד בסמכות האל. אנשים שלמדו בילדותם להתייחס בכבוד וביראה לרצון ה׳, וביצעו בבגרותם את מחויבויותיהם בנאמנות ובמסירות, יהיו מוכנים לשירות נעלה יותר בעולם הבא. אך אנשים אשר השחיתו במשך שנים את תעצומות הנפש שה׳ העניק להם, ולפתע החליטו להשתנות, יגלו שהכוחות הללו דעכו ואינם לשירותם עוד.

מאמציו של שאול לגרום לעם לצאת למלחמה כשלו. לאחר שגילה כי צבאו מנה עתה רק שש מאות איש, עזב את גילגל והתמקם במוצב בגבע, שנכבש לאחרונה מיד הפלישתים. מוצב זה שכן דרומית לעמק או לגיא עמוק ומסולע, שנמצא לא הרחק מירושלים. צפונית לו, במכמש, חנה צבא הפלישתים. פלוגות הצבא הפלישתי יצאו ממכמש לכל קצות הארץ כדי להרוס ולבזוז את העם.

אלוהים סובב את פני הדברים כדי לחולל משבר, וזאת כדי להוכיח את שאול על דרכו הרעה, וללמד את עמו לקח של כניעות ואמונה. שאול חטא בכך שהתיימר להעלות קורבנות לפני ה׳. בשל חטא זה, ה׳ לא ינחיל לו ניצחון על הפלישתים, ובכך ייגרע מכבודו של המלך. יהונתן, בן המלך שהיה איש ירא אלוהים, נבחר ככלי שרת ביד ה׳ כדי להציל את ישראל.

בהשראת רוח הקודש הציע יהונתן לנושא כליו לצאת למתקפת פתע על מחנה האויב. הוא אמר לו: ״לכה ונעברה אל מצב הערלים האלה. אולי יעשה יהוה, לנו: כי אין ליהוה מעצור, להושיע ברב או במעט.״

נושא כליו של יהונתן, שהיה אף הוא איש אמונה, תמך בתכניתו, ושניהם יצאו בחשאי ממחנה ישראל כדי שאיש לא יעכב בעדם. בתפילה כנה ביקשו הנחייה מאלוהי אבותיהם, והחליטו ביניהם על אות מסוים שעל פיו יקבעו כיצד להמשיך במבצע. לאחר שירדו לגיא שהפריד בין שני הצבאות, פילסו בשקט את דרכם בחסות צלו של הסלע הכביר, מוסתרים חלקית בידי רכסים וסוללות עפר. כשהתקרבו אל מוצב הפלישתים, הבחינו בהם אויביהם. הללו העירו בלעג: ״הנה עברים יצאים, מן החרים אשר התחבאו שם.״ ואז הקניטו אותם: ״ עלו אלינו, ונודיעה אתכם, דבר.״ כלומר, הם ילמדו את שני העברים החצופים לקח על כך שהעזו להגיע למחנה. אתגר זה היה האות שאליו ייחלו יהונתן ונושא כליו. הוא הוכיח להם כי ה׳ יצליח את דרכם ויעזור להם במתקפתם.

עתה נעלמו יהונתן ונושא כליו מטווח הראייה של הפלישתים. לאחר שמצאו מעבר סודי צר, העפילו שני הלוחמים לראש הסלע שנראה בלתי נגיש ולא מספיק מוגן. בדרך זו הצליחו לחדור למחנה האויב ולהרוג את הזקיפים המופתעים והמבוהלים, שכמעט ולא גילו התנגדות.

מלאכי השמיים גוננו על יהונתן ונושא כליו ונלחמו לצידם, והפלישתים נפלו חללים לפניהם. הארץ רעדה כאילו חיל פרשים עצום על מרכבותיו הלך והתקרב למחנה הפלישתים. יהונתן זיהה מיד את האותות שהעידו על עזרת השמיים. אפילו הפלישתים הבינו שיד ה׳ סייעה בהצלת ישראל. פחד גדול נפל עליהם, הן בשדה והן במחנה. וכך, בקרב הבהלה והמהומה ששררו בקרבם, הרגו החיילים הפלישתים בטעות איש את רעהו.

במהרה הגיע שאון המלחמה למחנה ישראל. זקיפי המלך דיווחו על מהומה גדולה שהתחוללה במחנה הפלישתים, ועל כך שמספרם הלך וקטן. עם זאת, במחנה העברי לא הייתה כל עדות לכך שחלק מהלוחמים העבריים נטשו את שורותיו. לפיכך, עתה נערך מפקד כדי לגלות מי מחיילי ישראל היכה את הפלישתים. נמצא כי יהונתן ונושא כליו נעדרים מהמחנה. כששאול נוכח כי הפלישתים נהדפו, הוא הוביל את צבאו למרדף אחריהם. חלק מהעברים שערקו בזמנו לשורות הפלישתים, חברו עתה אל אחיהם ונלחמו בפלישתים; רבים מלוחמי ישראל יצאו עתה ממקומות המסתור שלהם והצטרפו למרדף. כשהפלישתים נסו בבלבול ואימה, עורר צבא שאול אנדרלמוסיה רבה בקרב הנמלטים.

שאול, שהיה נחוש בדעתו לנצל את המצב לתועלתו, אסר בפזיזות על חייליו לאכול במשך כל אותו היום. הוא אכף את פקודתו באמצעות הטלת קללה חמורה על העם: ״ארור האיש אשר יאכל לחם עד הערב. ונקמתי מאיבי.״ אומנם, הניצחון על האויב כבר הושג, ללא ידיעתו של שאול או שיתוף הפעולה שלו, אך שאול קיווה להצטיין בכך שישמיד לחלוטין את האויב המובס. הפקודה שהורתה לעם לצום נבעה משאפתנות אישית, והוכיחה את אדישותו של המלך כלפי אנשיו ואת חוסר ההתחשבות שלו בצורכיהם, כשאלה עמדו בדרכו לממש את תשוקתו לרומם את עצמו. כדי לתת תוקף לקללה שהטיל, ביקש שאול מאנשיו להישבע שלא ימרו את פיו. מהלך זה העיד על פזיזות וגסות רוח מצדו. מילות הקללה עצמן מעידות כי שאול היה להוט להשיג את התהילה לעצמו בכך שיתנקם באויביו, ולא מפני שרצה להביא תהילה לאלוהים. הוא לא הכריז כי מטרתו הייתה שיאלוהים ינקם מאויביו׳, אלא ״ונקמתי מאיבי.״

האיסור שהטיל שאול גרם לעם לחטוא בחילול מצוות ה׳. לאחר שנלחמו כל היום,

היו הלוחמים עייפים וחלשים מחמת הצום; ברגע שחלפה שעת איסור האכילה, הם עטו על השלל ואכלו את בשר בעלי החיים על דמם, ובכך חיללו את תורת ה׳ שאסרה אכילת בשר עם הדם.

במהלך יום המלחמה, יהונתן שלא שמע את פקודת המלך, הפר בשוגג את שבועת העם בכך שטעם מעט דבש כשחצה את היער. בערב, כשנודע לשאול כי השבועה הופרה, הוא הכריז כי האדם שהפר את פקודתו יוצא להורג; על אף שיהונתן לא היה אשם בחטא שנעשה בכוונה תחילה, על אף שה׳ הציל אותו בדרך נס ושמר על חייו בקרב, וחרף העובדה שהתשועה באה לישראל באמצעותו, הכריז המלך כי יש להוציא את גזר הדין אל הפועל. אילו היה חס על חיי בנו, היה הדבר מהווה הודאה בחטא שחטא כשהשביע את העם ברוב פזיזותו. הדבר היה רומס את גאוותו ומשפיל אותו. ״כה יעשה אלוהים וכה יוסיף,״ אמר המלך וגזר חד משמעית: ״מות תמות יונתן!״

שאול לא יכול היה לתבוע לזכותו את הכבוד על הניצחון, אך הוא קיווה לזכות בכבוד על שום ששמר על קדושת שבועתו, גם במחיר של הקרבת בנו. בכל מחיר יטביע בלב נתיניו את הרושם על סמכותו המלכותית המוחלטת. בגילגל, זמן קצר לפני כן, העז שאול לשמש ככוהן, בניגוד למצוות ה׳. כששמואל הוכיח אותו על כך, התעקש שאול להצדיק את מעשיו. עתה, כשהופרה פקודתו, על אף שהייתה חסרת היגיון והופרה בשוגג, המלך גזר על בנו למות. אך העם סירב להניח למלך להוציא אל הפועל את גזרתו. הלוחמים הכריזו בהתרסה בפני המלך הזועם: ״היונתן ימות אשר עשה הישועה הגדולה הזאת בישראל? חלילה! חי יהוה אם יפיל משערת ראשו ארצה, כי עם אלוהים עשה היום הזה.״ המלך הגאה לא העז להפר את גזרת העם שניתנה פה אחד, וחייו של יהונתן ניצלו.

שאול לא יכול היה להתעלם מכך שהעם ואלוהים העדיפו את בנו על פניו. התשועה שהביא יהונתן לישראל שימשה תוכחה מרה למלך הנמהר. הייתה לו תחושה מוקדמת מבשרת רע, והוא האמין כי הקללות שהטיל יפלו לבסוף על ראשו. לפיכך, חדל להילחם בפלישתים ושב לביתו במצב רוח ירוד ובחוסר שביעות רצון.

לעיתים קרובות, דווקא האנשים שמוכנים תמיד להצדיק את חטאיהם, הם המחמירים הגדולים ביותר בשפיטת הזולת ובהרשעתם. בדומה לשאול, אנשים רבים מביאים על עצמם את מורת רוחו של ה׳, אך הם בזים לתוכחות ומסרבים לקבל עצות. גם כשהם מרגישים שה׳ עזב אותם, הם מסרבים לראות בעצמם את הגורם לצרה שנקלעו אליה. הם מטפחים רוח גאה ויהירה, בזמן שהם שופטים באכזריות את הזולת או גוערים קשות באנשים טובים ונעלים מהם. טוב יעשו אותם שופטים צדקניים אילו יהגו בדברי המשיח: ״אל תשפטו למען לא תשפטו, כי במשפט אשר אתם שופטים תשפטו ובמדה אשר אתם מודדים ימדד לכם.״

לעיתים קרובות, אנשים שמבקשים לרומם את עצמם מאיישים משרות שבהן ייחשף פרצופם האמיתי. כך אירע במקרה של שאול. הדרך שבה הלך, הוכיחה לעם כי כבודו של המלך וריבונותו היו יקרים ללבו יותר מעשיית צדק, הטיית חסד או הפגנת חמלה. עתה נוכחו בטעות שעשו כאשר מאסו בהנהגה שה׳ שם עליהם. הם החליפו את הנביא הצדיק, שתפילותיו הביאו עליהם את ברכות השמיים, במלך, אשר באנוכיותו, להיטותו ועיוורונו הטיל עליהם קללה.

אלמלא התערבו בני ישראל כדי להציל את יהונתן, היה מושיעם מוצא להורג בפקודת המלך. אין ספק שלאחר אירוע זה, העם קיבל על עצמו את הנהגת המלך בחשש רב. כה מרה הייתה הידיעה שהם, במו ידיהם, המליכו אותו למלך על עצמם!

אלוהים נושא באורך רוח את דרכיהם הנלוזות של בני האדם, ומעניק לכולם הזדמנות להתוודות על חטאיהם ולנטוש אותם. אך גם כשנדמה שאנשים המזלזלים ברצונו ובזים לאזהרותיו נוחלים הצלחה, אין ספק שהוא יחשוף את איוולתם לכשיראה לנכון לעשות זאת.

שאול מודח מכס המלכות

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ טו׳

שאול נכשל במבחן האמונה שעבר בשעת הניסיון הקשה בגילגל, והמיט בכך חרפה על עבודת הקודש; אך הטעויות שעשה לא היו חסרות תקנה. אלוהים יעניק לו הזדמנות נוספת כדי ללמוד את הלקח על אמונה איתנה בדברו וציות למצוותו.

גם לאחר ששמואל הוכיח אותו בגילגל, שאול לא ראה במעשהו חטא כבד. הוא חש כי הנביא שפט אותו שלא בצדק, והתאמץ להצדיק את מעשיו ולנקות את עצמו מן האשמה בתירוצים שונים. מאז נותק כמעט הקשר עם הנביא. שמואל אהב את שאול כאילו היה בנו. שאול, בעל המזג החם, העריך מאוד את הנביא, אך נטר לו טינה בשל תוכחותיו, ולפיכך נמנע ככל האפשר מחברתו.

אך אלוהים שלח את הנביא אל שאול ובפיו מסר נוסף. אם יציית שאול לה׳, הוא יוכיח את נאמנותו, ויראה כי ראוי הוא להנהיג את ישראל. שמואל בא אל המלך ומסר לו את דבר ה׳. כדי להבהיר לו את חשיבות הציות למצוות ה׳, הכריז שמואל כי הוא מדבר בצו אלוהי ובאותה הסמכות שבה משח אותו למלך. הנביא אמר לשאול: ״כה אמר, יהוה צבאות: ׳פקדתי, את אשר עשה עמלק לישראל, אשר שם לו בדרך, בעלתו ממצרים. עתה לך והכיתה את עמלק, והחרמתם את כל אשר לו, ולא תחמל, עליו; והמתה מאיש עד אשה, מעלל ועד יונק, משור ועד שה, מגמל ועד חמור.׳״

העמלקים היו הראשונים שנלחמו בבני ישראל במדבר. בעטיו של חטא זה, וכן בשל המרד שלהם באלוהים ועבודת האלילים המתועבת שלהם, ה׳ חרץ עליהם את משפטו, שנמסר למשה. במצוות ה׳ תועדה אכזריותם של העמלקים כלפי ישראל, וה׳ ציווה על בני ישראל: ״תמחה את זכר עמלק, מתחת השמים; לא תשכח!״ (דברים כ״ה 19). במשך ארבע מאות שנה עוכב ביצוע גזר דינם, אך העמלקים לא נטשו את דרכם הרעה. ה׳ ידע כי אומה רשעה זו תמחה את עמו ואת עבודת האלוהים מעל פני האדמה, אילו רק יעלה בידה. עתה הגיעה שעת פקודתם של העמלקים; על אף שה׳ התמהמהה זמן רב כל כך, עתה יוציא את דינם אל הפועל.

הרשעים מתמידים בחטאיהם בשל אורך רוחו של אלוהים, אך חרף העיכוב, עונשם לא יהיה פחות ודאי או פחות חמור. ״כי כהר פרצים יקום יהוה, כעמק בגבעון ירגז, לעשות מעשהו, זר מעשהו.״ (ישעיהו כ״ח 21.) מבחינתו של אלוהינו רב החסד והרחמים, הטלת עונש הוא מעשה זר ומוזר. ״אמר אליהם חי אני נאם אדוני יהוה, אם אחפץ במות הרשע, כי אם בשוב רשע מדרכו, וחיה.״ (יחזקאל ל״ג 11). ה׳ הוא ״אל רחום וחנון, ארך אפים, ורב חסד ואהבות... נשא עוון ופשע וחטאה.״ אך עם זאת, ״ונקה, לא ינקה״ [את החוטאים]. (שמות ל״ד 6, 7). ה׳ אינו מתענג על נקמה, אך הוא יוציא אל הפועל את משפטו הצודק נגד מחללי תורתו. ה׳ נאלץ לפעול כך כדי לוודא שבני האדם לא ישחיתו לחלוטין את דרכם ויאבדו. כדי להושיע חלק מהאנושות, עליו לסלק את בני האדם שהקשו את לבם בשל החטא. ״אל קנוא ונקם יהוה, נקם יהוה ובעל חמה; נקם יהוה לצריו... ונקה, לא ינקה; יהוה, בסופה ובשערה דרכו, וענן, אבק רגליו.״ (נחום א׳ 3). במעשי נקם נוראים הנובעים מצדיקותו, ינקום ה׳ את חילול תורתו. העובדה שה׳ מאריך את אפו ואינו ממהר להוציא אל הפועל את דינו הצודק, מעידה על גודל החטאים הדורשים את משפטיו ואת חומרת העונש שיטיל על החוטא.

וכך, גם בשעה שה׳ הטיל את עונשו על עמלק, הוא לא שכח את מידת הרחמים. כשגזר שמד על העמלקים, חס על חייהם של הקינים שחיו בקרבם. בני שבט זה, על אף שלא היו נקיים לגמרי מעבודת אלילים, עבדו את אלוהים וקיימו יחסי ידידות עם ישראל. אחד מבני שבט זה היה חובב, חותן משה, שליווה את בני ישראל במדבר והושיט להם עזרה רבה, שכן היה בקי בדרכי המדבר.

מאז תבוסת הפלישתים במכמש, שאול נלחם בעמון, מואב ואדום וכן בעמלקים ובפלישתים; בכל המערכות שאליהן הוביל את צבאו נחל ניצחון אחר ניצחון. כשקיבל את צו ה׳ לצאת נגד עמלק, הכריז מיד על המלחמה. סמכותו כמלך גובתה בסמכותו של הנביא שצידד בו, ולשמע הכרזת המלחמה נאספו אנשי ישראל ונערכו לקרב. המלך לא היה אמור לצאת למבצע צבאי זה במטרה להאדיר את שמו; בני ישראל לא היו אמורים לקבל את הכבוד בשל הניצחון שינחלו; הם גם לא היו אמורים ליהנות מהשלל. הם נדרשו להילחם אך ורק כאקט של ציות לאלוהים, במטרה להוציא אל הפועל את משפטו על עמלק. אלוהים חפץ שכל העמים יראו את האבדון שגזר על אומה רשעה זו, שלא צייתה למרותו ומרדה בריבונותו, וישימו לב לעובדה שהיא הושמדה דווקא בידי העם שבזה לו.

״ויך שאול, את עמלק, מחוילה בואך שור, אשר על פני מצרים. ויתפש את אגג מלך עמלק, וחי; ואת כל העם, החרים לפי חרב. ויחמל שאול והעם על אגג, והעל מיטב והצאן והבקר והמשנים ועל הכרים ועל כל הטוב, ולא אבו, החרימם; וכל המלאכה נמבזה ונמס, אתה החרימו.״

הניצחון על עמלק היה המזהיר ביותר ששאול נחל מעודו, והדבר עורר מחדש את גאוותו, שהייתה אויבו הגדול ביותר. דין ה׳ שגזר שמד מוחלט על אויביו לא בוצע בשלמות. שאול, ששאף להעצים את הכבוד שייפול בחלקו באמצעות הבאת שבוי מבית המלוכה, בהתאם למנהג שרווח בארצות השכנות, חס על חייו של אגג, מלך עמלק האכזר והלוחמני. העם, מצידו, שמר לעצמו את מיטב הצאן והבקר, והצדיק את חטאו בטענה שהללו יועלו כקורבן לפני ה׳. אך למעשה, בני ישראל התכוונו להשתמש בשלל בתור תחליף, כלומר לזבוח את בעלי החיים של עמלק תחת צאנם ובקרם שלהם.

שאול עמד עתה לפני המבחן האחרון שלו. הזלזול שהפגין ברוב חוצפתו כלפי רצון האל, חשף את החלטתו הנחושה למשול כשליט ריבון יחיד, והוכיח כי הוא לא צלח למלוכה בתור נציג האלוהים. וכך, בשעה ששאול וצבאו עשו את דרכם הביתה, שיכורים מניצחון, שרר אבל כבד בביתו של שמואל הנביא. ה׳ הוקיע באוזני הנביא את התנהלותו של שאול במלחמת עמלק, ואמר לו: ״נחמתי, כי המלכתי את שאול למלך, כי שב מאחרי, ואת דברי לא הקים.״ הנביא הצטער צער רב על מעשיו של המלך הסורר. כל הלילה בכה והתפלל וביקש את רחמי ה׳, והתחנן בפניו שישנה את גזר דינו.

אך חרטה מצד אלוהים שונה מחרטה של בן אנוש. ״נצח ישראל, לא ישקר ולא ינחם: כי לא אדם הוא, להנחם.״ כשאדם מתחרט, פירוש הדבר שהוא משנה את דעתו. לעומת זאת, אלוהים לא מתחרט לעולם; הוא רק עשוי לחולל שינוי בנסיבות או בלב האדם כדי שישנה את יחסו כלפיו. והאדם - הוא עשוי לשנות את יחסו לאלוהים בכך שיקבל על עצמו בהכנעה את הנסיבות שיד ההשגחה הביאה עליו לתועלתו, או בכך שיוותר על הזדמנויות העשויות להועיל לו. אבל ה׳ אינו משתנה לעולם, שכן ״הוא הוא - אתמול, היום ולעולמים.״ (אל העברים י״ג 8).

חוסר הציות של שאול שינה את יחסו לאלוהים; אך הדרך לשאת חן בעיני ה׳ נותרה בעינה - מצוות ה׳ הן עדיין אותן מצוות, שכן אלוהים אינו משתנה, ככתוב: ״כל שנוי וכל צל חלוף אין בו.״ (איגרת יעקב א׳ 17).

השכם בבוקר יצא שמואל לדרכו בלב דואב כדי לפגוש את המלך הסורר. אך בלבו פיעמה התקווה ששאול יימלך בדעתו, יודה בחטאו, יתוודה וייכנע לאלוהים, ולפיכך ימשיך לשאת חן בעיני ה׳. אך כשאדם עושה את הצעד הראשון בדרך החטא, קל לו יותר להמשיך בדרכו הרעה. שאול, שהפך מסואב ומושחת יותר לאחר שהפר את פי ה׳, קידם את פניו של שמואל עם שקר: ״ברוך אתה לה׳, הקימותי את דבר ה׳!״

אך הקולות שהנביא שמע ברקע הפריכו את הכרזתו של המלך הסורר. לשאלה הנוקבת שהפנה אל שאול: ״ומה קול הצאן הזה באזני, וקול הבקר, אשר אנוכי שמע?״ השיב המלך: ״מעמלקי הביאום, אשר חמל העם על מיטב הצאן והבקר, למען בוז, ליהוה אלוהיך; ואת היותר, החרמנו.״ העם ציית לפקודת המלך; אך כדי להתגונן, המלך היה מוכן להפיל על עמו את האשמה על חטאו.

המסר על כך שה׳ מאס בשאול ציער מאוד את שמואל. היה עליו למסור זאת למלך לעיני לוחמי ישראל, בדיוק כשהללו חגגו בשמחה ובגאווה את הניצחון הכביר שנזקף לגבורתו ולמנהיגותו הצבאית המזהירה של מלכם, שכן שאול לא קשר את שמו של אלוהים להצלחת ישראל במבצע צבאי זה. אך כששמואל ראה לנגד עיניו את העדות החותכת למרי של שאול, הוא נמלא זעם על כך שהאיש שה׳ חפץ ביקרו והועיד אותו למשרה רמה כל כך, הפר את פי האל והחטיא את ישראל. שמואל לא הלך שולל אחרי התואנות והתירוצים שהמלך העלה בפניו. בזעם מהול בצער הכריז: ״הרף ואגידה לך, את אשר דבר יהוה אלי הלילה.״ הוא שב וחזר באוזני שאול על מצוות ה׳ בנוגע לעמלק. לאחר מכן תבע מהמלך להסביר לו מדוע לא שמע בקול ה׳.

שאול שב והצטדק: ״אשר שמעתי בקול יהוה, ואלך, בדרך אשר שלחני יהוה; ואביא, את אגג מלך עמלק, ואת עמלק, החרמתי. ויקח העם מהשלל צאן ובקר, ראשית החרם, לזבח ליהוה אלוהיך, בגלגל.׳״

במילים קשות ונוקבות חשף הנביא את שקריו של שאול, והכריז את גזר הדין הסופי של ה׳: ״החפץ ליהוה בעלות וזבחים, כשמע, בקול יהוה? הנה שמע מזבח טוב, להקשיב מחלב אילים. כי חטאת קסם מרי, ואון ותרפים הפצר: יען, מאסת את דבר יהוה, וימאסך, ממלך!׳״

כשהמלך שמע את עונשו הנורא, הוא זעק: ״חטאתי, כי עברתי את פי יהוה ואת דבריך: כי יראתי את העם, ואשמע בקולם.״ מבועת מן התוכחה הקשה של הנביא, הודה שאול באשמתו, שעד כה התעקש להכחישה; אך עדיין המשיך להפיל את האשמה על העם, והכריז כי חטא משום שפחד מעמו.

הכרזה זו לא הייתה הכאה על חטא; מה שהניע את מלך ישראל להודות בחטאו לפני שמואל היה פחד מהעונש שנגזר עליו. הוא הפציר בשמואל: ״ועתה, שא נא את חטאתי; ושוב עמי, ואשתחוה ליהוה.״ אילו התחרט שאול באמת ובתמים על חטאו, היה מתוודה עליו קבל עם ועדה; אך הוא חשש לאבד את אהדת העם, ולפיכך את מעמדו וסמכותו. הוא השתוקק לכבוד שייפול בחלקו כשהעם יראה שהנביא נמצא בחברתו, וזאת כדי להעצים את כוח השפעתו על העם.

הנביא השיב לשאול: ״לא אשוב עמך: כי מאסתה, את דבר יהוה, וימאסך יהוה, מהיות מלך על ישךאל.״ כששמואל פנה כדי ללכת לדרכו, אחז המלך, בכאב ובפחד, בכנף מעילו של הנביא בניסיון לעכבו, אך המעיל נקרע בידיו. בתגובה למעשה זה הכריז הנביא: ״קרע יהוה את מלכות ישראל מעליך, היום, ונתנה, לרעך הטוב ממך!״

שאול הוטרד בעיקר מהניכור ששמואל הפגין כלפיו מאשר ממורת רוחו של ה׳. הוא ידע כי לעם יש אמון רב יותר בנביא מאשר בו. אם יימשח אדם אחר תחתיו במצוות ה׳, חשש שלא יצליח עוד להשליט את סמכותו. הוא חשש שברגע ששמואל ינטוש אותו, יפרוץ מרד נגדו. לפיכך, הפציר בנביא לכבד אותו בנוכחות הזקנים והעם בכך שיצטרף אליו לטקס דתי. ה׳ הורה לשמואל להיענות לבקשת שאול, וזאת כדי שלא תהיה שום עילה למרד. אך על אף שהנביא הצטרף לשאול, הוא עמד בשקט בצד ולא נטל חלק פעיל בטקס.

שמואל נדרש להוציא אל הפועל את דינו החמור, הנורא והצודק של ה׳. יהיה עליו להוכיח את צדקת אלוהים בפומבי, ואף להוכיח את שאול על חטאו. הנביא ציווה עתה שיביאו לפניו את מלך עמלק. מכל האנשים שנפלו עד כה בחרב ישראל, אגג היה האכזרי ביותר והאשם ביותר: הוא שנא את עמו של ה׳ וביקש להשמידו, ובנוסף, תרומתו לקידום ולהפצת עבודת האלילים הייתה הגדולה ביותר. במצוות הנביא בא אגג לפני שמואל, כשהוא משלה את עצמו שסכנת המוות חלפה. אך שמואל הכריז מפורשות: ״׳כאשר שכלה נשים חרבך, כן תשכל מנשים אמך!׳ וישסף שמואל את אגג לפני יהוה, בגלגל.״ לאחר מכן שב שמואל לביתו שברמה, ושאול שב לביתו שבגבעה. רק פעם אחת נוספת עתידים המלך והנביא להיפגש.

כששאול נקרא לשבת על כס המלכות, הייתה לו דעה צנועה על עצמו ועל כישוריו כמנהיג. בנוסף, לבו היה פתוח ללימוד ולהדרכה. הוא היה נטול ידע, חסר ניסיון ולקה במגרעות חמורות באופיו, אך ה׳ העניק לו את רוח קודשו בתור מדריך ומגן, והציב אותו בעמדה שבה יוכל לפתח את הכישורים והתכונות הראויים למושל ישראל. אילו נשאר שאול צנוע וענו, וביקש ללא הרף את הדרכת ה׳ וחוכמתו, היה מצליח למלא את חובותיו כמלך ולזכות בכבוד הראוי. בעזרת חסד האל היו מידותיו הטובות מתעצמות, ואילו נטיותיו הרעות היו נחלשות ונעלמות.

אלוהים חפץ לפעול בדרך זו בלבו של כל אדם שמקדיש לו את חייו. אלוהים מציב אנשים רבים במשרות רמות לשם ביצוע מלאכתו, שכן הם בעלי רוח ענווה ונכונות ללמוד. ברוב חסדו הוא מעניק להם משרות שבהן יוכלו ללמוד ממנו. הוא יחשוף בפניהם את חסרונותיהם ומגרעותיהם, ויעניק כוח לכל מבקשי עזרתו, וזאת כדי שיתקנו את טעויותיהם.

אך שאול ניצל לרעה את מעמדו הבכיר, והמיט חרפה על ה׳ באמצעות חוסר אמונה וחוסר ציות. על אף שבראשית דרכו כמלך ישראל היה עניו וחסר ביטחון, ההצלחה חיזקה את ביטחונו העצמי. הניצחון הראשון שנחל כמצביא הצית בלבו את אש הגאווה, אשר הפכה לסכנה הגדולה ביותר שלו. אומץ לבו וכישוריו הצבאיים המזהירים, שאותם הפגין במבצע הצלת יבש גלעד, עוררו את התלהבותה של האומה כולה. העם חלק למלך כבוד רב, תוך שהוא שוכח כי שאול שימש אך ורק כלי שרת בידי ה׳ כדי לחולל ניצחון בעבור עמו. על אף שבתחילה זקף שאול את הניצחון לאלוהים, מאוחר יותר זקף אותו לעצמו. הוא חדל להישען על אלוהים, ולמעשה נטש אותו. כך נסללה הדרך לחטא היוהרה שחטא בו כשהעלה את הזבח בגילגל. ביטחון עצמי עיוור זה אף גרם לשאול לסרב לקבל את תוכחתו של שמואל. שאול הכיר בכך ששמואל היה נביא האלוהים, לפיכך היה עליו לקבל את תוכחתו, על אף שלא הודה בחטאו. לו הודה בחטאו, התוודה והתחרט עליו, היה ניסיון מר זה מועיל לו ושומר עליו בעתיד.

אילו נטש ה׳ את שאול בשלב זה, הוא לא היה שב ומדבר אליו באמצעות נביאו ומורה לו לבצע משימה מסוימת, וזאת כדי לאפשר לו לתקן את טעויות העבר. גם כאשר אנשים המתיימרים להיות בניו של אלוהים מתרשלים בעשיית רצונו, ובכך משפיעים על הזולת לחלל את מצוות ה׳ או להתעלם מהן, ביכולתם להפוך את כישלונותיהם לניצחונות במידה שיקבלו בלב שלם ומלא חרטה את תוכחת ה׳ וישובו אליו בהכנעה ובאמונה. השפלה הנובעת מתבוסה הופכת לעיתים קרובות לברכה, שכן היא מראה לנו את קוצר ידנו לבצע את רצון האלוהים ללא עזרתו.

אך כששאול פנה לדרכו לאחר ששמע את תוכחת ה׳ מפי שמואל, שניתנה מרוח הקודש, הוא המשיך ברוב עיקשותו להצדיק את עצמו. בעשותו כן, מאס למעשה באמצעים היחידים שדרכם אלוהים היה יכול להציל אותו מהרס עצמי. שאול התנתק ביוזמתו ומרצונו מאלוהים. הוא לא יכול היה לקבל את עזרת ה׳ או את הדרכתו, עד שישוב בתשובה שלמה לפניו.

בגילגל, בשעה ששאול עמד לפני צבאות ישראל והקריב קורבנות לה׳, הוא הפגין אדיקות רבה. אך אדיקותו לא הייתה אמיתית. בכך שערך טקס דתי בניגוד מוחלט לצו ה׳, הציב את עצמו בעמדה של חולשה, שבה לא יכול היה לזכות בעזרה שאלוהים השתוקק להעניק לו.

בקרב נגד עמלק האמין שאול שהוא מציית לכל הוראותיו של ה׳; אך אלוהים אינו מרוצה מציות חלקי למצוותיו, ולפיכך לא היה מוכן לעבור בשתיקה על מעשי המלך. שאול התרשל במילויים של חלק מהוראות ה׳, על אף שעשה זאת מתוך מניע שנראה מתקבל על הדעת. אך אלוהים לא העניק לאדם את החופש לסור ממצוותיו. ה׳ הכריז באוזני בני ישראל: ״לא תעשון... איש, כל הישר בעיניו... שמר ושמעת, את כל הדברים האלה, אשר אנוכי, מצוך.״ (דברים י״ב 8, 28). כשאנו מחליטים על קו פעולה כלשהו, איננו צריכים לשאול את עצמנו איזה נזק הוא עלול לגרום, אלא האם הוא עולה בקנה אחד עם רצון האלוהים. ״יש דרך ישר, לפני איש; ואחריתה, דרכי מות.״ (משלי י״ד 12).

״הנה שמע מזבח טוב.״ טוב לשמוע בקול ה׳ מאשר להקריב לפניו קורבנות. הקורבנות עצמם היו משוללי ערך בעיני ה׳. הם נועדו כדי להביע חרטה על חטא, אמונה במשיח והתחייבות לציית לתורת ה׳. אך ללא חזרה בתשובה, אמונה וציות, הקורבנות היו חסרי ערך. כששאול העז להעלות קורבנות מהשלל שה׳ הועיד להשמדה, ועשה זאת בניגוד מוחלט לצו ה׳, הוא הפגין בוז גלוי לסמכותו. עריכת טקס כזה מבזה ומחללת את השמיים וממיטה קלון על ה׳. לדאבוננו, חרף חטאו של שאול ופריו המר, רבים מאתנו נוהגים בדרך דומה גם בימינו. אנשים כאלה מסרבים להאמין באלוהים ומצייתים למצוותיו באופן חלקי בלבד, אך ממשיכים לבצע טקסים דתיים בתור מנחה לה׳. אבל רוח הקודש אינה נענית לטקסים כאלה. אנשים כאלה עשויים להקפיד ולהחמיר מאוד בקיום טקסיהם, אבל ה׳ אינו יכול לקבל אותם כל עוד הם ממשיכים לחלל את ממצוותיו.

״כי חטאת קסם ומרי, ואון ותרפים הפצר.״ המרי נובע מהשטן. כל מרד נגד אלוהים נובע ישירות מהשפעה שטנית. אנשים היוצאים נגד שלטון האל כורתים ברית עם רב הכופרים, אשר מפעיל את כוחו וערמומיותו כדי ללכוד את חושיו של האדם ולהוליך אותו שולל. השטן יגרום לכל דבר להתגלות באור כוזב. בדומה לאבותינו הראשונים, כל אדם הנתון תחת קסמו המתעתע של השטן, יראה אך ורק את התועלת והטובה שיצמחו לו מחטאיו.

אין ראיה חותכת יותר לכוחו המתעתע של השטן מאשר העובדה שאנשים רבים שהולכים בעקבותיו משלים את עצמם ומאמינים כי הם פועלים בשירות הי. כאשר קורח, דתן ואבירם מרדו נגד סמכותו של משה, הם חשבו שהם מורדים במנהיג בשר ודם, באדם כמותם; הם האמינו באמת ובתמים כי שירתו את הי. אך בכך שמאסו באדם שנבחר בידי ה׳, הם מאסו למעשה במשיח; הם פגעו בכבודה של רוח הקודש. בימיו של המשיח - ראשי הדת וזקני ישראל, שהתיימרו לפעול בלהט ובקנאה למען כבוד האלוהים, צלבו לבסוף את בן האלוהים. אותה הרוח שוררת בלבם של אנשים העושים את רצונם שלהם, ופועלים בניגוד גמור לרצון האלוהים.

שאול קיבל שפע של הוכחות על כך ששמואל פעל בהשראת רוח הקודש. הפרת מצוות ה׳ ביד שאול הייתה מנוגדת לכל היגיון ולשכל הישר, והנביא הוכיח אותו על כך. אך יש לזקוף את מעשהו היומרני של שאול לכישוף שטני. בראשית דרכו, שאול הפגין להיטות וקנאות רבה לה׳ כשניסה לבער את עבודת האלילים והכשפים מהארץ. אך בחוסר הציות שהפגין עתה כלפי הצו האלוהי, פעלה בקרבו אותה רוח מרי נגד הי. למעשה, הוא קיבל את ההשראה למעשהו מן השטן, בדיוק כמו אנשים העוסקים בכישוף. לאחר שהנביא הוכיח אותו על מעשהו, שאול הוסיף פשע על חטא בכך שהפגין עיקשות בנוסף למרי. גם לו חבר בגלוי לעובדי אלילים, לא היה פוגע במידה רבה יותר בכבודה של רוח הקודש.

מסוכן מאוד להקל ראש בתוכחות ובאזהרות העולות מדבר ה׳ וניתנות ברוח קודשו. בדומה לשאול, אנשים רבים נכנעים לפיתוי, עד שהם הופכים עיוורים לטיבו האמיתי של החטא. הם משלים את עצמם במחשבה שהמטרה הטובה העומדת לנגד עיניהם מקודשת את כל האמצעים, ולפיכך, הלוא ברור שלא עשו כל רע כשזנחו את מצוות הי. בכך הם מזלזלים ברוח החסד, עד שקולה שהולך ודועך אינו נשמע עוד, והם נותרים לנפשם, אחוזי תעתועים ואשליות.

בכך שה׳ בחר בשאול, הוא העניק לבני ישראל מלך כלבבם. כך עולה מדבריו של שמואל לעם בשעת הכתרתו של שאול בגילגל: ״ועתה, הנה המלך אשר בחרתם, אשר שאלתם; והנה נתן יהוה עליכם, מלך.״ (שמואל א׳ י״ב 13). נאה, גבה קומה, חינני ואצילי - הופעתו החיצונית של שאול עלתה בקנה אחד עם רעיונותיהם של בני ישראל בנוגע לבית המלוכה; אומץ ליבו וגבורתו בהנהגת הצבא היו תכונות שהם העריכו מאוד. הם האמינו כי בזכותם ישראל תזכה לכבוד מיתר העמים. הם לא לקחו בחשבון מידות נעלות יותר שיסייעו למלך למשול בצדק וללא משוא פנים. הם לא ביקשו אדם בעל אופי אצילי, אדם בעל יראת אלוהים ואהבת אלוהים. הם לא ביקשו את עצת ה׳ בנוגע לתכונות ולמעלות האמורות לאפיין את מנהיגם, וזאת כדי שישראל תשמור על ייחודה כעם קדוש, עם סגולה. הם לא חיפשו אחר דרכו של אלוהים, אלא ביקשו למלא את מאווייהם וללכת בדרכם. לפיכך, אלוהים נתן להם מלך כלבבם - אדם שאופיו שיקף את אופיים. ממש כשם שבני ישראל לא הכניעו את ליבם לאלוהים, כך גם מלכם לא נכנע לחסד האלוהי. אולם, תחת שלטונו של המלך הם ילמדו לקח מר, יכירו בטעותם וישובו לברית עם אלוהים.

עם זאת, לאחר שאלוהים הטיל על שאול את מחויבויות הממלכה, הוא לא זנח אותו לנפשו. הקדוש ברוך הוא גרם לרוח הקודש לנוח על שאול, וזאת כדי לחשוף בפניו את חולשותיו ואת הזדקקותו לחסדיו; אילו בטח שאול בה׳, אלוהים היה ממשיך להיות עימו ולצדד בו. כל עוד כפף את רצונו לרצון האל, כל עוד נכנע להשפעתה של רוח הקודש, אלוהים היה יכול להכתיר בהצלחה את מאמציו. אך כששאול בחר לפעול באופן עצמאי, אלוהים לא היה יכול עוד לשמש לו מדריך, ועתה נאלץ לזנוח אותו לנפשו. לאחר מכן, ה׳ יעד למלכות ״אדם כלבבו״ (שמואל א׳ י״ג 14) - לא אדם שאין כל דופי באופיו, אלא אדם שיבטח בו ויקבל הנחייה מרוח קודשו, במקום לבטוח בעצמו; אדם שכאשר יחטא, יקבל ברצון תוכחה ותיקון.

משיחתו של דוד

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ טז׳: 1-13

קילומטרים אחדים דרומית לירושלים, שכונתה ״קריית מלך רב,״ שוכנת בית לחם, שבה נולד דוד בן ישי, למעלה מאלף שנים לפני הולדת ישוע באבוס והשתחוויתם של החכמים מהמזרח. מאות שנים לפני ביאת המושיע, דוד רעה בנעוריו את צאנו על הגבעות וההרים סביב בית לחם. נער הרועים הפשוט והעניו שר שירי הלל ומזמורים שחיבר והלחין בעצמו, וצלילי כלי המיתר שעליו פרט ליוו במתיקות את קולו הערב והצלול. אלוהים בחר בדוד, ולפיכך הכשיר אותו באמצעות חיי בדידות כרועה צאן לקראת המלאכה שיעד להפקיד בידו בשנים מאוחרות יותר.

כשדוד חי את חייו הצנועים כרועה צאן, אלוהים דיבר עליו באוזני שמואל הנביא. ״ויאמר יהוה אל שמואל: ׳עד מתי אתה מתאבל אל שאול? ואני מאסתיו, ממלך על ישראל. מלא קרנך שמו, ולך אשלחך אל ישי בית הלחמי, כי ראיתי בבניו לי, מלך.׳ ויאמר שמואל: ׳איך אלך, ושמע שאול והרגני?׳ ויאמר יהוה: ׳עגלת בקר תקח בידך ואמרת, לזבח ליהוה באתי. וקראת לישי, בזבח; ואנוכי, אודיעך את אשר תעשה, ומשחת לי, את אשר אמר אליך.׳ ויעש שמואל, את אשר דבר יהוה, ויבא, בית לחם; ויחרדו זקני העיר, לקראתו, ויאמר: ׳שלם בואך.׳ ויאמר: ׳שלום!׳״

שמואל הזמין את זקני העיר לזבח, ובנוסף, שלח הזמנה לישי ולבניו. המזבח הוקם והקורבן הוכן לקראת הזבח. כל בני ביתו של ישי נכחו במקום, זולת דוד, הבן הצעיר ביותר שנשאר לשמור על הצאן, שכן היה מסוכן להשאיר את עדרי הצאן ללא שמירה.

בתום טקס הקרבת הקורבנות, בטרם אכלו את סעודת הזבח, שמואל סקר בעזרת רוח הנבואה את בניו האציליים של ישי. אליאב הבכור דמה לשאול יותר מיתר אחיו בזכות גובהו ויופיו. תווי פניו הנאים, גופו המוצק וקומתו הגבוהה משכו את תשומת לבו של הנביא. כששמואל הביט במראהו האצילי של אליאב, הוא חשב: ״זה ודאי האיש שה׳ בחר בו למלך תחת שאול.״ עתה חיכה לאישור מאלוהים כדי למשוח אותו. אך ה׳ לא התרשם ממראהו של אליאב. אליאב לא היה אדם ירא אלוהים. לו עלה לכס המלכות, היה הופך למלך גאה וקפדן. דבר ה׳ לשמואל היה חד משמעי: ״אל תבט אל מראהו ואל גבה קומתו, כי מאסתיהו: כי לא, אשר יראה האדם, כי האדם יראה לעינים, ויהוה יראה ללבב.״ בעיני אלוהים, יופי חיצוני אינו מעיד על גדלות נפש. חוכמה ומצוינות המתגלים באופיו ובהתנהגותו של אדם, מעידים על יופיו האמיתי; היופי הפנימי וגדלות הלב הם שקובעים אם אדם נושא חן בעיני אלוהים, אלוהי צבאות.

אמיתה נשגבת זו אמורה להנחות אותנו בבואנו לבחון את עצמנו ואת הזולת.

מן הטעות שעשה שמואל נוכל ללמוד את הלקח על הבל החן ושקר היופי: יופיו של אדם או קומתו הגבוהה אינם מדד לאופיו. נוכל אף ללמוד מכך כי האדם אינו מסוגל להבין בשכלו את צפונות הלב או את עצת האל, ללא הארה מיוחדת מן השמיים. לעולם לא נבין בשכלנו המוגבל את מחשבותיו ודרכיו הנשגבות של האלוהים בנוגע לברואיו; אך אם נכניע את רצוננו לרצונו, נדע לבטח כי נצליח לבצע את התפקידים שהוכשרנו להם וכל מלאכה שיטיל עלינו. הכול כדי שתוכניותיו של ה׳ להטות את חסדו על בניו, לא ישובשו בגלל דרכיהם הנלוזות.

אליאב חלף על פניו של שמואל. ששת אחיו שנכחו בזבח צעדו בעקבותיו וחלפו זה אחר זה לפני מבטו הבוחן של הנביא; אך ה׳ לא בחר באיש מהם. שמואל התבונן בדריכות באחרון הבנים, ועתה היה נבוך ומבולבל. הוא שאל את ישי: ״התמו הנערים?״ האב השיב: ״ ויאמר עוד שאר הקטן והנה רעה בצאן״ שמואל הורה להביא אליו את הנער: ״שלחה וקחנו, כי לא נסב עד באו פה.״

הרועה הבודד נחרד מן ההזמנה הבלתי צפויה שקיבל. מפי השליח נודע לו כי הנביא הגיע לבית לחם והזמין אותו לבוא לפניו. מופתע, תהה דוד מדוע נביא ושופט ישראל זה חפץ לראותו; אך ללא שהות ציית והלך עם השליח. ״וישלח ויביאהו והוא אדמוני, עם יפה עינים וטוב ראוי.״ כששמואל הביט בהנאה בנער הרועים הנאה והעניו, אלוהים דיבר אליו והורה לו: ״קום משחהו, כי זה הוא!״ ואכן, דוד הוכיח את אומץ לבו ומסירותו בתפקידו הצנוע כרועה. עתה ה׳ בחר בו כדי להנהיג את עמו. ״ויקח שמואל את קרן השמן, וימשח אתו בקרב אחיו, [מקרב אחיו], ותצלח רוח יהוה אל דוד, מהיום ההוא ומעלה.״ לאחר שמשח את דוד, שב הנביא בלב שקט לביתו שברמה.

שמואל לא סיפר לאיש על המשימה שהוטלה עליו, אפילו לא למשפחת ישי. לפיכך, טקס משיחתו של דוד נערך בחשאי. הדבר שימש בבחינת רמז לבאות על הגורל הנשגב שציפה לנער, וזאת כדי שבמהלך החוויות והסכנות שיעברו על דוד בשנים הבאות, תובנה זה תעניק לו השראה ותדרבן אותו לדבוק בתכלית האלוהית שיועדה לו.

הכבוד הגדול שנפל בחלקו של דוד לא נסך בו גאווה. חרף המשרה הרמה שיועדה לו, המשיך בשקט ובצנעה בעיסוקו הקודם כרועה צאן, והמתין בסבלנות להגשמת תוכניותיו של ה׳ במועד שלו ובדרכו שלו. עניו וצנוע כפי שהיה לפני שנמשח למלך, שב נער הרועים להרים ורעה את צאנו באהבה ובמסירות כתמיד. עתה הלחין בהשראה מחודשת נעימות חדשות, וניגן אותן על כלי המיתר שלו. נוף עשיר ומגוון השתרע נגד עיניו. בכרמים נצצו אשכולות הענבים. עלוותם הירוקה של עצי היער נעה חרישית ברוח. השמש שהאירה את כיפת השמיים, יצאה כחתן היוצא מחופתו, כגיבור היוצא בששון למרוץ. דוד חזה ברכסי ההרים הנישאים שנגעו בשמיים; אי שם באופק התרוממו צוקיו השוממים של הר מואב; מעל הנוף היפהפה נפרש רקיע תכול, ומעליו שרה האלוהים. דוד לא יכול היה לראות את אלוהים, אך מעשי ידיו העידו על כבודו ותהילותיו. אור היום שהזהיב את היערות וההרים, את המרעה והנחלים, נשא את מחשבתו של הנער אל אבי האורות, הוא בורא היקום, אשר ברא כל בריאה טובה וכל מתנה טובה ומושלמת. ההתגלויות שנחשפו לפני דוד מדי יום ביומו, על מעלותיו והודו של הבורא, מילאו את מוחו של המשורר הצעיר בשמחה ובהערצה. הגות באלוהים ובפועלו פיתחה וחיזקה את יכולותיו השכליים, והעשירה את חיי הרגש שלו לקראת קרבה רבה יותר עם אלוהים. מוחו עסק ללא הרף במחשבות עמוקות מיני חקר, בחיפוש אחר נושאים חדשים שיעניקו השראה לכתיבת שיריו ויעוררו אותו להלחין להם לחנים עם כינורו. צלילי קולו הערב הדהדו בהרים, וכמו ענו לשירת המלאכים מלאת הרינה שבשמיים.

מי מסוגל לאמוד את השפעתן של אותן שנות עמל ונדודים ארוכות שעשה דוד בקרב ההרים הבודדים? השעות שבהן בילה בחיק הטבע, התייחדותו עם אלוהים, טיפולו המסור בצאנו, הסכנות שארבו לו והניצחונות שנחל, הצער והשמחה שהיו מנת חלקו הצנועה, כל אלה נועדו לא רק לעצב ולחשל את אופיו ולהשפיע על עתידו, אלא כדי שמזמורי התהילים שחיבר ׳נעים זמירות ישראל׳ זה, יעוררו אהבה ויפיחו אמונה בלבם של חסידי האל בדורות הבאים, ויקרבו אותם ללבו האוהב של אלוהים, המעניק חיים לברואיו.

במלוא יופיו ואונו התכונן דוד הצעיר לקראת המשרה הרמה לצדם של גדולי הארץ.

שבה יישא הוא השתמש בכישוריו ובמתנות שבהן אלוהים חנן אותו, כדי לרומם את כבוד האלוהים רב החסד.

כרועה צאן נקרו לפניו שפע של הזדמנויות להתייחד עם אלוהים, בתפילה ובהגות, והדבר העשיר אותו בחוכמה, מילא את לבו ביראת אלוהים והפך אותו אהוב על אלוהים ומלאכים כאחד.

כאשר הגה בבוראו כליל השלמות, נגלו לפני נשמתו תובנות צלולות ביותר, ששפכו אור על נושאים מעורפלים ורעיונות וישבו דברי שנראו קשים להבנה מבולבלים או מלאי סתירות.

כל קרן אור חדשה שזרחה עליו עוררה בו התפעמות עילאית, והולידה מזמורי תפילה מתוקים יותר לתהילת האל והמושיע. פרצי האהבה שהניעה אותו, הצער והכאב שכססו בו, הניצחונות שנחל - כל אלה העסיקו ללא הרף את מחשבתו.

וכאשר חזה על בשרו באהבתו של האל, שהתבטאה בכל הנפלאות שיד ההשגחה זימנה לו, ליבו הלם בעוצמה בהערצה ובהכרת תודה וקולו הצטלצל במנגינה עזה יותר. וכשפרט על נבלו, עשה זאת בשמחה יתרה.

הרועה הצעיר הלך מחיל לחיל, והידע שצבר הלך והתעצם, שכן רוח קודשו של אלוהים שרתה עליו.

דוד וגוליית

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ טז׳: 3 14-2; יז׳

כששאול הבין שאלוהים מאס בו, וקלט את מלוא עוצמתן של מילות התוכחה של הנביא, אחזה בו תחושה של ייאוש ומרי. לא הייתה זו חרטה כנה שכופפה את ראשו הגאה של המלך. שאול לא הבין לאשורה את חומרת חטאו, ולא מיהר לשנות את דרכו. הוא שב והרהר בעוול שנגרם לו לדעתו, כשה׳ גזל ממנו את המלוכה ובחר ביורש שאיננו מצאצאיו. הוא עסק ללא הרף במחשבות על האובדן העתיד לפקוד את ביתו. הוא האמין שהגבורה והאומץ שהפגין בקרבות נגד אויביו היו אמורים לפצות על החטא שחטא בו כשלא ציית לה׳. הוא לא קיבל בהכנעה את העונש החמור שהוטל עליו מיד ה׳; ברוחו הגאה הפך נואש כל כך, עד שכמעט איבד את שפיות דעתו. יועציו המליצו לו לשכור את שירותיו של מוזיקאי מחונן, בתקווה שצליליו הנעימים של כלי מיתר ירגיעו את רוחו הסוערת. ביד ההשגחה הובא אליו דוד, המיומן בנגינה על כלי מיתר. צליליו הערבים והגבוהים של כינורו של דוד השפיעו לטובה על המלך. המרה השחורה, שאפפה את מוחו כעננה שחורה, התפוגגה.

כששירותיו של דוד לא נדרשו עוד בחצר המלך, הוא שב לרעות את צאנו בהרים והמשיך באורח חייו הפשוט והצנוע. כל אימת שזומן לחצר המלכות, בא וניגן לפני המלך כדי להרגיע את סערת רוחו. הוא המשיך לנגן עד שהרוח הרעה סרה משאול. אך על אף ששאול התענג על דוד ונגינתו, הרועה הצעיר עזב מפעם לפעם את חצר המלך ושב אל ההרים ושדות המרעה בתחושת הקלה ושמחה.

דוד הלך וגדל בחן שנשא בעיני אלוהים ואדם. הוא למד את דרכי ה׳, ועתה היה נחוש בדעתו לעשות תמיד את רצון האל. לאחרונה רכש חומר חדש למחשבה. ימים רבים בילה בחצר המלכות, למד על המחויבויות שהוטלו על בני המלוכה, וגילה חלק מהפיתויים שהטרידו את נשמתו של שאול, ואף הסבירו את המסתורין שאפף את אופיו והתנהגותו של מלכה הראשון של ישראל. דוד ראה כיצד עננת התוגה האפילה על הדר חצר המלכות. הוא ידע שחייהם של בני ביתו של שאול היו רחוקים מלהיות מאושרים. כל הדברים הללו העסיקו את מוחו של הנער שנמשח למלך על ישראל. אך כשהיה שקוע בהגות עמוקה ודאגות טרדו את מנוחתו, נטל את כינורו וניגן מנגינות שרוממו את רוחו ועוררו אותו להגות באלוהים, בורא כל הטוב, והעננים הכבדים שהאפילו על אופק העתיד נמוגו כלא היו.

אלוהים לימד את דוד שיעור חשוב על אמון. כשם שמשה רבנו הוכשר למלאכת הנהגת ישראל, אלוהים הכשיר עתה את בנו של ישי למנהיגות עמו הנבחר. מתוך שטיפל במסירות בצאנו, למד דוד דבר מה על טיפולו המסור והאוהב של הרועה הגדול [המשיח], בצאן מרעיתו.

חיות הטרף ארבו בהרים השוממים ובגאיות הפראיים שבהם דוד נדד עם צאנו. לעיתים הגיח אריה מחורש השיחים שבגדות הירדן, או שדוב רעב יצא ממאורתו בהרים כדי לתקוף את העדרים. בהתאם למנהג שרווח בימיו, דוד היה חמוש בקלע ובמטה רועים בלבד; עם זאת, די מהר הוכיח את גבורתו ואומץ לבו כשהגן על צאן מרעיתו. מאוחר יותר, כשתיאר את מעלליו, אמר לשאול: ״רעה היה עבדך לאביו בצאן; ובא הארי ואת הדוב, ונשא שה מהעדר. ויצאתי אחריו והכתיו, והצלתי מפיו; ויקם עלי, והחזקתי בזקנו, והכתיו והמיתיו.״ (שמואל א׳, י״ז 34, 35). חוויות וניסיונות אלה חישלו את דוד ונסכו בו אומץ, חוסן ואמונה. אפילו לפני שזומן לחצר המלך, הצטיין במעשי אומץ וגבורה. הקצין שהמליץ למלך על דוד אמר: ״הנה ראיתי בן לישי בית הלחמי, ידע נגן וגבור חיל ואיש מלחמה ונבון דבר, ואיש תאר,״ ואז הוסיף: ״ויהוה, עמו.״

כשישראל הכריזה מלחמה על הפלישתים, שלושה מבניו של ישי הצטרפו לצבא תחת פיקודו של שאול; אך דוד נשאר בבית. לאחר זמן מה יצא לבקר את אחיו במחנה שאול. אביו הורה לו להביא לאחיו הגדולים דרישת שלום וצידה מהבית, ולשאול לשלומם. אך ללא ידיעתו של ישי הוטלה על נער הרועים משימה נעלה יותר. צבאות ישראל נמצאו בסכנה, ודוד הונחה בידי מלאך כדי להושיע את עמו.

כשדוד התקרב למחנה, הוא שמע קול תכונה רבה, כאילו המערכה עומדת להתח יל. ככתוב, ״והחיל היצא אל המערכה, והרעו במלחמה.״ צבא ישראל וצבא הפלישתים נערכו למלחמה, ושתי המחנות ניצבו זה מול זה. דוד רץ למערכה ודרש בשלום אחיו. בשעה ששוחח עימם, יצא גוליית, גיבורם של הפלישתים משורות הצבא, העליב בלשון גסה ובוטה את צבאות ישראל, ואיתגר אותם לשלוח חייל משורותיהם שיילחם עימו בקרב פנים אל פנים. הענק שב וחזר על דבריו. כשדוד הבחין בפחד שאחז את לב חיילי ישראל, וכשנודע לו כי הפלשתי חירף את ישראל מדי יום, וכי איש מלוחמי ישראל לא יצא כדי להשתיק את הענק הרברבן, רוחו סערה מאוד. הוא נזעק להגן בלהט ובעוז על כבודו של האלוהים החיים ועל כבוד עמו.

חילות ישראל היו מיואשים ומדוכאים. אומץ ליבם של הלוחמים התפוגג. הם אמרו איש לרעהו: ״הראיתם האיש העלה הזה? כי לחרף את ישראל, עלה.״ אך דוד הכריז בעלבון ובזעם: ״כי מי, הפלשתי הערל הזה, כי חרף, מערכות אלוהים חיים?״ אליאב, אחיו הבכור של דוד, ששמע את דבריו, הכיר היטב את הרגשות שסערו בלבו של האח הצעיר, שכן גם בעבודתו כרועה צאן הפגין דוד את עוז רוחו, אומץ לבו וגבורתו. עכשיו נזכר אליאב בביקורו של שמואל. הביקור המסתורי של הנביא בבית אביהם ועזיבתו החשאית עוררו בלב האחים חשדות באשר למטרה האמיתית של ביקורו. קנאתם התעוררה כשנוכחו לדעת שדוד זכה לכבוד רב יותר משלהם. הם עצמם לא נהגו בדוד בכבוד ובאהבה הראויים ליושר ולאהבה שהפגין כלפיהם. הם ראו בו אך ורק נער רועים חסר חשיבות. עתה פירש אליאב את השאלה שדוד הפנה לחיילים כביקורת על פחדנותו, ששיתקה אותו, ושבעטיה לא יצא להשתיק את הענק הפלישתי. הוא אמר לאחיו הקטן בכעס: ״למה זה ירדת, ועל מי נטשת מעט ה צאן ההנה במדבר? אני ידעתי את זדנך ואת רע לבבך, כי למען ראות המלחמה ירדת.״ דוד השיב לאחיו הגדול בכבוד, אך בתקיפות. הוא אמר: ״מה עשיתי עתה? הלוא, דבר הוא.״ דבריו של דוד נמסרו למלך, שזימן את הנער לבוא לפניו. שאול הקשיב בפליאה לדבריו של הרועה, שאמר: ״אל יפל לב אדם עליו; עבדך ילך, ונלחם עם הפלשתי הזה.״ שאול ניסה להניא את דוד ממעשהו, אך הרועה הצעיר היה איתן בדעתו. בפשטות ובצניעות גולל לפני המלך את החוויות שעברו עליו בשעה ששמר על צאן אביו, ואז הוסיף ואמר: ״יהוה אשר הצלני מיד הארי ומיד הדב, הוא יצילני מיד הפלשתי הזה. ויאמר שאול אל-דוד לך ויהוה יהיה עמך:״

ארבעים יום התחלחלו צבאות ישראל כששמעו את האתגר הרברבני מפיו של הענק הפלישתי. אומץ לבם פג כשחזו בגופו עצום הממדים ובקומתו הגבוהה, כשלושה מטרים וחצי. על ראשו חבש קסדת נחושת, גופו היה עטוי שריון מתכת שמשקלו חמשת אלפים שקלי נחושת, ועל רגליו עטה מגן ברכיים מנחושת. השריון היה עשוי קשקשי נחושת שכיסו זה את זה כקשקשי דג, והיו צמודים וצפופים כל כך, ששום חץ לא יכול היה לחדור דרכם. על גבו נשא חנית ענקית או כידון מנחושת. ״וחץ (ועץ) חניתו, כמנור ארגים, ולהבת חניתו, שש מאות שקלים ברזל.״ מדי בוקר וערב התקרב גוליית אל מחנה ישראל, וקרא בקול רם: ״למה תצאו לערך מלחמה? הלוא אנוכי הפלשתי, ואתם עבדים לשאול. ברו לכם איש, וירד אלי. אם יוכל להלחם אתי, והכני, והיינו לכם, לעבדים; ואם אני אוכל לו, והכיתיו, והייתם לנו לעבדים, ועבדם אותנו... אני חרפתי את מערכות ישראל, היום הזה; ותנו לי איש, ונלחמה יחד.״

על אף ששאול התיר לדוד להיענות לאתגר של גוליית, בסתר לבו התקשה להאמין שדוד יצליח במשימתו הנועזת. הוא ציווה להלביש את הנער במדיו ובשריונו. קסדת נחושת כבדה הונחה על ראשו של דוד, ושריון מתכת עטה את גופו; לאחר מכן חגר את חרבו של המלך מעל למדיו. חמוש ומוגן יצא דוד למשימתו, אך במהרה שב על עקבותיו. המחשבה הראשונה שחלפה במוחם של הצופים החרדים הייתה שהנער נמלך בדעתו, והחליט שלא לסכן את חייו במאבק הלא שקול מול הענק. אך מחשבה זו הייתה שונה לחלוטין ממה שעלה בדעתו של הצעיר האמיץ. כששב אל שאול, ביקש את רשותו להסיר את השריון ואת כלי הנשק הכבדים. הוא אמר לו: ״לא אוכל ללכת באלה, כי לא נסיתי.״ לאחר שהסיר את שריונו ונשקו של המלך, נטל במקומם את מטה הרועים ואת הקלע שלו. עתה בחר חמישה חלוקי נחל מגדות הנחל, הניח אותם בילקוטו והתקרב עם קלעו בידו אל הפלישתי. הענק הלך והתקרב אל דוד באומץ, בציפייה לפגוש את הלוחם החזק ביותר של צבאות ישראל. נושא כליו הלך לפניו ובידו מגן גדול. דומה שאי אפשר היה לעמוד בפני הגיבור הפלישתי. כשהענק התקרב אל דוד, הוא נוכח כי מדובר בנער. פניו הסמוקות של דוד הפיקו בריאות, גופו החסון נגלה לעיני כול, שכן לא היה מוגן על ידי שריון; עם זאת, הבדל חד ניכר בין גופו הצעיר והחסון של דוד לגופו עצום הממדים של הפלישתי.

גוליית נמלא תדהמה וזעם. הוא קרא: ״הכלב אנכי, כי אתה בא אלי במקלות?״ ואז קילל את דוד בקללות האיומות ביותר בשמם של כל אלוהיו. הוא קרא בלעג

לעבר דוד: ״לכה אלי, ואתנה את בשרך, לעוף השמים ולבהמת השדה.״

דוד לא הפגיון שום חולשה לפני הגיבור הפלישתי. הוא התקדם בעוז ואמר ליריבו: ״אתה בא אלי, בחרב ובחנית ובכידון; ואנוכי בא אליך, בשם יהוה צבאות, אלוהי מערכות ישראל, אשר חרפת. היום הזה יסגרך יהוה בידי והכיתך, והסרתי את ראשך מעליך, ונתתי פגר מחנה פלשתים היום הזה, לעוף השמים ולחית הארץ; וידעו, כל הארץ, כי יש אלוהים, לישראל. וידעו כל הקהל הזה, כי לא בחרב ובחנית יהושיע יהוה: כי ליהוה המלחמה, ונתן אתכם בידנו.״ נימה של אומץ נשזרה בדבריו, מבט של ניצחון נשקף מעיניו ופניו הנאות הפיקו שמחה. דבריו, שנאמרו בבירור בקולו הערב, הגיעו לאוזניהם של אלפי הלוחמים הערוכים לקרב. זעמו של גוליית בער בו עד להשחית. בחמת זעם הסיר את הקסדה שהגנה על ראשו ועל מצחו, ורץ קדימה כדי לעשות שפטים באויבו. אך בן ישי נערך לעימות עם יריבו. ״והיה כי קם הפלשתי, וילך ויקרב לקראת דוד; וימהר דוד, וירץ המערכה לקראת הפלשתי. וישלח דוד את ידו אל הכלי, ויקח משם אבן ויקלע, ויך את הפלשתי, אל מצחו; ותטבע האבן במצחו, ופיל על פניו ארצה.״

תדהמה אחזה בקרב הלוחמים בשתי המערכות. הם היו בטוחים שדוד ייהרג;

אך כשהאבן פילחה את האוויר בשריקה חדה ונחתה היישר במטרה, הם חזו בגיבור הענק רועד, ואז מושיט את ידיו קדימה, כאילו לקה בעיוורון פתאומי. הענק התנודד, מעד ונפל ארצה, כאילו היה גזע אלון כרות. דוד לא איבד זמן. הוא קפץ מיד על הפלישתי ששכב ופניו ארצה, והרים בשתי ידיו את חרבו הכבדה. דקה קודם לכן, נפנף מולו הענק בחרבו, והתרברב כי יכרות בה את ראשו וייתן את גופו לעופות השמיים. עתה הונפה החרב אל על, ואז נכרת הראש והתגלגל הלאה מגופו של הענק, וזעקת ניצחון נישאה ממחנה ישראל.

כשהפלישתים נוכחו בתוצאות המערכה, אחזה אימה בלבם והם נסו על נפשם. קריאות הניצחון של בני ישראל הדהדו בין ההרים בשעה שדלקו אחר האויב הנמלט. הם רדפו ״את הפלשתים, עד בואך גיא, ועד שערי עקרון; ויפלו חללי פלשתים, בדרך שערים, ועד גת, ועד עקרון. וישבו בני ישראל, מדלק אחרי פלשתים; וישסו, את מחניהם. ויקח דוד את ראש הפלשתי, ויבאהו ירושלים; ואת כליו, שם באהלו.

דוד הופך לפליט

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ יח׳ עד כב׳

לאחר שדוד הרג את גוליית, שאול הזמין אותו להישאר בביתו ולא התיר לו לשוב לבית אביו. בינתיים, ״ונפש יהונתן, נקשרה בנפש דוד; ויאהבו (ויאהבהו) יהונתן, כנפשו.״ יהונתן ודוד כרתו ביניהם ברית אחים, ובן המלך נתן לדוד את בגדיו וכלי נשקו, ככתוב: ״ ויתפשט יהונתן, את המעיל אשר עליו, ויתנהו לדוד; ומדיו, ועד חרבו ועד קשתו ועד חגרו.״ על דוד הוטלו עתה מחויבויות רבות חשיבות, אך הוא נשאר צנוע ועניו כשהיה, ועתה רכש את אהדת העם ובית המלכות.

״ויצא דוד בכל אשר ישלחנו שאול, ישכיל, וישמהו שאול, על אנשי המלחמה.״ דוד היה אדם נאמן, מסור ושקול, ודומה שברכת אלוהים נחה עליו. לרגעים הבין שאול כי הוא אינו ראוי למלוך על ישראל, וחש כי הממלכה תהיה מוגנת יותר בידיו של אדם שהונחה בידי הי. הוא אף קיווה לרכוש לעצמו הגנה בזכות ידידותו עם דוד. הוא ידע שדוד נשא חן בעיני ה׳ וזכה להגנתו, לכן, נוכחותו עשויה להגן עליו כשייצאו יחדיו למלחמה.

אין ספק שיד ההשגחה היא שחיברה בין דוד ושאול. מעמדו של דוד בחצר המלכות יקנה לו ידע על עניני הממלכה, ויכשיר אותו לקראת העתיד המזהיר הצפוי לו. בנוסף, הדבר יאפשר לו לרכוש את אמון האומה. העליות והמורדות והקשיים שיבואו עליו בשל שנאתו של שאול יגרמו לו להישען על אלוהים ולבטוח רק בו. גם ידידותו של דוד עם יהונתן, בנו של שאול, נבעה מיד ההשגחה, וזאת כדי לשמור שמלכה הבא של ישראל לא יקפד את חייו. בכל הדברים הללו הגשים אלוהים את מטרותיו רבות החסד, הן בעבור דוד והן בעבור בני ישראל.

אך שאול לא שמר על קשר הידידות שלו עם דוד לאורך זמן. כששאול ודוד שבו ממלחמתם עם הפלישתים, ״ותצאנה הנשים מכל ערי ישראל לשור (לשיר) והמחלות, לקראת שאול המלך בתפים בשמחה, ובשלשים.״ קבוצת מחוללות אחת שרה: ״הכה שאול באלפיו,״ והקבוצה השנייה ענתה: ״ודוד ברבבתיו.״ רוח של קנאה חדרה ללבו של המלך. חרה לו שדוד זכה לשבח רב יותר בשיריהן של נשות ישראל. במקום להכניע את רגשי הקנאה שיקדו בלבו, הוא הפגין את חולשתו כשהכריז: ״נתנו לדוד רבבות, ולי נתנו האלפים; ועוד לו, אך המלוכה.״

אחת ממגרעותיו הגדולות של שאול הייתה תשוקתו להיות רצוי ומקובל. תכונה זו השפיעה מאוד על כל מחשבותיו ומעשיו; כל דבר שאמר או עשה נבע מהתשוקה לזכות בכבוד ובשבח. קנה המידה שלו לגבי טוב ורע היה אהדת הבריות. אבל אדם שחי כדי לרצות את הזולת, אך אינו מבקש תחילה לרצות את אלוהים, לא יזכה להגנתו. שאפתנותו של שאול להצטיין בעיני הבריות היא זו שהניעה את מעשיו. כששיר התהילה למנצחים נשמע ברחבי הארץ, המלך היה משוכנע שדוד ירכוש את לב העם וימשול במקומו.

שאול פתח את לבו לרוח של קנאה שהרעילה את נשמתו. הוא התעלם מהלקחים שקיבל משמואל הנביא, אשר לימד אותו כי אלוהים יגשים את כל מטרותיו, וכי איש אינו יכול לעצור את הגשמתן. בכך הוכיח בעליל כי אינו מכיר לאשורן את תוכניות האל או את גבורתו. מלך ישראל הציב את רצונו שלו בניגוד גמור לרצונו של האלוהים הכול יכול. בשנים שבהן מלך על ישראל, לא למד לשלוט ברוחו. הוא הניח לדחפיו לשלוט בשיקול דעתו, עד שכמעט התפוצץ מכעס. הוא סבל מהתפרצויות זעם שהתעוררו בכל פעם שמישהו העז להביע התנגדות לרצונו, ובחמת זעם ניסה להרגו. ממצב זה של טירוף הדעת היה מצב רוחו של שאול משתנה באחת, והוא היה הופך מדוכדך, מלא שנאה עצמית ואכול חרטה.

שאול אהב להקשיב לנגינתו של דוד על הכינור, ודומה שהרוח הרעה עזבה אותו לזמן מה. אך באחד הימים, כשדוד הצעיר ניגן לפניו מנגינות מתוקות בלוויית קולו הערב שזימר תשבחות לה׳, שאול הטיל לפתע את חניתו לכיוונו של דוד, במטרה להרוג אותו. חייו של דוד נצלו בזכות יד ה׳, ודוד נמלט ללא פגע מזעמו של המלך המטורף מזעם.

כשגברה שנאתו של שאול לדוד, הוא החל להשגיח בשבע עיניים על צעדיו של דוד, וזאת כדי למצוא שעת כושר להורגו; אך אף אחת מתוכניותיו נגד משיח ה׳ לא צלחה. שאול נכנע לשליטת הרוח הרעה שאחזה בו, אך דוד בטח באלוהים רב החוכמה ורב הגבורות. ״תחלת חכמה, יראת יהוה.״ (משלי ט׳ 10). דוד נשא תמיד תפילה לאלוהים ובה ביקש שיעזור לו להתהלך לפניו תמים ושלם.

בתשוקתו להשתחרר מנוכחות יריבו, הרחיק המלך את דוד מחצר המלכות ומינה אותו ל״שר אלף; ויצא ויבא, לפני העם... וכל ישראל ויהודה, אהב את דוד.״ העם נוכח מיד בכשרונו של דוד, אשר הצליח לטפל בחוכמה ובמיומנות בכל העניינים שהופקדו בידיו. עצותיו של הצעיר היו מלאות חוכמה, עדינות ושיקול דעת, ועמדו במבחן הזמן. לעומת זאת, שיקול דעתו של שאול לא תמיד היה אמין, והחלטותיו לא היו נבונות.

על אף ששאול היה דרוך כל הזמן כדי למצוא שעת כושר לחסל את דוד, בכל זאת פחד ממנו, שכן היה לו ברור שאלוהים שרה עם דוד. אופיו המושלם של דוד עורר את זעמו של המלך; הוא האמין כי חייו ונוכחותו של דוד מהווים תוכחה חיה לחייו שלו, שכן הניגוד החד ביניהם הציג את פרצופו האמיתי, שלא בטובתו. הקנאה שאכלה את המלך אמללה אותו והעמידה בסכנה את כיסאו. כמה נזקים רבים מספור מעוללת מגרעת זו בעולמנו!

אותה משטמה שניצתה בלבו של שאול היא שיקדה בלבו של קין ועוררה אותו לקום נגד הבל אחיו ולרצוח אותו, שכן מעשיו של הבל היו מעשי צדקה, ולכן זכה לכבוד מאלוהים, אך מעשיו של קין היו רעים, ולכן נבצר מה׳ לברכו. גאווה מולידה קנאה, וכשמניחים לקנאה לשגשג בלב, היא מולידה שנאה, וזו מובילה למעשי נקמה ולרצח. השטן הציג לראווה את אופיו המכוער כאשר עורר את חמת זעמו של שאול נגד אדם שלא עשה לו כל רע.

המלך עקב בדריכות אחר צעדיו של דוד, בתקווה לגלות בהם אי שיקול דעת או פזיזות, שישמשו תואנה להמיט עליו חרפה. הוא חש שלא יירגע עד שייטול את חייו של הצעיר, אך עם זאת יזכה בתמיכת העם שיצדיק אותו על מעשהו. הוא ניסה להערים על דוד כשדחק בו לצאת למלחמה נגד הפלישתים, הבטיח לתגמל אותו על גבורתו: הוא ייתן לו את בתו הבכורה, לאישה. בתגובה להצעה זו השיב דוד בצניעות: ״מי אנוכי ומי חיי, משפחת אבי, בישראל, כי אהיה חתן, למלך?״ אך כשהגיעה השעה לחתן את הנסיכה, שאול הפגין חוסר יושר כשהשיא אותה לגבר אחר.

אהבתה של מיכל, בתו הקטנה של שאול, לדוד, העניקה למלך הזדמנות נוספת לנסות להערים על יריבו. עתה הציע לגיבור הצעיר את ידה של מיכל, בתנאי שיציג לפניו הוכחות חותכות על תבוסת הפלישתים, אויבי האומה, ועל מספרם המדויק של החללים. ״ויאמר שאול [לעבדיו]: ׳כה תאמרו לדוד, אין חפץ למלך במהר, כי במאה ערלות פלשתים, להנקם באיבי המלך.׳ ושאול חשב, להפיל את דוד ביד פלשתים.״ שאול תכנן להפיל את דוד ביד פלישתים, אך אלוהים הגן על משרתו הנאמן. דוד שב מן הקרב כמנצח והפך לחתנו של שאול. ״ומיכל בת שאול, אהבתהו.״ המלך זעם לאחר שנוכח כי מזימותיו כשלו, ואף העלו את מעמדו וחינו של האיש שביקש להשמיד. עתה היה בטוח יותר מתמיד שזהו האיש שעליו אמר ה׳ כי הוא טוב ממנו, ובחר בו כדי למלוך על ישראל במקומו. שאול חדל להעמיד פנים שהוא רוצה בטובתו של דוד, וציווה על בנו יהונתן ועל אנשי החצר להרוג את שנוא נפשו.

יהונתן גילה לדוד את זממו של המלך וביקש ממנו להסתתר, בשעה שהוא יפציר באביו לחוס על חייו של מושיע ישראל. יהונתן גולל לפני המלך את מעשי גבורותיו של דוד, אשר הגן על כבודה ובעיקר על חייה של האומה. הוא הדגיש כי הריגתו של אדם חף מפשע זה, שבו השתמש ה׳ כדי להביס ולהפיץ את אויבי ישראל, תיחשב חטא כבד. דברים אלה נגעו בלבו ובמצפונו של המלך, ולבו התרכך. ״וישבע שאול, חי יהוה אם יומת.״ אז הובא דוד לפני שאול ושירת אותו כבעבר.

פעם נוספת הוכרזה מלחמה בין ישראל והפלישתים, ודוד הוביל את צבא ישראל נגד אויביה. בני ישראל נחלו ניצחון כביר, ואנשי המקום שיבחו את חוכמתו וגבורתו של דוד. דבר זה שב ועורר את טינתו של שאול נגד דוד. בשעה שהגיבור הצעיר ניגן לפני המלך ומילא את בית המלוכה בצלילי מנגינותיו הערבות, התעוררה חמת זעמו של שאול והוא הטיל את חניתו לעבר הנער, בתקווה להצמיד אותו אל הקיר. אך מלאך ה׳ הטה את כלי המשחית מן המטרה, ודוד נמלט וברח לביתו. שאול שלח אחריו מרגלים כדי שיעצרו אותו ברגע שייצא בבוקר מהבית, ויהרגו אותו.

אבל מיכל הודיעה לדוד על זממו של אביה. היא האיצה בו לנוס על נפשו וסייעה לו לרדת מן החלון כדי שיברח. דוד נמלט אל שמואל שברמה, והנביא שלא חשש ממורת רוחו של המלך קידם בברכה את פניו של הפליט. ביתו של שמואל היה שליו ושקט בניגוד לאווירה ששררה בארמון המלך. כאן, ליד ההרים, המשיך נביאו הנכבד של ה׳ את פועלו בקרב חבורת הנביאים שהקיפה את שמואל. הם שקדו על לימוד רצונו של האל, והקשיבו ביראה ובכבוד לדברים שלמדו מפי הנביא הזקן; השיעורים והלקחים שרכש דוד ממורה ישראל זה היו יקרים מפז. דוד האמין שצבאו של שאול לא יצווה לפלוש למקום הקדוש, אך מסתבר ששום מקום לא נחשב קדוש בעיני המלך הנואש ששקע במחשבות שווא אפלות. הקשר בין דוד לשמואל עורר את קנאת שאול, שחשש פן נביא ה׳ הנערץ בכל רחבי ישראל יצדד ביריבו ויסייע בקידומו. כשנודע למלך על מיקומו של דוד, הוא שלח את חייליו כדי שיביאו אותו לגבעה, שם התכוון להוציא אל הפועל את תוכניתו ולהרוג אותו.

שליחי המלך יצאו לדרכם במטרה להרוג את דוד; אך מלך גדול משאול עצר בהם והפר את זממם. מלאכים בלתי נראים ניצבו בדרכם, כפי שמלאך ה׳ ניצב בדרכו של בלעם שיצא להטיל קללה על ישראל. שליחי המלך החלו להתנבא ולהכריז על תהילתו וריבונותו של ה׳. בדרך זו, כאשר ה׳ בלם את הרע, הוא גבר על חמת זעמם של בשר ודם, והפגין את גבורתו. בה בעת הוא גונן על דוד, משרתו, בעזרת צבא מלאכיו.

הבשורות על מה שאירע לשליחיו הגיעו לאוזניו של שאול, שציפה בכיליון עיניים להסגרתו של דוד. אך במקום להבין את תוכחת ה׳, הוא הפך נואש יותר ושלח שליחים נוספים. רוח הקודש צלחה גם עליהם, והם התנבאו והצטרפו לקבוצת השליחים הראשונה. משלחת שלישית נשלחה על ידי המלך; אך כשהגיעו שליחי המלך אל חבורת הנביאים, נחה עליהם רוח ה׳ ואף הם התנבאו. שאול החליט ללכת לרמה בעצמו, שכן לא הצליח לשלוט בשנאתו העזה. הוא היה נחוש בדעתו לא לחכות להזדמנות נוספת כדי להרוג את דוד; הוא תכנן שברגע שיתקרב אל דוד, יהרוג אותו במו ידיו, יהיו אשר יהיו תוצאות מעשהו.

אך מלאך ה׳ פגש במלך בדרך ועצר בעדו. רוח ה׳ גברה עליו ואחזה בו, והוא המשיך בדרכו, פיו מפיק תפילות ותהילות לאלוהים, שזורות בנבואות ובמזמורי קודש. שאול ניבא על ביאת המשיח, גואל העולם. כשהגיע לביתו של הנביא ברמה, פשט את בגדיו העליונים שהסגירו את מעמדו הרם, וכל אותו היום והלילה שכב והתנבא לפני שמואל ותלמידיו, בהשראת רוח האלוהים שנחה עליו. אנשים רבים התקבצו במקום כדי לחזות במחזה המוזר, והשמועה על החוויה שעברה על המלך התפשטה בכל רחבי הארץ. לקראת תום תקופת מלכותו של שאול, הפכו דברי ההשתאות: ״הגם שאול בנביאים?״ לפתגם בישראל.

פעם נוספת כשלה תוכניתו של הרודף והוא לא הצליח לבצע את זממו. הוא הבטיח לדוד כי פניו לשלום, אך דוד לא בטח בו ולא האמין לרגע לחרטה שהפגין. דוד ניצל את ההזדמנות כדי לברוח, שכן חשש שמצב רוחו של המלך ישתנה, כפי שקרה בעבר. לבו היה פצוע ושבור, והוא התגעגע לידידו יהונתן והשתוקק לפגוש אותו. מודע לחפותו בא אל יהונתן והציג לפניו שאלה שוברת לב: ״מה עשיתי? מה עוני ומה חטאתי לפני אביך, כי מבקש, את נפשי?״ יהונתן האמין שאביו התחרט באמת ובתמים, ולא ביקש עוד להרוג את דוד. הוא אמר לדוד: ״חלילה, לא תמות! הנה לו עשה (לא יעשה) אבי דבר גדול או דבר קטן, ולא יגלה את אזני; ומדוע יסתיר אבי ממני את הדבר הזה, אין זאת.״ לאחר שאלוהים הפגין את גבורתו באופן כביר כל כך, יהונתן התקשה להאמין שאביו ימשיך לנסות לפגוע בדוד, שכן הדבר יעיד על מרד באלוהים. אך דוד לא היה משוכנע בכך. בשיא הכנות נשבע באוזני יהונתן: ״ידע ידע אביך כי מצאתי חן בעיניך, ויאמר ׳אל ידע זאת יהונתן, פן יעצב׳׳׳ ואולם, חי יהוה וחי נפשך, כי כפשע, ביני ובין המות.״

באותם ימים חל ראש החודש שנחגג בישראל כיום חג. החג עמד לחול למחרת יום המפגש בין דוד ויהונתן. המלך ציפה ששני הצעירים יסבו עימו בשולחן החג המלכותי. אך דוד פחד להסב לסעודת החג בחברת המלך, ולפיכך הוסכם שהוא יבקר את אחיו בבית לחם. כשישוב, עליו להתחבא בשדה, לא רחוק מאולם המשתה של המלך, ובמשך שלושה ימים להדיר את רגליו מן הארמון. במהלך הימים האלה יהונתן ישים לב להשפעת היעדרותו של דוד על שאול. אם ישאל אותו המלך היכן בנו של ישי, יאמר לו יהונתן שהוא שב לבית אביו כדי לחגוג ולאכול עם משפחתו את סעודת הזבח. אם המלך לא יביע כעס, אלא יאמר: ״טוב - שלום לעבדך,״ דוד יוכל לחזור בביטחון לחצר המלך. אך אם המלך יכעס על היעדרותו, יהיה עליהם להסיק מכך שדוד חייב לברוח.

ביום החג הראשון לא חקר המלך את פשר היעדרותו של דוד, אך למחרת, כשהבחין במושבו הריק, שאל: ״׳מדוע לא בא בן ישי גם תמול גם והיום, אל הלחם?׳ ויען יהונתן, את שאול: ׳נשאל נשאל דוד מעמדי, עד בית לחם.׳ ויאמר, ׳שלחני נא כי זבח משפחה לנו בעיר,׳ והוא צוה לי ׳אחי ועתה אם מצאתי חן בעיניך, אמלטה נא ואראה את אחי.׳ על כן לא בא, אל שלחן המלך.״׳ כששאול שמע את תשובתו של יהונתן, הוא לא הצליח למשול ברוחו. הוא הכריז בכעס כי כל עוד דוד חי, יהונתן לא יוכל לעלות על כס המלכות. הוא תבע מאנשיו לצאת מיד לחיפוש אחר דוד, ולהביאו אליו כדי להוציאו להורג. יהונתן שב ודיבר טובות על דוד ידידו. הוא הפציר במלך: ״למה יומת, מה עשה?״ תחינתו של יהונתן העלתה את חמת שאול, וזעמו הפך שטני יותר. הוא הטיל את החנית, שבעזרתה התכוון לפגוע בדוד, לעבר בנו.

הנסיך עזב בכעס את שולחן החג ולבו התחמץ בקרבו. הוא לא שב לסעוד בחברת המלך ביום החג השני. נפשו הייתה שחוחה מצער כשיצא במועד שנקבע אל המקום שבו ביקש מדוד להסתתר, עד שילמד על כוונותיו של המלך כלפיו. כששני החברים נפגשו, הם נפלו איש על צוואר אחיו ובכו מרות. תשוקת הנקם האפלה של המלך הטילה את צילה הקודר על חייהם של שני הצעירים, והצער שחשו היה רב כל כך, שאי אפשר היה לבטאו במילים. הדברים האחרונים שאמר יהונתן לדוד, לפני שכל אחד מהם הלך לדרכו היו: ״לך לשלום: אשר נשבענו שנינו אנחנו, בשם יהוה לאמור, יהוה יהיה ביני ובינך ובין זרעי ובין זרעך, עד עולם.״

בן המלך שב לגבעה, ודוד מיהר אל נוב, עיר ששכנה לא הרחק משם, בנחלת בנימין. ארון הברית הובא לנוב משילה, ואחימלך הכוהן הגדול שירת שם בקודש. דוד לא ידע היכן ימצא מקום מקלט, אך חש בטוח בחברתו של משרת האלוהים. הכהן התפלא לראות את דוד, שכן הגיע בגפו ונראה שמיהר, ופניו היו עצובים ומודאגים. הוא ביקש לדעת מה הביא את דוד לנוב. הצעיר שחשש פן יתגלה ויוסגר לידי המלך, נאחז עתה בשקרים. הוא אמר לכוהן שהוא נשלח בידי המלך למשימה חשאית, שדרשה מהירות מרבית. צעד זה נבע מחוסר אמונה, וסופו שהביא למותו של הכהן הגדול. אילו היה מבהיר לאחימלך את העובדות כהווייתן, הכוהן היה מייעץ לו כיצד לשמור על עצמו. אלוהים דורש מחסידיו לדבוק באמת, אפילו בשעת סכנות גדולות. דוד ביקש מהכוהן הגדול שיתן לו חמישה ככרות לחם. ברשותו של איש האלוהים לא היה לחם זולת לחם הפנים הקדוש. אך דוד הצליח להפיג את חששותיו והיסוסיו של הכוהן, ועתה קיבל מידיו את לחם הפנים כדי להשביע בו את רעבונו.

סכנה חדשה ארבה לו עתה. דואג האדומי, ראש רועי עדר שאול, שקיבל על עצמו את אמונת העברים, ביקר במקום הקדוש כדי לקיים את נדריו. כשדוד ראה אותו, הוא החליט להימלט מיד למקום מקלט אחר, ואף להשיג כלי נשק שבעזרתו יתגונן. הוא שאל את אחימלך אם יש ברשותו חרב, והכוהן השיב שאין בידו חרב זולת חרבו של גוליית, אשר נשמרה עם ארון ה׳ כמזכרת קודש. דוד הכריז: ״אין כמוה! תננה לי!״ בשעה שאחז בחרב שבעזרתה חיסל את גיבור הפלישתים, שב אליו אומץ לבו.

דוד ברח לאכיש מלך גת, שכן חש בטוח יותר בקרב אויבי עמו מאשר בתחום ממלכתו של שאול. אך כשנודע לאכיש כי דוד הרג את גיבור הפלישתים, נשקפה לו עתה סכנה גדולה. ואולם דוד העמיד פני משוגע, ובכך הצליח להוליך שולל את אויביו ולהימלט על נפשו.

הטעות הראשונה שדוד עשה הייתה חוסר האמונה באלוהים שהפגין בנוב. הטעות השנייה הייתה העמדת הפנים שלו לפני אכיש כדי להוליכו שולל. דוד ניחן במידות נעלות ואציליות, שבזכותן ובזכות מוסריותו נשא חן בעיני העם. אך בשעת ניסיון התערערה אמונתו וחולשתו נחשפה. עתה ראה בכל אדם מרגל ובוגד. בעבר, כשניצב מול הגיבור הפלישתי, נשא מיד את עיניו אל ה׳ מתוך אמונה חזקה, והצליח להביסו. הוא האמין באלוהים ופעל בשמו. אך עתה, המבוכה והמצוקה שגאו בו בתור פליט נרדף, כמעט הסתירו מנגד עיניו את אביו שבשמיים.

אך ניסיון זה לימד את דוד לקח והקנה לו חוכמה, שכן נוכח בחולשתו ובתלותו באלוהים. כמה יקרה היא השפעתה המתוקה של רוח הקודש בשעה שהיא נחה על נפשות שחוחות או מיואשות, מפיחה עידוד ואומץ בלבם של מוגי הלב, מחזקת את החלשים, אוזרת אומץ בלבם של משרתי האל ומסייעת להם בשעת ניסיון! איזה אל נפלא הוא אלוהינו, המטפל ברוך במי ששגה, ומפגין כלפינו אורך רוח ואהבה כשתחושה של צער כבד מציפה אותנו!

כל כישלון של חסידי האל נובע מחוסר אמונה. כשצללים אופפים את נשמתנו, כשאנו זקוקים לאור ולהדרכה, עלינו לשאת את מבטינו אל השמיים; אור שורר מעבר לחושך. דוד לא היה צריך לאבד, ולו לרגע, את בטחונו באלוהים. הייתה לו סיבה טובה לבטוח בו: הוא היה משיח ה׳, ובשעת סכנה גוננו עליו מלאכי האלוהים. ה׳ אזר אותו באומץ כדי שיוכל לחולל גדולות ונצורות, ואילו התעלם מן המצב המסוכן שאליו נקלע, והגה בגבורתו ובתפארתו של אלוהים, היה זוכה בשלווה אפילו בקרב צללי המוות, והיה יכול לחזור בביטחון על הבטחת הי: ״כי ההרים ימושו, והגבעות תמוטינה - וחסדי מאתך לא ימוש, וברית שלומי לא תמוט, אמר מרחמך, יהוה.״ (ישעיהו נ״ד 10).

במנוסתו משאול מצא דוד מקלט בהרי יהודה. הוא הצליח להימלט למערת עדולם, שם התחבא יחד עם כוח קטן ויכול היה להיערך נגד צבא גדול. ״וישמעו אחיו וכל בית אביו, וירדו אליו שמה.״ בעבר, בני משפחתו של דוד חשו שאינם מוגנים. הם ידעו שבשל קרבת הדם אל הנער, הם עלולים ליפול קורבן לחשדותיו חסרות השחר של שאול. אך עתה למדו את מה שנודע לכל בית ישראל: שה׳ בחר בדוד בתור המלך הבא של עמו. עתה כבר האמינו כי יהיו בטוחים לצידו - גם אם ייאלצו לחיות כפליטים במערה נידחת, יותר מאשר אם יהיו חשופים לשיגעונו של המלך הקנאי. משפחת דוד שהתקבצה במערת עדולם הייתה מאוחדת ברגשי אהבה וקרבה. בן ישי יכול היה לפרוט על כינורו ולשיר: ״הנה מה טוב, ומה נעים, שבת אחים גם יחד!״ (תהילים קל״ג 1). הוא טעם מטעמו המר של חוסר האמון של אחיו; ההרמוניה ששררה עתה ביניהם עוררה שמחה בלבו. כאן, במערה, חיבר דוד את מזמור נ״ז.

במהרה חברו לדוד אנשים נוספים שביקשו להימלט מידו העושקת של המלך. רבים בישראל איבדו את האמון במלכם, שכן נוכחו לדעת כי לא הונחה עוד בידי רוח הי. ״ויתקבצו אליו כל איש מצוק וכל איש אשר לו שא, וכל איש מר נפש, ויהי עליהם, לשר; ויהיו עמו, כארבע מאות איש.״ כאן כונן דוד ממלכה קטנה משלו, שסדר ומשמעת שררו בה. אך אפילו במקום מחבואו בהרים, עדיין לא חש בטוח ומוגן, שכן שוב קיבל הוכחות על כך שהמלך לא ויתר על תוכניתו להורגו.

דוד מצא להוריו מקלט בחסותו של מלך מואב, ואז, כשהוזהר בידי נביא ה׳, ברח ממקום מחבואו ליער חרת. הקשיים והניסיונות שעבר לא היו לשווא. אלוהים העניק לו שיעור במשמעת, וזאת כדי להכשירו לשמש מצביא נבון ומלך ישר ורחמן לעמו. בעזרת חבורת הפליטים שנאספו סביבו הוכשר דוד למלאכה אשר שאול, בשל תשוקת הנקם והעיוורון הרוחני שלקה בו, הפך בלתי ראוי לבצעה. לא ניתן לנטוש את עצת האל, ובעת ובעונה אחת להחזיק בחוכמה שמאפשרת לאדם לפעול ביושר ובשום שכל. אין טירוף נורא וחסר תקווה כמו זה שבהיצמדות לחוכמת אנוש, המשוללת כל הדרכה מחוכמת האלוהים הנשגבת.

שאול התכונן ללכוד את דוד במערת עדולם. כשנודע לו שדוד ברח ממקום המקלט, הוא רתח מזעם. בריחתו של דוד הייתה חידה בעיני שאול. הוא יכול היה להסביר אותה אך ורק בעזרת המסקנה שישנם בוגדים במחנהו, אשר עדכנו את בן ישי על תוכניתו ומסלולו.

הוא הודיע לאנשיו על הקשר שנקשר נגדו, והבטיח להעניק עושר ומשרה רמה לאדם שיגלה מי מבין אנשיו מיודד עם דוד. דואג האדומי הסכים לשמש מלשין למלך. מונע בידי שאפתנות, תאוות בצע ושנאה לכוהן הגדול שהוכיח אותו על חטאיו, דיווח לשאול על ביקורו של דוד אצל אחימלך, תוך הצגת הדברים באור מסולף שהצית את זעמו של המלך נגד איש האלוהים. המילים שיצאו מלשונו הזדונית הציתו אש גיהינום ועוררו בלבו של שאול את רגשות הקנאה והטירוף הנוראים ביותר. מטורף מזעם גזר המלך שמד על כל הכוהנים, בני משפחתו של אחימלך. הגזרה הנוראה הוצאה אל הפועל. לא רק אחימלך, אלא אף בני ביתו, ״שמונים וחמישה איש נושא אפוד בד,״ נרצחו בפקודת המלך בידי דואג האדומי.

״ואת נב עיר הכוהנים, הכה לפי חרב, מאיש ועד אשה, מעולל ועד יונק; ושור וחמור ושה, לפי חרב.״ זה היה פרי מעלליו של שאול שהיה נתון תחת שליטת השטן. כשאלוהים הכריז כי סאת עוונם של העמלקים מלאה, וציווה על שאול להשמיד אותם לחלוטין, שאול החשיב את עצמו רחום מדי מכדי לבצע את הצו האלוהי בשלמותו. לפיכך, חס על חיי המלך וחיי בעלי החיים שיועדו להשמדה. אך עתה, ללא הנחיית אלוהים, פעל תחת הדרכת השטן, ולפיכך היה מסוגל לרצוח את נביאי ה׳ ולהשמיד את תושבי נוב. כה מושחת ונקלה הוא לבו של אדם המסרב להדרכת האלוהים.

מעשה זה מילא את לב בני ישראל באימה. המלך שבו בחרו במו ידיהם ביצע את העוול הנורא הזה, אך למעשה הוא נהג כמו מלכי העמים האחרים שלא יראו את ה׳. ארון הברית שכן בקרב העם, אך הכוהנים שפנו לה׳ בשמם, נרצחו בחרב. איזו מכה נוספת תנחת על עם ישראל?

גדלות לבו של דוד

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ כב׳: 3 2-2 2; כג׳ עד כז׳

לאחר הטבח האכזר של כוהני ה׳, ״וימלט בן אחד, לאןחימלך בן אחטוב, ושמו אביתר; ויברח, אחרי דוד. ויגד אביתר, לדוד: כי הרג שאול, את כהני יהוה. ויאמר דוד לאביתר: ׳ידעתי ביום ההוא כי שם דויג (דואג) הארמי, כי הגד יגיד, לשאול: אנוכי סבתי, בכל נפש בית אביך. שבה אתי אל תירא, כי אשר יבקש ואת נפשי יבקש ואת נפשך: כי משמרת אתה, עמדי.׳״ דוד, שעדיין נרדף בידי המלך, לא מצא לעצמו מקלט או מקום בטוח. חבורת אנשיו האמיצה הצילה את העיר קעילה מיד הפלישתים, אך דוד ואנשיו עדיין לא היו מוגנים, אפילו לא בקרב האנשים שהצילו. מקעילה הם יצאו למדבר זיף.

בשעה קשה זו, כשנקודות אור בודדות בלבד מאירות את דרכו של דוד, הוא שמח מאוד על ביקורו של יהונתן, ששמע על מקום הימצאו ובא לבקרו. יקרים היו הרגעים שבהם בילו שני החברים איש בחברת רעהו. הם סיפרו זה לזה את קורותיהם, ויהונתן חיזק את רוחו של דוד כשאמר לו: ״אל תירא, כי לא תמצאך יד שאול אבי, ואתה תמלך על ישראל, ואנוכי אהיה לך למשנה; וגם שאול אבי, ידע כן.״ כששוחחו על הנפלאות שה׳ חולל בחייו של דוד, זכה הפליט הנרדף לעידוד רב. ״ויכרתו שניהם ברית, לפני יהוה; וישב דוד בחרשה, ויהונתן הלך לביתו.״ לאחר ביקורו של יהונתן, דוד עודד את עצמו בשירי הלל, מלווה את שירתו בנגינה על כינור:

״ביהוה, חסיתי, איך תאמרו לנפשי; נודו (נודי), הרכם צפור? כי
הנה הרשעים, ידרכון קשת, כוננו חצם על יתר, לירות במו אפל,
לישרי לב. כי השתות, יהרסון, צדיק, מה פעל?
יהוה, בהיכל קדשו, יהוה, בשמים כסאו: עיניו יחזו, עפעפיו
יבחנו, בני אדם. יהוה, צדיק יבחן: ורשע, ואהב חמס, שנאה
נפשו.״

(תהילים י״א 1-5).

הזיפים, תושבי מדבר זיף שב ו הסתתר דוד, שלחו מסר לשאול שישב בגבעה. הם הודיעו לו על מקום מחבואו של דוד, והביעו נכונות להדריך אותו לשם. אך דוד שהוזהר באשר לכוונתם, עזב את המקום וחיפש מקלט בהרים שבין מדבר מעון לים המלח.

״ויהי, כאשר שב שאול, מאחרי, פלשתים; ויגדו לו, לאמור, ׳הנה דוד, במדבר עין גדי.׳ ויקח שאול, שלשת אלפים איש בחור מכל ישראל; וילך, לבקש את דוד ואנשיו, על פני, צורי היעלים.״

בחברת דוד נמצאו שש מאות איש בלבד, בשעה ששאול התקדם לעברו עם צבא בן שלושת אלפים איש. בן ישי ואנשיו התחבאו במערה נסתרת, וציפו להנחיית ה׳ בנוגע לצעד הבא שיעשו.

כששאול העפיל בהר, הוא פנה ונכנס לבדו אל מערה, שדוד ואנשיו התחבאו במעמקיה. כשאנשי דוד הבחינו במלך, הם דחקו במנהיגם להרגו. בעובדה ששאול נמצא בחזקתם ראו ראיה חותכת לכך שאלוהים בכבודו ובעצמו נתן בידיהם את אויבם כדי שיחסלוהו. דוד התפתה לשקול את עצתם, אך קול המצפון דיבר אליו והורה לו: ״אל תשחיתהו,״ אל תיגע ״במשיח יהוה!״

אנשיו של דוד סירבו להניח לשאול ללכת לדרכו. הם הזכירו למפקדם את דברי ה׳: ״׳הנה אנוכי נותן את איביך (איבך) בידך, ועשית לו, כאשר יטב בעיניך.׳״ לאחר מכן, ״ויקם דוד, ויכרת את כנף המעיל אשר לשאול, בלט.״ אך מצפונו של דוד ייסר אותו אפילו על כך שכרת את כנף מעילו של המלך.

שאול קם ויצא מהמערה כדי להמשיך במרדף אחרי דוד. לפתע שמע לחרדתו קול שקרא: ״אדוני המלך!״ שאול הסתובב כדי לראות מי קרא לו, ואז ראה את בן ישי, האיש שאחריו חיפש זמן רב כל כך כדי להורגו. דוד השתחווה לפני המלך, ובכך הודה שהוא אדונו. הוא פנה אל שאול ואמר לו: ״למה תשמע את דברי אדם לאמור: ׳הנה דוד, מבקש רעתך?׳ הנה היום הזה ראו עיניך, את אשר נתנך יהוה היום בידי במערה, ואמר להרגך, ותחס עליך; ואמר, ׳לא אשלח ידי באדוני - כי משיח יהוה, הוא. ואבי ראה גם ראה את כנף מעילך, בידי: כי בכרתי את כנף מעילך ולא הרגתיך, דע וראה כי אין בידי רעה ופשע ולא חטאתי לך, ואתה צדה את נפשי, לקחתה.״

כששאול שמע את דברי דוד, הוא נכנע ברוחו, ולא יכול היה שלא להודות באמיתות דבריו, אשר נגעו עמוק בלבו. עתה קלט כי הוא נתון לחלוטין בידיו של האיש, שאת חייו ביקש לקפד. דוד עמד לפניו במצפון נקי. שאול שאל ברוך: ״׳הקלך זה בני דוד?׳ וישא שאול קלו, ויבך.״ לאחר מכן אמר לדוד: ״צדיק אתה, ממני: כי אתה גמלתני הטובה, ואני גמלתיך הרעה... וכי ימצא איש את איבו, ושלחו בדרך טובה? ויהוה, ישלמך טובה, תחת היום הזה, אשר עשיתה לי. ועתה הנה ידעתי, כי מלך תמלוך; וקמה, בידך, ממלכת, ישראל.׳״ דוד כרת ברית עם שאול. הוא נשבע לו שכאשר תיכון מלכותו, יטה את חסדו על בית שאול ולא יכרית את זרעו.

דוד שהכיר היטב את התנהלותו של שאול, לא האמין להבטחותיו של המלך, ולא יכול היה לקוות שהחרטה שהפגין תחזיק מעמד לאורך זמן. לכן, כששאול שב לביתו, דוד נשאר במצודות שבהרים.

לעיתים הופכת השנאה כלפי משרתי ה׳, היוקדת בלבם של אנשים שנכנעו לכוחו של השטן, לתחושה של רצון טוב ופיוס, אך שינוי זה לא תמיד מאריך ימים. לעיתים, לאחר שהרשעים דיברו רעות במשרתי ה׳ וביצעו את זממם, מציפה את לבם הכרה בטעות שעשו. רוח ה׳ נאבקת בהם עד שהם מכניעים את לבם לפני ה׳ ולפני האנשים שביקשו לחבל בהשפעתם. כתוצאה מכך, הם עשויים לשנות את התנהגותם כלפיהם. אך ברגע שיפתחו מחדש את לבם לפיתויי השטן, יתעוררו הספקות הישנים, והשנאה תשוב ותתעורר בלבם. מכאן ואילך הם ישובו לסורם. הם ידברו סרה, יאשימו ויגנו במילים השפלות ביותר את האנשים שלפניהם התוודו בענווה. לאחר שינהגו כך, יוכל השטן לנצל אותם למטרותיו ביתר שאת, שכן הם חטאו לה׳ לאחר שהתהלכו זמן מה באורו.

ובינתיים, ״וימת שמואל, ויקבצו כל ישראל ויספדו לו, ויקברהו בביתו ברמה.״ מות שמואל נחשב לאובדן עצום וחסר תקנה בעיני בני ישראל. הנביא הדגול והשופט הבכיר של האומה אבד, והצער שחשו על כך בני העם היה עמוק ורב. מנערותו נהג שמואל עם העם ביושר ובהגינות; ועל אף ששאול הוכתר בידם למלך, לשמואל הייתה השפעה רבה יותר עליהם, שכן אופיו היה ללא דופי והוא הצטיין במסירות, ציות לאל ודבקות בו. על פי התנ״ך, שמואל שפט את ישראל כל ימי חייו.

כשבני ישראל השוו בין דרכו של שאול לדרכו של שמואל, הם נוכחו בטעות המרה שעשו כאשר השתוקקו למלך כדי לא להיות שונים מיתר האומות סביבם. רבים הביטו בדאגה במצבה של החברה בארץ, שהידרדרה במהירות והפכה כופרת וחסרת אלוהים. הדוגמה שהציב לפניהם מלכם השפיעה עליהם לרעה. עתה התאבלו בני ישראל מרות על מותו של שמואל, נביא ה׳.

ישראל איבדה את מייסדם של בתי הספר לנביאים, שבהם כיהן שמואל כנשיא, אך בכך לא התמצה האובדן. בני העם איבדו את האדם היחיד שאליו פנו בשעת צרה, את האיש שהפגיע תמיד בעבורם לפני ה׳, כשרק טובתם עמדה לנגד עיניו. תפילת ההפגעה של שמואל השרתה בלבם ביטחון, שכן, ״גדול כחה של תפלת צדיק בפעלתה.״ (איגרת יעקב ה׳ 16). עתה חשו בני ישראל שאלוהים זנח אותם. בנוסף, המלך איבד את שפיות דעתו, הצדק בארץ עוות והסדר הופר. ודווקא בשעה זו, שבה האומה נקרעה במחלוקות מבית, ונזקקה יותר מתמיד לעצתו השקולה של שמואל ירא האלוהים, ה׳ העניק למשרתו הקשיש מנוחת עולם.

בשעה שבני העם הביטו בקבר הדומם, עלו בליבם מחשבות מרות: הם נזכרו באיוולתם כאשר מאסו בשמואל כמנהיגם, שכן בזכות קרבתו היתרה לשמיים הצליח לגרום לכל בית ישראל לשמור אמונים לה׳. שמואל היה האיש שלימד אותם לאהוב את ה׳ ולציית לו; עתה, לאחר מותו, חשו מיותמים ועזובים, נתונים לחסדיו של מלך שחבר לשטן, ועתיד להביא לנתק בינם לאלוהי השמיים.

על אף שנבצר מדוד להשתתף בטקס קבורת שמואל, הוא התאבל עליו מרות, כבן המתאבל על אב מסור. הוא ידע כי מותו של שמואל רופף חוליה נוספת בכבלים שריסנו את נפשו של שאול, ועתה חש פחות מוגן ובטוח מאשר בימיו של הנביא. בשעה ששאול היה עסוק בטקסי האבלות, דוד ניצל את ההזדמנות כדי למצוא מקום מחסה בטוח יותר. הוא ברח למדבר פארן, שם חיבר את מזמור קכ״א בתהילים. במרחבים שוממים אלה, כשקלט שהנביא מת, והמלך הפך לאויבו, הוא שר:

״עזרי, מעם יהוה, עשה, שמים וארץ. אל יתן למוט רגלך; אל ינום,
שמרך. הנה לא ינום, ולא יישן שומר, ישראל. יהוה שמרך; יהוה
צלך, על יד ימינך. יומם, השמש לא יככה; והירח בלילה. יהוה,
ישמרך מכל רע: ישמר את נפשך. יהוה, ישמר צאתך ובואך,
מעתה, ועד עולם.״

(תהילים קכ״א 2-8).

כשדוד ואנשיו חיו במדבר פארן, הם הגנו על עדריו של איש עשיר מפני ביזתם של כנופיות שודדים. שמו של האיש היה נבל, והיו לו נכסים רבים באזור. על אף שהיה מצאצאי כלב, יצא לו שם של אדם קמצן וגס רוח.

הימים היו ימי גז הצאן, והיה נהוג בהם להסביר פנים לאורחים. דוד ואנשיו נזקקו נואשות למצרכי מזון; בהתאם למנהג התקופה, דוד שלח עשרה נערים אל נבל, וביקש מהם לברך אותו בשמו. הוא הורה להם: ״ואמרתם: ׳כה, לחי; ואתה שלום וביתך שלום, וכל אשר לך שלום. ועתה שמעתי, כי גזזים לך; עתה, הרעים אשר לך היו עמנו, לא הכלמנום ולא נפקד להם מאומה, כל ימי היותם בכרמל. [אין הכוונה להר הכרמל, אלא לעיר כרמל הקרובה לעיר מעון.] שאל את נעריך ויגידו לך, וימצאו הנערים יחן בעיניך, כי על יום טוב, בנו; תנה נא, את אשר תמצא ידך לעבדיך, ולבנך, לדוד.׳״

דוד ואנשיו שימשו מעין חומת מגן לרועי העדרים של נבל. עתה התבקש העשיר להעניק מספר מצרכים חיוניים לאנשים שהעניקו לו שירות מועיל כל כך. דוד ואנשיו יכלו לגזול את צאנו, אך הם לא עשו זאת; הם נהגו ביושר ובהגינות. אך אדיבותם כלפיו הייתה לשווא. התשובה שנבל נתן לאנשי דוד העידה כמאה עדים על אופיו. הוא אמר להם: ״מי דוד, ומי בן ישי? היום, רבו עבדים, המתפרצים, איש מפני אדוניו. ולקחתי את לחמי, ואת מימי, ואת טבחתי, אשר טבחתי לגזזי; ונתתי, לאנשים, אשר לא ידעתי, אי מזה המה?״

כשנעריו שבו אליו בידיים ריקות וסיפרו לו על תגובתו של נבל, דוד רתח מזעם. הוא הורה לאנשיו להתחמש לקראת עימות עם אנשי נבל. הוא היה נחוש בדעתו להעניש את האיש כפוי הטובה, שסירב לתת לו את מה שהגיע לו בזכות, ואף הוסיף חטא על פשע בדברי עלבון. צעד פזיז זה אפיין יותר את שאול מאשר את דוד, אך בן ישי יאלץ ללמוד על בשרו את לקח הסבלנות במהלך הקשיים והצרות שיפקדו אותו.

לאחר שנערי דוד נפרדו מנבל והלכו לדרכם, מיהר אחד המשרתים אל אביגיל, אשת נבל, וסיפר לה על האירוע: ״הנה שלח דוד מלאכים מהמדבר לברך את אדונינו, ויעטבהם. והאנשים, טובים לנו מאד; ולא הכלמנו, ולא פקדנו מאומה, כל ימי התהלכנו אתם, בהיותנו בשדה. חומה היו עלינו, גם לילה גם יומם, כל ימי היותנו עמם, רעים הצאן. ועתה, דעי וראי מה תעשי-כי כלתה הרעה אל אדינינו, ועל כל ביתו.״ בלי שהתייעצה עם בעלה ובלי להודיע לו על כוונתה, אביגיל העמיסה שפע של צידה על חמורים ושלחה אותם עם משרתיה. היא עצמה רכבה מאחוריהם והתקדמה לעבר אנשי דוד. כשפגשה בהם בצלע ההר, ״ותרא אביגיל, את דוד, ותמהר, תרד מעל החמור; ותפל לאפי דוד, על פניה, ותשתחו, ארץ. ותפל, על רגליו, ותאמר: ׳בי אני אדוני העון; ותדבר נא אמתך, באזניך, ושמע, את דברי אמתך.׳״ אביגיל פנתה אל דוד ביראת כבוד גדולה, כאילו דיברה אל מלך. נבל לעומתה העיר בבוז: ״מיהו דוד?״ אך אביגיל פנתה אל דוד בתואר ״אדוני.״ בדברי נועם ביקשה לרכך את לבו ולשכך את זעמו, ואף לבקש סליחה בשם בעלה. ללא שמץ של גאווה או התרברבות, אלא בחוכמת ובאהבת אלוהים, הפגינה לפני אנשיה את גודל חסידותה ודבקותה באלוהים; היא הבהירה לדוד כי התנהגותו הגסה של בעלה לא כוונה אישית נגדו, אלא נבעה מאנוכיותו ומאומללותו.

עתה, הוסיפה ואמרה לו: ״ועתה אדוני, חי יהוה וחי נפשך אשר מנעך יהוה מבוא בדמים, והושע ידך, לך; ועתה, יהיו כנבל איביך, והמבקשים אל אדוני, רעה.״ אביגיל לא זקפה לזכותה את העובדה שהצליחה לשנות את לב דוד מתוכניתו הפזיזה בעזרת דברי הכיבושים שלה, אלא נתנה לאלוהים את הכבוד והשבח. לאחר מכן הציעה לדוד את שפע הצידה שהביאה עימה כמנחת שלום עבור אנשיו, ואז שבה והפצירה בו למחול לה כאילו בה האשם שעורר את טינת דוד.

״שא נא, לפשע אמתך: כי עשה יעשה יהוה לאדוני בית נאמן, כי מלחמות יהוה אדוני נלחם, ורעה לא תמצא בך, מימיך.״

אביגיל רמזה לדוד על הדרך שבה עליו לנקוט. עליו להילחם את מלחמות ה׳ ולא להתנקם באנשים שעשו לו עוול, ראו בו בוגד ורדפו אותו. היא המשיכה בדבריה ואמרה: ״ויקם אדם לרדפך, ולבקש את נפשך; והיתה נפש אדוני צרורה בצרור החיים, את יהוה אלהיך... והיה, כי יעשה יהוה לאדוני, ככל אשר דבר את הטובה, עליך, וצוך לנגיד, על ישראל. ולא תהיה זאת לך לפוקה ולמכשול לב לאדוני, ולשפך דם חנם, ולהושיע אדוני, לו; והיטב יהוה לאדוני, וזכרת את אמתך.״ (שמואל א׳, כ״ה 29-31).

מילים אלה יכלו לנבוע אך ורק משפתיה של אישה שטעמה מחוכמת השמיים. יראת השמיים של אביגיל, שהייתה כניחוח פרח, נדפה מארשת פניה, דבריה ומעשיה, אף מבלי שהייתה מודעת לכך. רוחו של בן האלוהים שרתה בנשמתה. דבריה, שתובלו בחן ובחסד והפיקו אדיבות, נועם ושלווה, הדיפו ניחוחות שמיימים. לאחר שהקשיב לדבריה, דוד התעשת. הוא התחלחל מהמחשבה על התוצאות המרות שהיו נובעות ממעשהו הפזיז. ״אשרי רודפי שלום, כי בני אלוהים יקראו.״ (מתי ה:9). הלוואי שהיו בישראל נשים רבות יותר כמו אביגיל, שהיו ממהרות לשכך רגשות כעס, למנוע התפרצות של דחפים פזיזים ולעצור חולות רעות רבות באמצעות דברי נועם ושלום הנאמרים בטוב טעם וחכמה.

חיים משיחיים מקודשים מפיצים אור, נחמה ושלום. הם מאופיינים בטוהרה, נימוס, פשטות ויעילות, ומונעים בידי אהבה נטולת אנוכיות, ההופכת את השפעתם מבורכת וקדושה. חיים כאלה שופעים במשיח. בכל מקום שאליו הולכים אנשי האור, הם מותירים אחריהם שובל של אור. אביגיל הייתה אשת עצה ותוכחה רבת חוכמה. תשוקתו של דוד לנקום בנבל דעכה תחת השפעתה וחוכמתה. דוד הבין שהוא לא הצליח למשול ברוחו, ושוכנע כי הדרך שבה נקט הייתה מוטעית.

בלב עניו קיבל את התוכחה, שעלתה בקנה אחד עם דברים שכתב בעבר: ״יהלמני צדיק חסד, ויוכיחני, שמן ראש.״ (תהילים קמ״א 5). הוא הודה לאלוהים ולאביגיל, ובירך אותה על שיעצה לו ללכת בדרך הישר. אנשים רבים סבורים כי די בכך שקיבלו את תוכחתם באורך רוח; אך רק מעטים מקבלים את תוכחתם בברכה ובלב אסיר תודה, ומברכים את האדם שביקש להצילם מדרכם הרעה.

כשאביגיל שבה לביתה, היא מצאה את נבל ואורחיו חוגגים במשתה גדול, שהפך להילולה של שמחה ושתייה. רק למחרת בבוקר, כשנבל התפכח מיינו, סיפרה לו על פגישתה עם דוד. נבל היה מוג לב כשנוכח כי איוולתו כמעט הביאה עליו מוות פתאומי, וכשהבין עד כמה קרוב היה למותו בשל איוולת דרכו, נתקף שבץ ולקה בשיתוק. משום שפחד שדוד ינסה לנקום בו, הפך לבו משותק מאימה והוא שקע לתרדמת. מקץ עשרה ימים נפטר. החיים שאלוהים העניק לנבל הביאו אך ורק קללה לעולם. בעיצומה של הילולת השמחה והשכרות, אלוהים אמר לו: ״׳כסיל! בעצם הלילה הזה ידרשו ממך את נפשך,׳״ כפי שאמר לאיש העשיר במשל ישוע. (לוקס י״ב 20).

זמן מה לאחר מכן דוד נשא את אביגיל לאישה. הייתה לו כבר אישה אחת,

אך הוא הושפע ממנהג ריבוי הנשים שרווח בקרב העמים באותה התקופה. השפעה רעה זו היא שעיוותה את שיקול דעתו. אפילו אנשים טובים ודגולים נכשלים בשעה שהם מחקים את מנהגי העולם. נישואיו של דוד עם נשים רבות הניבו פרי באושים כל ימי חייו.

לאחר מות שמואל, דוד נהנה משקט שנמשך חודשים ספורים בלבד. הוא שב להתבודד במדבר זיף, אך הזיפים שהיו אויביו, קיוו להשיג את חסדו של המלך. עתה הודיעו לשאול על מקום מסתורו החדש של דוד. מידע זה עורר מתנומתו את שד הנקמה, שרבץ בלבו של שאול. המלך שב וגייס את צבאו ויצא בראש חילותיו למרדף אחרי דוד, אך מרגלים מטעמו של דוד גילו לו ששאול יצא למרדף אחריו. בחברת קומץ מאנשיו צעד דוד לעבר מחנה שאול. הם התקדמו בזהירות בחסות האפלה, עד שהגיעו למחנה שאול, וראו לפניהם את אוהלי המלך וחייליו. איש לא הבחין בהם, שכן המלך ואנשיו ישנו שנת ישרים. דוד הזמין את אנשיו לחדור איתו אל מחנה יריבו. בתשובה לשאלתו: ׳מי ירד איתי אל שאול אל המחנה?״ השיב מיד אבישי: ״אני ארד עימך.״

בחסות צללי ההרים המתארכים חדרו דוד ועוזרו אל מחנה שאול. כשניסו לאמוד את מספרם המדויק של אויביהם, נתקלו בשאול שישן, חניתו נעוצה באדמה ומימייתו למראשותיו. לצידו ישן אבנר שר צבאו. סביבם, במעגל ישנו הלוחמים, שקועים בשינה עמוקה. אבישי הרים את חניתו של שאול ואמר לדוד: ״סגר אלוהים היום את אויבך בידך; ועתה אכנו נא בחנית ובארץ, פעם אחת, ולא אשנה, לו.״ הוא חיכה לקבל את רשותו של דוד, אך שמע את הדברים הבאים שנאמרו בלחש: ״אל תשחיתהו: כי מי שלח ידו, במשיח יהוה, ונקה?׳ ויאמר דוד: ׳חי יהוה, כי אם יהוה יגפנו; או יומו יבוא ומת, או במלחמה ירד ונספה. חלילה לי מיהוה, משלח ידי במשיח יהוה; ועתה קח נא את החנית אשר מראשיתו, ואת צפחת המים, ונלכה ולנו.׳ ויקח דוד את החנית ואת צפחת המים, מראשתי שאול, וילכו, להם; ואין ראה ואין יודע ואין מקיץ, כי כלם ישנים, כי תרדמת יהוה, נפלה עליהם.״

באיזו קלות יכול אלוהים לנטרל את הגיבורים מכוחם, להסיר את הפיקחות מלב החכמים, ולסכל את ערנותם של האנשים הדרוכים ביותר!

כשדוד נמצא במרחק בטוח ממחנה שאול, הוא העפיל לראש ההר וקרא משם בקול רם לעבר לאבנר ולאנשי שאול: ״׳הלוא איש אתה, וכי כמוך בישראל, ולמה לא שמרת, אל אדוניך המלך? כי בא אחד העם, להשחית את המלך אדוניך. לא טוב הדבר הזה, אשר עשית, חי יהוה כי בני מות אתם, אשר לא שמרתם על אדוניכם על משיח יהוה; ועתה ראה, אי חנית המלך ואת צפחת המים, אשר מראשיתו.״

״ויכר שאול, את קול דוד, ויאמר: ׳הקולך זה בני דוד?׳ ויאמר דוד: ׳קולי אדוני המלך.׳ ויאמר: ׳למה זה אדוני רדף אחרי עבדו? כי מה עשיתי, ומה בידי רעה? ועתה, ישמע נא אדוני המלך, את, דברי עבדו.׳״

פעם נוספת הודה המלך בטעותו. ״ויאמר שאול: ׳חטאתי שוב בני דוד, כי לא ארע לך עוד, ותחת אשר יקרה נפשי בעיניך, היום הזה: הנה הסכלתי ואשגה, הרבה מאד.׳״ דוד השיב ואמר לו: ״הנה החנית (חנית) המלך׳׳ ויעבר אחד מהנערים, ויקחה.״ על אף ששאול הבטיח: ״לא ארע לך עוד,״ דוד לא הפקיד את חייו בידיו.

פעם שנייה זו, שבה דוד הפגין את כבודו כלפי המלך וחס על חייו, הותירה חותם עמוק יותר בלבו של שאול ועוררה אותו להודות בענווה ובכנות רבה יותר בטעותו. הוא היה המום מחסדו של דוד. כשנפרד ממנו אמר לו: ״׳ברוך אתה בני דוד, גם עשה תעשה, וגם יכל תוכל.׳ וילך דוד לדרכו, ושאול שב למקומו.״ אך בן ישי לא האמין שהמלך יישאר לאורך זמן במצב רוח זה.

דוד חפץ נואשות בפיוס עם שאול. אך דומה כי נגזר עליו ליפול קורבן לזדון לבו של המלך. לפיכך שב והחליט לחפש מקלט בפלשת. בלוויית שש מאות איש תחת פיקודו, הלך אל אכיש מלך גת.

דוד חשש ששאול יצליח לבצע את זממו ולרצוח אותו, אך הגיע למסקנה זו בלי שנועץ בה׳. ואולם, בשעה ששאול זמם נגד דוד וניסה לחסלו, ה׳ פעל ללא הרף כדי לכונן את מלכות דוד. אלוהים מגשים את תוכניותיו, על אף שלעיני האדם הן אפופות מסתורין. בני האדם אינם מסוגלים להבין את דרכיו של האל׳ הם רואים אך ורק את הנסיבות החיצוניות. הם מפרשים את הניסיונות, המבחנים והקשיים שאלוהיםמתירשיבואועליהם,כאילוהיולרעתםונועדולהרוסאותם.דודהתמקד בנסיבות ולא בהבטחות ה׳. הוא גם פקפק בכך שיעלה אי פעם לכס המלכות. הניסיונות והמבחנים הרבים שעבר החלישו את אמונתו וכילו את סבלנותו.

אלוהים לא שלח את דוד אל הפלישתים, אויביה המרים ביותר של ישראל, כדי שימצא מקלט בקרבם׳ אומה זו תתגלה כאחת מאויביו הגדולים ביותר, אך למרות זאת, דוד נמלט אליה בשעת צרה. לאחר שאיבד כל אמון בשאול ובאנשיו, הפקיד את עצמו לחסדיהם של אויבי עמו. דוד נודע כמצביא אמיץ וכלוחם נבון ורב תושייה, אך כאשר הלך אל הפלישתים, פעל נגד עצמו ונגד ה׳. אלוהים תכנן שדוד יקים את בסיסו בארץ יהודה, אך בשל חוסר אמונתו נטש דוד את תפקידו הצבאי ללא צו ה׳.

כבודו של אלוהים חולל בשל חוסר האמונה של דוד. הפלישתים פחדו מדוד הרבה יותר מאשר משאול ומצבאו׳ בכך שדוד ביקש את הגנת הפלישתים, הוא חשף בפניהם את חולשת עמו. בדרך זו עודד את אויביה הבלתי נלאים של ישראל, אשר המשיכו לשעבד אותה. דוד נמשח בידי שמואל כדי שיגן על עמו של אלוהים; ה׳ לא חפץ בכך שמשרתיו יעודדו את הרשעים כאשר יחשפו בפניהם את חולשות עמו או יפגינו אדישות לגבי גורלם. זאת ועוד, הרושם שקיבלו בני ישראל היה שדוד הלך אל הגויים עובדי האלילים כדי לעבוד את אלוהיהם. בצעד זה הוא העניק להם הזדמנות לפרש באופן מוטעה את מניעיו, ואכן רבים מהם גיבשו דעה קדומה עליו. דוד עשה בדיוק את הדבר שהשטן חפץ שיעשה; שכן, כאשר ביקש מחסה בקרב הפלישתים, הדבר עורר שמחה גדולה בקרב אויבי ה׳ ושונאי עמו. דוד אומנם לא נטש את עבודת האלוהים, ולא חדל לפעול במסירות כדי להגשים את תכליתו של אלוהים, אך הוא הקריב את אמונו באלוהים לטובת ביטחון אישי, ובכך הכתים את האופי הישר והנאמן שאלוהים דורש מחסידיו להפגין.

דוד התקבל בלבביות רבה בידי מלך הפלישתים. קבלת הפנים החמה נבעה הן משום שהמלך העריץ אותו, והן משום שהחמיאה לו העובדה שעברי ביקש את הגנתו. דוד חש מוגן בממלכת אכיש, ולא חשש מבגידה. הוא הביא לשם את משפחתו וכל רכושו, וכך עשו גם אנשיו; דומה שהוא התיישב לצמיתות בארץ פלשת.אכיש,שהבטיחלהגן עלהפליטים העבריים, היה שבע רצון מהתפתחותזו.

לאחר שדוד ביקש לקבל נחלה בערי השדה, הרחק מעיר הבירה, המלך העניק לו ברוב חסדו את העיר ציקלג. דוד הבין שאילו יחיה עם אנשיו בחברתם של עובדי אלילים, הדבר יסכן אותם. בעיר שהוקצתה להם יוכלו לעבוד את אלוהים באין מפריע. אילו נשארו בגת, טקסי הדת של הפלישתים היו הופכים מבחינתם לרעה חולה.

בשעה ששהה בעיר מבודדת זו, נלחם דוד בשבט הגשורי, בשבט הגזרי ובשבט העמלקי. הוא לא השאיר איש מהם בחיים, וזאת כדי לוודא שמעשהו לא ייוודע. כששב מהמלחמה, גרם לאכיש להאמין כי נלחם נגד בני עמו ביהודה. העמדת הפנים שלו חיזקה את רוחם של הפלישתים, שכן המלך הסיק: ״הבאש הבאיש בעמו בישראל, והיה לי לעבד עולם.״ דוד ידע שה׳ רצה בהכחדתם של שבטים עובדי אלילים אלה, ושעליו הוטל לבצע זאת, אך כאשר הוליך שולל את אכיש, לא הלך בדרכי ה׳. לאחר מכן, ״ויקבצו פלשתים את מחניהם לצבא , להלחם בישראל; ויאמר אכיש אל דוד: ׳ידע תדע כי אתי תצא במחנה, אתה ואנשיך.״׳ לדוד לא הייתה שום כוונה להילחם בבני עמו; אך הוא לא ידע בוודאות מה יעשה, ולכן חיכה עד שהנסיבות יכתיבו לו את המהלך הבא. הוא נתן למלך תשובה מתחמקת, כשאמר: ״לכן אתה תדע, את אשר יעשה עבדך.״ אכיש פירש את דבריו כהבטחה לסייע לו בקרב הממשמש ובא נגד ישראל. לפיכך, הבטיח לחלוק לדוד כבוד גדול ולתת לו משרה רמה בחצרו.

על אף שאמונתו של דוד בהבטחות ה׳ התערערה מעט, עדיין זכר ששמואל משח אותו למלך על ישראל. הוא נזכר בניצחונות שאלוהים הנחיל לו על אויביו. הוא הגה בחסדו הרב של ה׳, אשר שמר עליו מיד שאול. עתה היה נחוש בדעתו שלא להפר את האמון הקדוש שה׳ תלה בו. על אף שמלך ישראל ביקש להורגו, הוא לא ילחם עם אנשיו לצד אויבי עמו.

מות שאול

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ כח׳; לא׳

שוב הוכרזה מלחמה בין ישראל לפלישתים. ״ויקבצו פלשתים, ויבאו ויחנו בשונם.״ שונם שכנה בקצה הצפוני של עמק יזרעאל; שאול וחילותיו חנו לא הרחק משם, לרגלי הר הגלבוע, בגבולו הדרומי של עמק יזרעאל. כאן דלקו גדעון ושלוש מאות אנשיו אחרי צבאות מדין. אך הרוח שהעניקה השראה למושיע ישראל הייתה שונה בתכלית מהרוח שהתעוררה בלבו של המלך. גדעון יצא לקרב חמוש באמונה חזקה בגבורתו של אלוהי יעקב; ואילו שאול חש בודד ומובס, שכן אלוהים נטש אותו. כאשר צפה במחנה הפלישתים, ״וירא, ויחרד לבו מאד.״

לאחר שנודע לשאול שדוד וצבאו חברו לפלישתים, הוא ציפה שבן ישי ינצל את ההזדמנות כדי לנקום בו על העוול שעשה לו. המלך היה שרוי במצוקה רבה. קנאתו חסרת השחר, שעוררה אותו לרדוף אחר בחיר האלוהים במטרה להשמידו, גרמה לו עתה להעמיד את האומה בסכנה גדולה. בשעה שהיה עסוק במרדף אחרי דוד, הזניח את ביטחון המדינה. הפלישתים, שניצלו את המצב, חדרו דרך הגבולות הפרוצים והתקדמו ללב הארץ. וכך, בשעה שהשטן דחק בשאול להשתמש בכל כוחו ומשאביו כדי לרדוף אחרי דוד ולהורגו, אותה רוח ממארת עוררה את הפלישתים לנצל את ההזדמנות כדי לחסל את שאול ולהביס את עם האלוהים. השטן ממשיך עד היום לנהוג בדרך זו! הוא מעורר קנאה בלבם של חסרי האמונה בקהילה, מחרחר ריב בין חבריה, ואז, תוך ניצול המחלוקת השוררת בה, דוחק בנציגיו להביא לאובדנם של חסידי הי.

למחרת בבוקר עתיד שאול לצאת לקרב עם הפלישתים. צלליו הקודרים של הגורל המר הצפוי לו אפפו אותו. הוא שיווע לעזרה ולהכוונה, אך ביקש לשווא את עצת הי. ״וישאל שאול ביהוה, ולא ענהו יהוה - גם בחלמות גם באורים, גם בנביאם.״ אלוהים מעולם לא השיב ריקם את פניו של אדם שבא לפניו בענווה ובכנות. אם כך, מדוע לא ענה לשאול? מפני שבמו ידיו איבד המלך את כל האמצעים שעמדו לפניו כדי להיוועץ בהי: הוא מאס בעצת שמואל הנביא, הגלה את דוד, בחיר האלוהים, ושחט את כוהני הי. כיצד יכול היה לצפות לתשובה מהי, כאשר ניתק במו ידיו את הקשר עם ה׳? שאול חטא נגד רוח החסד. אם כך, כיצד ציפה למענה מאלוהים באמצעות חלומות והתגלויות? הוא לא שב לאלוהים בהכנעה ובחרטה. הוא לא השתוקק להשיג מחילה על חטאו או פיוס עם האל. הוא ביקש אך ורק להינצל מאויביו. במריו ובעיקשותו ניתק את עצמו מאלוהים. עתה לא עמדה לפניו שום דרך חזרה, זולת חזרה בתשובה והכאה על חטא. אך המלך הגאה החליט ברוב מצוקתו וייאושו לחפש עזרה ממקור אחר.

״ויאמר שאול לעבדיו: ׳בקשו לי אשת בעלת אוב, ואלכה אליה, ואדרשה בה.״׳ שאול ידע היטב שה׳ אסר מפורשות על העלאה באוב, וגזר עונש מוות על כל אדם שעסק בכישוף או בדרישה אל המתים. בימיו של שמואל, שאול ציווה להוציא להורג את כל המכשפים ובעלי האוב שפעלו בארץ. עתה, ברוב ייאושו ופזיזותו, פנה לאותה הסמכות, שבעבר גינה כמעשה תועבה.

עתה נודע למלך על בעלת אוב שחיה ופעלה בחשאי בעין דור. אישה זו כרתה ברית עם השטן. היא הסכימה שישלוט בה כדי להגשים את מטרותיו. בתמורה, שר האופל יחולל למענה נסים ונפלאות ויגלה לפניה סודות כמוסים.

לאחר ששאול התחפש כדי שלא יכירו אותו, יצא בחסות החשיכה עם שניים מאנשיו כדי למצוא את המקום שבו פעלה שהמכשפה. איזה מחזה עגום! מלך ישראל, בכבודו ובעצמו, מובל מרצונו החופשי בידי השטן. האיש שהתעקש ללכת בדרכו שלו והתנגד לתוכחותיה של רוח הקודש בחר עתה לפסוע בדרך אפלה כל כך! לאיזה שיעבוד נורא הידרדר האיש שנשלט בידי הרודן האיום ביותר, האויב הכי גדול שלו - הוא עצמו. התנאים היחידים שבאמצעותם יכול היה לכהן כמלך ישראל היו אמונה ובטחון באלוהים וציות לדברו. אילו מילא אחר התנאים הללו במהלך כהונתו, ממלכתו הייתה מוגנת וכיסאו היה מובטח; אלוהים היה מנחה אותו, ומגן עליו ברוב גבורתו. מזה זמן רב שה׳ הפגין אורך רוח כלפיו, ועל אף שמריו ועיקשותו של שאול כמעט השתיקו את קולה של רוח הקודש בלבו, הייתה לו עדיין הזדמנות לחזור בתשובה. אך בשעת סכנה זו, כשנטש את אלוהים ופנה לקבל הדרכה מבעלת בריתו של השטן, ניתק את החוט האחרון שקשר אותו אל בוראו; הוא התמסר לשליטת הכוח השטני, שפעל בלבו במשך שנים רבות, עד שהביא אותו לבסוף לסף חורבן.

בחסות האפלה עשו שאול ואנשיו את דרכם לעין דור. הם חלפו על פני עמק יזרעאל, עברו בשלום את מחנה הפלישתים, וחצו את רכס ההרים עד שהגיעו לביתה הבודד של בעלת האוב. כאן הסתתרה בעלת האוב כדי לעסוק בחשאי בכישופיה הנתעבים. למרות תחפושתו של שאול, העידו קומתו הגבוהה והתנהגותו המלכותית כי לא היה לוחם מן השורה. האישה חשדה כי הוא שאול המלך בכבודו ובעצמו, ומתנותיו היקרות איששו את חשדותיה. לאחר שביקש ממנה: ״קסומי (קסמי) נא לי באוב, והעלי לי, את אשר אמר אליך,״ השיבה: ״הנה אתה ידעת את אשר עשה שאול, אשר הכרית את האבות ואת הידעני, מן הארץ; ולמה אתה מתנקש בנפשי, להמיתני?״ ואז, ״וישבע לה שאול, ביהוה לאמר: ׳חי יהוה, אם יקרך עון בדבר הזה!׳״ עתה שאלה האישה: ״את מי, אעלה לך?״ ושאול השיב: ״את שמואל.״

לאחר שהחלה בלחשיה וכשפיה, אמרה: ״׳אלוהים ראיתי עלים מן הארץ... איש זקן עליה, והוא עטה מעיל.׳ וידע שאול כי שמואל הוא, ויקד אפיים ארצה וישתחו.״

לא היה זה נביא האלוהים הקדוש שעלה באוב בלחשי המכשפה. שמואל לא נכח במעמד זה שבו פקדו רוחות רעות את ביתה. ההתגלות העל טבעית שראתה בעלת האוב נבעה אך ורק מידו של השטן. כשם שהשטן הופיע בדמותו של מלאך אור כשפיתה את המשיח במדבר, יכול היה באותה הקלות ללבוש את דמותו של שמואל.

המשפט הראשון שאמרה לאחר שהחלה במעשה הכישוף, הופנה אל המלך: ״למה רמיתני, ואתה שאול?״ הדבר הראשון שעשתה הרוח הרעה שלבשה את דמותו של שמואל, היה ליידע את המכשפה בכך ששאול הוליך אותה שולל, ולהזהיר אותה מפניו. המסר ששאול קיבל עתה מהנביא המתחזה היה: ״למה הגזתני להעלות איתי?״

״ויאמר שאול צר-לי מאד ופלשתים נלחמים בי .ואלוהים סר מעלי ולא-ענני עוד גם ביד־הנביאים גם־בחלמות ואקראה לך להודיעני מה אעשה״

כששמואל היה בחיים, שאול בז לעצתו והתרעם על תוכחותיו. אך עתה, בשעת הסכנה שעמדה לפני שאול, הוא ראה בהדרכתו של הנביא את המוצא האחרון. כדי לתקשר עם נציג השמיים, שאול פנה לשווא לעזרתו של שליח מהגיהינום! שאול הפקיד את עצמו לחלוטין תחת כוחו של השטן. השטן, שהנאתו היחידה היא להמיט אומללות ולחולל הרס, ניצל היטב את ההזדמנות שנקרתה לפניו כדי להביא לאובדנו של המלך האומלל. בתגובה להפצרותיו של שאול המיוסר, ניתן המסר הנורא, שיצא כביכול מפיו של שמואל.

״ויאמר שמואל, ׳ולמה תשאלני? ויהוה סר מעליך, ויהי ערך. ויעש יהוה לו, כאשר דבר בידי; ויקרע יהוה את הממלכה מידך, ויתנה לרעך לדוד. כאשר לא שמעת בקול יהוה, ולא עשית חרון אפו בעמלק; על כן הדבר הזה, עשה לך יהוה היום הזה. ויתן יהוה גם את ישראל עמך, ביד פלשתים...׳״

כל עוד שאול דבק במריו, השטן החמיא לו והוליך אותו שולל. המדיח נוהג להמעיט מחומרת החטא, להפוך את הדרך הרעה לקלה וקורצת, ולעוור את עיני החוטא לאזהרות ה׳ ולתוכחותיו. באמצעות כוחו המכשף גרם השטן לשאול להצדיק את עצמו, ולזלזל באזהרותיו ובתוכחותיו של שמואל. אך עתה, בשעתו הקשה, הציג בפניו את חומרת חטאו ואת חוסר יכולתו להשיג מחילה, וזאת כדי לדחוף אותו לזרועות הייאוש. הוא לא יכול היה למצוא שעה טובה מזו כדי למגר את אומץ לבו של שאול, לבלבל את שיקול דעתו ולהביאו לסף הייאוש ולהרס עצמי מוחלט.

שאול נחלש מצום ומתשישות, הוא היה אחוז אימה ומצפונו ייסר אותו. כששמע את הנבואה הנוראה, התחלחל. גופו התנודד כגזע אלון בעת סופה, והוא נפל ״מלא קומתו ארצה.״

בעלת האוב נחרדה. מלך ישראל מוטל לפניה כמת. אילו ימות בביתה, מה יהיה עליה? היא הפצירה בו לקום ולאכול, וטענה כי מאחר שסיכנה את חייה כדי למלא את מבוקשו, עליו להיעתר לבקשתה ולשמור על חייו. משרתיה אף הם הפצירו בו, ושאול נעתר לבסוף. האישה הניחה לפניו בשר עגל מפוטם ומצות שהכינה בחיפזון. איזה מחזה הזוי ומעורר חלחלה! במערה המבעיתה של המכשפה, שקירותיה הדהדו רק לפני זמן קצר את מילות הגורל המר שיצאו מפיו של נציג השטן, ישב מלך ישראל ואכל כדי להתחזק לקראת מרחץ הדמים שיערך למחרת.

בטרם הפציע השחר, שב שאול עם אנשיו למחנה ישראל כדי להיערך לקרב. בכך שנועץ ברוח האופל, הרס את חייו. ברוב ייאושו, ידע שלא יצליח להפיח אומץ בלב חייליו. לאחר שנותק ממקור הגבורה, ברור שלא יעלה בידו להדריך את בני ישראל לשאת את מבטם אל אלוהים, עזרם ומבטחם. נבואת הרשע תקרום עור וגידים עד שתתגשם במלואה.

צבאות ישראל והפלישתים נערכו בעמק שונם ובמדרון הר הגלבוע לקראת הקרב הקטלני. על אף שאפסה כל תקווה בלבו של שאול לנוכח המחזה המפחיד שנגלה לעיניו במערת עין דור, הוא נלחם באומץ ובגבורה נואשת למען כיסאו ומלכותו. אך לשווא. ״וינסו אנשי ישראל, מפני פלשתים, ויפלו חללים, בהר הגלבע.״ שלושת בניו האמיצים של המלך נהרגו. הקשתים התקדמו לעבר שאול, שצפה בנפילתם של חייליו ובניו שנהרגו בחרב האויב. כיוון שנפצע, לא יכול היה להילחם או להימלט. כיוון שנבצר ממנו להימלט, והיה נחוש שלא ליפול חי ביד הפלישתים, הפציר בנושא הכלים שלו: ״שלף חרבך ודקרני בה.״ כשהאיש סירב להרים את ידו נגד משיח ה׳, שאול נטל את חרבו ושם קץ לחייו.

מלכה הראשון של ישראל מת, כשאשמת התאבדות רובצת על נפשו. חייו היו כישלון, והוא הידרדר לייאוש ולקלון משום שהציב את רצונו שלו נגד רצון האלוהים.

הבשורות על תבוסת שאול וצבאו נפוצו בכל רחבי ישראל ומילאו בפחד את לב העם. התושבים נמלטו מהערים, והפלישתים בזזו באין מפריע את רכושם. שלטונו של שאול שלא נתמך ביד ה׳ כמעט הביא לאובדן עמו.

ביום שלמחרת הקרב, הפלישתים שסקרו את שדה המערכה כדי לבזוז את החללים, גילו את גופותיהם של שאול ושלושת בניו. כדי להשלים את ניצחונם כרתו את ראשו של שאול והפשיטו אותו משריונו ומנשקו. ואז שלחו את הראש הכרות והשריון המכוסים דם לארץ פלשת בתור מזכרת ניצחון, כדי ״לבשר בית עצביהם — ואת העם.״ הם הפקידו את השריון וכלי הנשק למשמרת ב״בית עשתרות,״ ואת הראש הכרות במקודש דגון. וכך, תהילת הניצחון נזקפה לכוחם של אלילי השקר שלהם, ואילו כבודו של ה׳ חולל.

גופותיהם של שאול ובניו נשלחו לבית שאן, עיר ששכנה בקרבת הגלבוע ונהר הירדן. כאן תלו הפלישתים את גופותיהם של שאול ובניו על חומת בית שאן, כדי שייטרפו בידי העופות. אך אנשיה האמיצים של יבש גלעד, שזכרו כי שאול הושיע את עירם בראשית דרכו, הפגינו עתה את הכרת התודה שלהם כשהורידו את גוויות המלך ובניו מהחומה, והעניקו להם קבורה מכובדת. לאחר שחצו בלילה את הירדן, לקחו ״את גוית שאול ואת גוית בניו, מחומת בית שן; ויבאו יבשה, וישרפו אותם שם. ויקחו, את עצמתיהם, ויקברו תחת האשל, ביבשה; ויצמו, שבעת ימים.״ בזכות מעשה הגבורה הנאצל שעשה שאול לפני ארבעים שנה, זכו הוא ובניו להיטמן באדמה בידים רכות וחומלות בשעה אפלה זו של תבוסה וקלון.

כישוף בימי קדם ובימינו

הסיפור המקראי על ביקורו של שאול אצל בעלת האוב בעין דור, משמש מקור לבלבול ולמבוכה בקרב רבים מחוקרי כתבי הקודש. חלקם גורסים ששמואל נכח במקום ושוחח עם שאול, אך התנ״ך מספק בסיס איתן למסקנה סותרת. אם שמואל שכן בשמיים, כפי שטוענים חלק מפרשני המקרא, הוא זומן לארץ בידי גבורת ה׳ או גבורת השטן. אך איש לא יאמין, ולו לרגע, שנביא קדוש של ה׳ ניאות להזמנתו של השטן לרדת מהשמיים כדי להיענות ללחשיה של בעלת אוב. בנוסף, אין שום בסיס למסקנה שאלוהים זימן את הנביא למערתה של בעלת האוב, שכן, מזה זמן מה ה׳ סירב לתקשר עם שאול באמצעות חלומות, אורים ונביאים (שמואל א׳, כ״ח 6). אלה היו הדרכים שאלוהים יעד לתקשורת עימו. לכן, ברור שהוא לא זנח את האמצעים הללו, ופתאום בחר למסור את דברו דרך שליח של השטן.

במסר שקיבל שאול טמונה ראיה מספקת למקורו. תכליתם של הדברים שנאמרו לו, לא הייתה כדי לעורר אותו לחזור בתשובה, אלא כדי לדרבן אותו להמשיך בסורו עד לאובדנו; אין ספק שזו אינה פעולה של אלוהים, אלא של השטן.

בנוסף, כתבי הקודש מציינים את חטאו של שאול כשנועץ בבעלת אוב, בתור אחת הסיבות למאיסתו של ה׳ בו ולכיליון שגזר עליו. ככתוב: ״וימת שאול, במעלו אשר מעל ביהוה, על דבר יהוה, אשר לא שמר; וגם לשאול באוב, לדרוש. ולא דרש ביהוה, וימיתהו; ויסב, את המלוכה, לדויד, בן ישי.״ (דברי הימים א׳, י׳ -13 14). כאן נאמר מפורשות ששאול נועץ ברוח רפאים, לא באלוהים. הוא לא דיבר עם שמואל, נביא האלוהים; באמצעות בעלת האוב, הוא שוחח עם השטן. משום שנבצר מן השטן להציג את שמואל בכבודו ובעצמו, הוא הציג מתחזה במטרה להוליך שולל את שאול.

כמעט כל שיטות הכישוף והקסמים בימי קדם התבססו על האמונה בתקשור עם המתים. אנשים שעסקו בהעלאת רוחות באוב טענו שהם משוחחים עם רוחות המתים, ומשיגים מהם מידע על העתיד. מנהג הדרישה אל המתים צוין בנבואתו של ישעיהו: ״וכי יאמרו אליכם , דרשו אל והאבות ואל הידענים, המצפצפים, והמהגים: הלוא עם אל אלוהיו דרש, בעד החיים אל המתים.״ (ישעיהו ח׳ 19).

עבודת האלילים התבססה על אמונה בתקשור עם המתים. הגויים עובדי האלילים האמינו כי אליליהם הם רוחות נערצות של גיבורים שמתו. מכאן שהם עסקו למעשה בסגידה למתים. הדבר עולה בבירור מכתבי הקודש. בסיפור על חטאם של בני ישראל בבעל פעור, נאמר: ״וישב ישראל, בשטים; ויחל העם, לזנות אל בנות מואב. ותקראן לעם, לזבחי אלוהיהן; ויאכל העם, וישתחוו לאלוהיהן. ויצמד ישראל, לבעל פעור; ויחר אף יהוה, בישראל.״ (במדבר כ״ה 1-3.) מחבר מזמורי התהילים מבהיר את טיבם של האלילים שלפניהם הוקרבו הקורבנות. בהתייחסות לכפירה זהה שפשטה בישראל, הוא אומר: ״ויצמדו, לבעל פעור; ויאכלו, זבחי מתים.״ (תהילים ק״ו 28). כלומר, הקורבנות הועלו לכבודם של המתים.

סגידה למתים היוותה מרכיב חשוב כמעט בכל שיטה של עבודת אלילים, וכך גם התקשור כביכול עם המתים. עובדי האלילים האמינו שהאלים מוסרים את רצונם לבני האדם, וכשנועצים בהם, הם מעניקים לאדם את עצתם. כאלה היו האורקלים המפורסמים של יוון ורומא.

האמונה בתקשור עם המתים עדיין שרירה וקיימת, אפילו בארצות המתיימרות לדבוק בנצרות. תחת השם ספיריטיזם הפך התקשור עם ישויות הטוענות להיותן רוחות של אנשים מתים, למנהג רווח. דומה שעיסוק זה ניזון מרגשות הצער והאבל של אנשים שאיבדו את יקיריהם. לעיתים קרובות, ישויות רוחניות מופיעות בשעת התקשור בדמותם של חברים וקרובים שנפטרו; הן מספרות על אירועים מחייהם, ומחוללות מעשים שהללו נהגו לעשות בעודם בחיים. בדרך זו הן גורמות לאנשים להאמין שקרוביהם המתים הם מלאכים שמרחפים סביבם ומתקשרים איתם. אנשים רבים מתייחסים בהערצה אל אותן ישויות המתיימרות להיות רוחות המתים, ומייחסים לדבריהן משקל רב יותר מאשר לדבר הי.

עם זאת, ישנם רבים הרואים בספיריטיזם התחזות, ותו לא. הם מייחסים את ההתגלויות (שמחזקות כביכול את טיבה העל טבעי של השיטה), למעשה תרמית של המתקשר. אך על אף שההתגלויות מתבצעות באמצעות אחיזת עיניים, ישנן לא אחת גם ראיות חותכות לקיומו של כוח על טבעי. הדבר גורם לכך שגם אנשים הרואים בספיריטיזם תופעה הנובעת מכוח הרצון של אדם מיומן או ערמומי, ועל כן דוחים אותה על הסף, משתכנעים באמיתות השיטה כאשר הם חוזים בדבר שאין בכוחם להסביר.

הדרישה אל המתים בימינו ושיטות קדומות של כישוף ועבודת אלילים העוסקות בתקשור עם המתים, מבוססות על השקר הראשון שסייע לשטן להדיח את חווה בגן עדן. ככתוב, ״ויאמר הנחש, אל האשה: ׳לא מות, תמתון. כי, ידע אלוהים, כי ביום אכלכם ממנו... והייתם כאלוהים...׳״ (בראשית ג׳ 4, 5). שיטות כאלה מבוססות על רמאות, נובעות מאבי השקרים ומנציחות את השקר.

על בני ישראל נאסר מפורשות לעסוק בכל שיטה של תקשור כביכול עם המתים. אלוהים הפריך את הרעיון הזה כאשר אמר מפורשות: ״המתים אינם יודעים מאומה... וחלק אין להם עוד לעולם, בכל אשר נעשה תחת השמש.״ (קהלת ט׳ 5, 6). וגם: ״תצא רוחו, ישב לאדמתו; ביום ההוא, אבדו עשתנתיו.״ (תהילים קמ״ו 4). ה׳ הכריז באוזני ישראל: ״והנפש, אשר תפנה אל האבת ואל הידענים, לזנת, אחריהם, ונתתי את פני בנפש ההוא, והכותי אתו מקרב עמו.״ (ויקרא כ׳ 6).

״רוחות האוב״ לא היו רוחות של אנשים מתים, אלא מלאכים רעים, שליחיו של השטן.

כאמור, עבודת האלילים בעולם העתיק כללה סגידה למתים ותקשור כביכול עם המתים. אך לפי כתבי הקודש מדובר בסגידה לשדים. שאול השליח שהזהיר את המאמינים מפני השתתפות בכל דרך שהיא בעבודת האלילים של שכניהם הגויים, אמר: ״מה שהגויים מקריבים, לשדים הם מקריבים ולא לאלוהים; ואינני רוצה שתהיו שתפים לשדים.״ (הראשונה אל הקורינתים י׳ 20). מחבר מזמורי התהילים אמר בנוגע לבני ישראל: ״ויזבחו את בניהם, ואת בנותיהם, לשדים.״ מיד לאחר מכן הבהיר שהם הקריבו את ילדיהם ״לעצבי כנען.״ (תהילים ק״ו 37, 38). כשבני ישראל סגדו למתים כביכול, למעשה הם עבדו את השדים.

הספיריטיזם בימינו מבוסס אף הוא על תקשור עם המתים, והוא אינו אלא כישוף וסגידה לשדים בלבוש מודרני. זוהי אותה השיטה שאלוהים גינה ואסר את העיסוק בה בימי קדם. מחברי כתבי הקודש, שניבאו על תחייתה של השיטה, הכריזו: ״הרוח אומרת בפרוש, שברבות הימים יסטו אנשים מן האמונה ויפנו לרוחות מטעות ולתורות של שדים.״ (הראשונה אל טימותיאוס ד׳ 1). שאול השליח ציין באיגרתו השנייה אל התסלוניקים את פועלו המיוחד של השטן באמצעות ספיריטיזם בתור אירוע שיתרחש סמוך לביאתו השנייה של המשיח. כשדיבר על ביאת המשיח השנייה, טען שהיא תתרחש, ״בהתאם לפעלת השטן, מלוה בכל גבורה, באותות ובמופתי שקר.״ (השנייה אל התסלוניקים ב׳ 9). כיפא, שתיאר את הסכנות שיארבו לקהילת המשיח באחרית הימים, אמר שכפי שקמו נביאי שקר והדיחו את ישראל לחטוא, כך יקומו מורי שקר, אשר, ״יכניסו בחשאי תורות הרסניות ויכפרו באדון אשר קנה אותם... רבים ילכו אחרי תועבותיהם...״ (השנייה לפטרוס ב׳ 1, 2). כאן הדגיש השליח את אחד המאפיינים הבולטים של מורי הספיריטיזם: הם מסרבים להודות כי ישוע הוא בן האלוהים. בהקשר למורים אלה מכריז יוחנן: ״מי הוא דובר שקר בלתי אם הכופר בכך שישוע הוא המשיח? זה הוא צורר המשיח, הכופר באב ובבן. כל הכופר בבן גם האב אין לו; המודה בבן יש לו גם האב.״ (יוחנן א׳, ב׳ 22, 23). בכך שתורת הספיריטיזם כופרת במשיח, היא מתכחשת לאבינו שבשמיים ולבן האלוהים. כתבי הקודש מצהירים מפורשות כי גילוי דעת זה מאפיין את צוררי המשיח.

באמצעות הנבואה על גורלו המר של שאול, שניתנה דרך בעלת האוב מעין דור, השטן תכנן להפיל בפח את בני ישראל. הוא קיווה שבזכות נבואתה של המכשפה, רבים יאמינו בה, ולפיכך ילכו להיוועץ בה. בדרך זו, בני ישראל יפנו מה׳ מדריכם ויפקידו את עצמם תחת הדרכתו של השטן. קסמו של הספיריטיזם המושך אליו את ההמונים נעוץ בכך שהשיטה מתיימרת לחשוף עתידות, ולגלות לבני האדם צפונות ונסתרות שה׳ העלים מעיניהם. אך אלוהים הלוא גילה לנו בדברו אירועים כבירים שיתרחשו בעתיד, שחשוב שנדע אותם, והעניק לנו מדריך שלאורו נלך בבטחה בקרב הסכנות שיארבו לנו. ואולם, תכליתו של השטן היא להרוס את האמון של בני האדם באלוהים, לגרום להם לחוש חוסר שביעות רצון מחייהם, ולהדריך אותם לחפש אחר ידע, שברוב חוכמתו של ה׳, נעלם מעיניהם, ולבוז להתגלויות האל שניתנו לאנושות בכתבי הקודש.

אנשים רבים מאבדים את שלוות רוחם כשהם אינם יודעים בוודאות מה יעלה בגורל עסקיהם וענייניהם. הם אינם יכולים לשאת שום חוסר ודאות, ובקוצר רוחם מסרבים לראות את תשועת ה׳. דאגות וחששות מפני צרות ואסונות כמעט מעבירים אותם על דעתם. הם נכנעים לרגשות המרי המתעוררים בלבם, ולפיכך אצים רצים בחוסר מנוחה ובכמיהה לרכוש תובנות על דברים שנסתרו מעיניהם. אך אם רק יבטחו באלוהים וישקדו על תפילותיהם, הם ימצאו נחמה בחיק האלוהים, ורוחם תירגע בזכות הקשר שלהם עם ה׳. כל היגעים והטרודים ימצאו שלווה לנשמתם אם רק יפנו אל ישוע; אך כשהם מתעלמים מאמצעי החסד שאלוהים כונן כדי לנחמם ולעודדם, ופונים לאמצעים אחרים, בתקווה לחשוף את הנסתרות שה׳ הסתיר מעיניהם, הם חוזרים על הטעות שעשה שאול, ולפיכך משיגים אך ורק ידע מכוחות האופל.

התנהגות כזו רעה בעיני ה׳, והוא הביע זאת בדרך מפורשת ביותר. כמיהתו של האדם לפענח כאן ועכשיו את העתיד, מעידה על חוסר אמונה באלוהים. כמיהה כזו גורמת לאדם לחשוף את עצמו להצעותיו וללחישותיו של אבי השקרים. השטן מדריך את בני האדם להיוועץ באנשים אחוזי רוחות רעות; בכך שהוא מגלה להם צפונות ונסתרות מן העבר, הוא מעורר בלבם אמון בכוחו לנבא את העתיד. בשל הניסיון הרב שצבר לאורך אלפי שנים, השטן מסוגל להסיק את תוצאות הדברים ולנבא )לעיתים קרובות די בדייקנות) אחדים מאירועי העתיד בחייו של אדם. כך עולה בידו להוליך שולל נפשות תועות ואומללות, להביא אותן תחת שליטתו ולגרום להן לציית לו.

באמצעות נביאו, אלוהים העניק לנו את האזהרה הבאה: ״וכי יאמרו אליכם, דרשו אל האבות ואל הידענים, המצפצפים, והמהגים: הלוא עם אל אלוהיו ידרש, בעד החיים אל המתים. לתורה, ולתעודה; אם לא יאמרו כדבר הזה, אשר אין לו שחר.״ (ישעיהו ח׳ 19, 20).

האם ייתכן שאנשים שדבקו באלוהים הקדוש ורב החוכמה והגבורה יפנו אל מכשפים וידעונים, שקיבלו את הידע שלהם מהתחברות עם אויבו של הי? אלוהים בכבודו ובעצמו הוא האור של חסידיו; הוא מפציר בהם למקד באמונה את מבטם בתפארת הדברים הנשגבים שהוסתרו מעין האדם. שמש הצדקה שולחת את קרניה המאירות לתוך ליבותיהם, ואור האלוהים הזורח מכס מלכותו בשמיים מאיר את דרכם. לאנשים כאלה אין שום רצון לנטוש את מקור האור השמיימי ולפנות אל שליחיו של השטן.

על אף שהמסר ששאול קיבל מהשטן כלל גינוי על חטאו ונבואה על עונשו, הוא לא נועד להחזיר אותו בתשובה, אלא לדרבן אותו להגיע לסף הייאוש והאובדן. אך לרוב, השטן מעדיף להדיח את בני האדם באמצעות דברי חנופה, ובדרך זו לגרום לאובדנם. תורותיהם של האלילים בעת העתיקה עודדו הפקרות והתרת רסן מהסוג השפל והנתעב ביותר. מצוותיו של ה׳, שהוקיעו את החטא וכוננו את הצדקה נדחקו הצידה; האמת זכתה לזלזול, וחוסר המוסריות לא רק הותר, אלא אף עוגן בחוק. על פי הספיריטיזם, אין מוות, אין חטא, אין משפט ואין עונש; לשיטתם של הדוגלים בה, בני האדם הם בני אלים שלא חטאו מעולם; הם מאמינים שהתשוקה היא החוק העליון ביותר ושהאדם חייב לתת דין וחשבון לעצמו בלבד. החומות שאלוהים הקים כדי לגונן על האמת, הטוהרה ויראת הכבוד ממוטטות בימינו, ואנשים רבים מקבלים עידוד לחטוא. האם תורה שכזו אינה מעידה על מקור הזהה לזה של עבודת השדים?

כשאלוהים דיבר על תועבותיהם של הכנענים, הוא הציג לפני ישראל את פרי הבאושים של מנהג התקשור עם רוחות רעות: הכנענים עובדי האלילים היו נואפים ורוצחים ובערו בתשוקות לא טבעיות. הם טומאו בידי אינספור מנהגים מתועבים ומחשבות טמאות וסוטות. בני האדם אינם מכירים את צפונות לבם, שכן ״עקב הלב מכל, ואנש הוא; מי, ידענו?״ (ירמיהו י״ז 9); אך אלוהים מבין היטב את נטיות לבו המושחתות של האדם. וכמו היום, גם אז השטן המתין בדריכות להזדמנות להפיל את בני ישראל בחטא ולעורר בהם מרי, כדי שיהפכו מתועבים בעיני ה׳ כמו הכנענים. שוטן נפשנו עומד תמיד על המשמר כדי למצוא בלבנו אוזן קשבת להסתתו המרושעת, שכן הוא חפץ באובדננו ובהרשעתנו לפני האלוהים.

השטן היה נחוש בדעתו לשמור על שליטתו בכנען. וכשבני ישראל התנחלו בארץ ותורת ה׳ הפכה לחוק המדינה, השטן שנא את ישראל שנאה מרה וזדונית וזמם להשמידה. אך לאט לאט נשבו בני ישראל בקסמיהם של אלילי הגויים באמצעות רוחות רעות, ובסופו של דבר גלו מהארץ המובטחת ופוזרו בתפוצות בשל חטאיהם.

השטן מתאמץ לשחזר את ההיסטוריה הזו בימינו. אלוהים מוביל את חסידיו הרחק מתועבות העולם, וזאת כדי שיקיימו את תורתו; מסיבה זו, חמתו של ״שוטו ?אחינו״ בוערת בו עד להשחית. ״כי ירד אליכם השטן בחמה גדולה, בידעו כי קצרה עתו.״ (ההתגלות י״ב 10, 12). לנגד עינינו משתרעת הארץ המובטחת המופתית, אך השטן נחוש בדעתו להשמיד את חסידי האל ולשלול מהם את נחלתם. האזהרה שהמשיח נתן לתלמידיו במרקוס י״ד 38: ״היו ערים והתפללו כדי שלא ותבואו לידי נסיון,״ לא הייתה מעולם הכרחית יותר מאשר בימינו.

דבר ה׳ לישראל הקדומה מופנה גם לחסידיו בדור הזה: ״אזל תפנו אל האבת ואל הידענים, אל תבקשו לטמאה בהם;״ ״כי תועבת יהוה, כל עשה אלה.״ (ויקרא י״ט 31; דברים י״ח 12).

דוד בציקלג

פרק זה מבוסס על שמואל א׳ כט׳, ל׳; שמואל ב׳ א׳

דוד ואנשיו לא השתתפו בקרב שנערך בין צבא שאול וצבא הפלישתים, למרות שהגיעו עם הפלישתים לשדה הקרב. בשעה ששני הצבאות נערכו לקרב, בן ישי נקלע לתסבוכת גדולה. הפלישתים ציפו שהוא יילחם לצידם. אם יוותר על תפקידו וינטוש את שדה הקרב, לא רק שייחשב מוג לב, אלא אף בוגד וכפוי טובה כלפי אכיש, המלך שהגן עליו ובטח בו. צעד כזה ימיט קלון על שמו, ויחשוף אותו לזעמם של אויבים מסוכנים בהרבה משאול. עם זאת, לא עלה בדעתו, ולו לרגע, להילחם בישראל. אם יעשה זאת, ייחשב לבוגד האומה, לאויבם של אלוהים ושל עמו. צעד כזה יחסום בפניו לעד את הדרך אל כס המלכות; ואם חלילה שאול ייהרג בקרב, האשם על מותו יוטל על דוד.

דוד היה אובד עצות. מוטב היה לו מצא מחסה במעוזים המבוצרים שבהרי נחלת ה׳ מאשר בקרב אויביהם המושבעים של אלוהים ושל עמו. אך ה׳ ברוב חסדו לא העניש את משרתו על הטעות שעשה, ולא עזב אותו לנפשו בשעת מצוקה ומבוכה זו; שכן על אף שדוד חדל להסתמך על גבורת ה׳ וסטה מדרך הישר, הוא עדיין השתוקק בכל לבו לשמור אמונים לאלוהים. בשעה שהשטן ומלאכיו סייעו לאויבי ה׳ וישראל לרקום את זממם נגד מלך ישראל שנטש את ה׳, ומלאכי ה׳ עמלו כדי לחלץ את דוד מהסכנה שארבה לו, מלאכי השמיים עוררו את לבם של שרי הפלישתים למחות נגד הצטרפותם של דוד וצבאו לצבא הפלישתי לקראת הקרב הממשמש ובא.

״מה העברים האלה?״, שאלו שרי הפלישתים את אכיש. והמלך אכיש, שלא רצה לאבד בן ברית חשוב כל כך כמו דוד, השיב: ״הלוא זה דוד עבד שאול מלך ישראל אשר היה אתי זה ימים או זה שנים, ולא מצאתי בו מאומה, מיום נפלו עד היום הזה.״

אך שרי הפלישתים המשיכו לתבוע בזעם: ״השב את האיש וישב אל מקומו אשר הפקדתו שם, ולא ירד עמנו במלחמה, ולא יהיה לנו לשטן במלחמה; ובמה, יתרצה זה אל אדוניו? והלוא, בראש האנשים ההם. והלוא זה דוד, אשר יענו לו במחלות לאמור: ׳הכה שאול באלפיו, ודוד ברבבותיו.״׳ זכר נפילתו של גיבור הפלישתים המפורסם ביד דוד וניצחון ישראל בקרב ההוא היה עדיין טרי בזיכרונם של שרי הפלישתים. הם לא האמינו שדוד ילחם נגד בני עמו; אילו יחליט בעיצומו של הקרב לבגוד בהם ולעזור לאחיו, יזיק לפלישתים הרבה יותר מאשר צבא שאול.

אכיש נאלץ להיעתר לבקשתם. הוא זימן אליו את דוד ואמר לו: ״חי יהוה כי ישר אתה וטוב בעיני צאתך ובאך אתי במחנה, כי לא מצאתי בך רעה, מיום באך אלי עד והיום הזה; ובעיני הסרנים, לא טוב אתה. ועתה שוב, ולו בשלום; ולא תעשה רע, בעיני סרני פלשתים.״

דוד, שפחד להסגיר את רגשותיו האמיתיים, השיב: ״כי מה עשיתי ומה מצאת בעבדיך, מיום אשר הייתי לפניך, עד היום הזה? כי לא אבוא ונלחמתי, באיבי אדוני המלך.״

אכיש השיב לדוד: ״ידעתי, כי טוב אתה בעיני כמלאך אלוהים; אף שדי פלשתים אמרו, לא יעלה עמנו במלחמה. ועתה השכם בבקר, ועבדי אדוניך אשר באו אתו; והשכמתם בבקר, ואור לכם ולכו,״ תשובה זו עוררה ודאי בלבו של דוד בושה עזה וחרטה עמוקה, כשהגה בשפל המדרגה שהגיע אליה בשל הונאתו, שלא עלתה בקנה אחד עם היותו משרת האלוהים. אף להקלתו הרבה, בדרך זו נפתרה התסבוכת שנקלע אליה.

לאחר שדוד ושש מאות אנשיו עזבו את שדה הקרב, הם צעדו שלושה ימים עד שהגיעו לציקלג, העיר הפלישתית שניתנה להם לנחלה. אף העיר שנגלתה לנגד עיניהם הייתה חרבה ושוממת. העמלקים ניצלו את העדרם של דוד וצבאו, ועלו על העיר כדי להתנקם בו על פשיטותיו לאדמותיהם. במתקפת פתע פשטו על העיר שנותרה ללא הגנה, ולאחר שבזזו ושרפו אותה, יצאו לדרכם עם הנשים והילדים אשר שבו ועם שלל רב.

בחלחלה ובאלם עמדו דוד ואנשיו ובהו בחורבותיה של העיר העשנה. כשקלטו את גודל האסון הנורא שניחת עליהם פרצו הלוחמים למודי המלחמה בבכי. ככתוב, ״וישא דוד והעם אשמאתו, את קולם, ויבכו: עד אשר אין בהם כח, לבכות.״

פעם נוספת התייסר דוד בשל חוסר אמונתו, אשר גרם לו לבקש מקלט בקרב הפלישתים. עתה ניתנה לו ההזדמנות להיווכח בביטחון המפוקפק שהעניקו לו אויבי ה׳ ואויבי עמו. אנשיו של דוד האשימו אותו וראו בו את הגורם העיקרי לאסונם. הוא זה שעורר את יצר הנקם של העמלקים בשל מתקפותיו החוזרות ונשנות. עם זאת, משום שחש שאנן ובטוח בקרב אויביו, עזב את העיר ללא הגנה. מטורפים מצער ומזעם, חיילי דוד היו מוכנים לנקוט בכל צעד נואש שהוא, ואיימו אפילו לרגום באבנים את דוד מנהיגם.

דומה שאיש לא עמד עתה לצדו של דוד. כל מה שהיה יקר ללבו עלי אדמות נלקח ממנו. שאול גירש אותו מארצו, הפלישתים סילקו אותו משדה הקרב, העמלקים שדדו והרסו את עירו, נשותיו וילדיו נשבו, ועתה, חבריו הטובים התאחדו נגדו ואפילו איימו להורגו. אך בשעתו הקשה ביותר, במקום לחשוב על הנסיבות העגומות, נשא דוד את מבטו אל אלוהים, התחנן לעזרתו והתעודד בה׳. ככתוב, ״ויתחזק דוד באלוהיו.״ הוא סקר את אירועי חייו. האם ה׳ נטש אותו אי פעם? רוחו התעודדה כשנזכר במקרים הרבים שבהם היטה עליו את חסדו. ועל אף שאנשיו מרי הנפש שקעו עתה ביתר מרירות ובקוצר רוח, ולאיש האלוהים הייתה עכשיו סיבה גדולה יותר לשקוע במרה שחורה, הוא נשא את צערו בעוז. ״יום אירא, אני, אליך אבטח.״ (תהילים נ״ו 4), ומילים אלה נבעו מלבו. על אף שחש במבוי סתום, ידע שאלוהים יחלץ אותו וידריכו.

לאחר שדוד זימן אליו את אביתר הכוהן, בנו של אחימלך, ״וישאל דוד ביהוה לאמור, ארדף אחרי הגדוד הזה האשגנו? ויאמר לו ׳רדף, כי השג תשיג והצל תציל.׳״ (שמואל א׳, ל׳ 8).

לאחר שניתנה תשובת ה׳, הצער, המבוכה והרגשות הקשים ששררו במחנה שככו. דוד ואנשיו יצאו מיד למרדף אחר אויביהם. הם צעדו מהר כל כך, עד שכשהגיעו לנחל הבשור (הנשפך לנחל עזה ומשם לים התיכון), מאתיים לוחמים נאלצו להישאר על שפת הנחל בשל תשישותם. אך דוד וארבע מאות אנשיו הנותרים, שרוחם לא נשברה, המשיכו במרדף.

בדרכם פגשו עבד מצרי שעמד למות ברעב, צמא ותשישות. לאחר שנתנו לו מזון ומים שבה אליו רוחו, ואז אמר להם כי אדונו, עמלקי אכזר שנמנה על הכוח שפלש לציקלג, הפקיר אותו למות בשדה. הוא סיפר להם על הפלישה לציקלג ועל הביזה. הוא ניאות להוביל את דוד ואנשיו אל מחנה אויביהם. בתמורה, קיבל מדוד הבטחה שאנשיו לא יהרגו אותו ולא יסגירו אותו לאדונו.

כשדוד ואנשיו התקרבו אל העמלקים הם הבחינו במשתה שנערך במחנה האויב. לוחמי הצבא המנצח חגגו את ניצחונם בהילולה גדולה, ״אכלים ושתים, וחגגים, בכל השלל הגדול, אשר לקחו מארץ פלשתים ומארץ יהודה.״ דוד הורה על מתקפת פתע, והרודפים תקפו באכזריות את טרפם. העמלקים הופתעו ומבוכה גדולה התעוררה בקרבם. הקרב נמשך כל הלילה ולמחרת היום עד שנפל כמעט כל כוח האויב, זולת ארבע מאות איש שנמלטו על גב גמליהם. דבר ה׳ לדוד התגשם. ככתוב: ״ויצל דוד, את כל אשר לקחו עמלק; ואת שתי נשיו, הציל דוד. ולא נעדר להם מן הקטן ועד הגדול ועד בנים ובנות, ומשלל, ועד כל אשר לקחו, להם: הכל, השיב דוד.״

במהלך פלישותיו של דוד לאדמות העמלקים, הוא הרג את כל התושבים שנפלו בידו. עתה, אלמלא גבורת ה׳ שריסנה את העמלקים, הם היו נוקמים בו באמצעות הריגת כל תושבי ציקלג. אך הם החליטו לחוס על חיי השבויים כדי להעצים את תהילת הניצחון שלהם, כאשר יובילו בסך מספר רב של שבויים לארצם. בנוסף, הם התכוונו למכור אותם לעבדות. וכך, בלי שידעו זאת, הם שירתו את מטרותיו של אלוהים בכך ששמרו על חיי השבויות והשבויים, שעתה יכלו לשוב לחיק בעליהן ואבותיהם.

כל הכוחות הפועלים בעולם הזה נתונים תחת שליטתו של אלוהים הכול יכול. ה׳ מורה לשליט החזק ביותר, למשעבד האכזר ביותר: ״עד פה תבוא, ולא תסיף!״ (איוב ל״ח 11). אלוהים מפעיל ללא הרף את כוחו כדי לבטל את פועלם של כוחות הרשע, והוא עושה כל מאמץ כדי לתקן את דרכם של בני האדם ולשמור עליהם.

בשמחה גדולה צעדו המנצחים בדרכם הביתה. אך כשהגיעו אל חבריהם שנותרו מאחור, הכריזו האנשים האנוכיים והפרועים ביותר מקרב ארבע מאות לוחמיו של דוד, שהחיילים שלא השתתפו בקרב לא יקבלו את חלקם בשלל; עליהם להסתפק איש איש באישתו ובילדיו שחזרו מהשבי. אך דוד לא התיר להם לנהוג כך. הוא אמר: ״לא תעשו כן אחי: את אשר נתן יהוה לנו, וישמר אתנו, ויתן את הגדוד הבא עלינו, בידנו. וכי ישמע לכם, לדבר הזה? כי כחלק הירד במלחמה, וכחלק הישב על הכלים, יחדו יחלקו. ויהי, מהיום ההוא ומעלה; וישמה לחק ולמשפט, לישראל, עד, היום הזה.״

בדרך זו יישב דוד את המחלוקת שהתעוררה במחנה. מאז הפך הדבר לחוק בישראל הקדומה: כל אדם שסייע בדרך כלשהי במבצע צבאי, היה זכאי לחלק זהה בשלל לחלקם של החיילים שנלחמו בקרב.

בנוסף להחזרת כל השלל שנבזז מציקלג, דוד ואנשיו לכדו עדרי צאן ובקר רבים שהיו שייכים לעמלקים. הללו כונו, ״שלל דוד.״ לאחר שובו לציקלג, דוד שלח במתנה צאן ובקר משלל זה אל זקני שבטו, שבט יהודה, וכן לאנשים שהיו ידידיו ושמרו לו אמונים בשנים שבהן חי במצודות בהרים, ונאלץ לנדוד ממקום למקום כדי להציל את חייו. כך הפגין דוד את תודתו, שכן אהדתם וידידותם של רעיו היו יקרים מפז ללבו בשנותיו כפליט נרדף.

חלפו שלושה ימים מאז שובם של דוד ולוחמיו לציקלג. בשעה שעמלו על שיקום בתיהם ההרוסים, ציפו בלב חרד לבשורות מן הקרב שהיה אמור להיערך בין ישראל לפלישתים. לפתע נכנס שליח אל העיר, ״ובגדיו קרעים, ואדמה על ראשו.״ (שמואל ב׳, א׳ 2). לאחר שהובהל אל דוד, השתחווה לפניו ביראת כבוד. הדבר העיד על כך שהוא הכיר בו בתור מצביא רב עוצמה שאת חסדו דרש. דוד שאל אותו מה עלה בגורל המלחמה. והחייל העמלקי שנמלט מהמערכה סיפר לדוד על תבוסתו ומותו של שאול, וכן על מות יהונתן. אך הוא לא הסתפק בהצגת העובדות כהווייתן. משום שהניח שדוד שונא את יריבו, שמעולם לא חדל לרדוף אחריו, קיווה לשאת חן בעיני דוד אם יציג עצמו בתור האיש שהרג את המלך. ברברבנות סיפר כי במהלך הקרב נתקל במלך ישראל הפצוע והמכותר בידי אויביו, וכי לבקשתו של המלך הרג אותו. כדי לאמת את דבריו הראה לדוד את נזר המלכות שהיה על ראשו של המלך ואת צמידי הזהב שעיטרו את זרועותיו.

הוא היה בטוח שהבשורות שהביא יתקבלו בשמחה רבה, וכי יזכה בגמול מכובד על חלקו בפרשה. ואולם, ״ויחזק דוד בבגדו, ויקרעם; וגם כל האנשים, אשר אתו. ויספדו, ויבכו, ויצמו, עד הערב: על שאול ועל יהונתן בנו, ועל עם יהוה ועל בית ישראל, כי נפלו, בחרב.״

לאחר שהתגבר על ההלם הראשוני שאחז בו לשמע הבשורות המרות, שבו מחשבותיו של דוד אל השליח הזר ואל הפשע שביצע לטענתו. דוד שאל אותו : ״׳אי מזה, אתה?׳ ויאמר: ׳בן איש גר עמלקי אנכי.׳ ויאמר אליו, דוד: ׳איך, לא יראות, לשלח ידך, לשחת את משיח יהוה?׳״ פעמיים ניתן שאול ביד דוד, אך כשאנשי דוד האיצו בו להרגו, הוא סירב לשלוח את ידו נגד משיח ה׳, שנמשח למלך על ישראל. אך הצעיר העמלקי לא חשש להתפאר במעשהו: במו ידיו הרג את מלך ישראל. במו פיו הרשיע את עצמו כשהעיד על פשעו, שדינו דין מוות. העונש בוצע מיד. אך בטרם הוצא להורג, דוד אמר לו: ״דמיך (דמך) על ראשך: כי פיך, ענה בך לאמר, אנוכי מתתי, את משיח יהוה.״

צערו של דוד על מות שאול היה אמיתי ועמוק, והביע את גדלות לבו ואצילות רוחו. דוד לא שמח על נפילת אויבו. אבן הנגף שחסמה את דרכו אל כס המלכות בישראל הוסרה, אך הוא לא שמח על כך. המוות מחק את זכר בוגדנותו ואכזריותו של שאול, ועתה דוד לא חשב על שום דבר אחר שאירע בחיי שאול, זולת דברים נאצלים ונשגבים. מה גם ששאול היה אבי יהונתן, שידידות האמת שלו נעמה כל כך לדוד.

ואכן, הקינה שדוד קונן על שאול ויהונתן, שהביעה את רגשותיו הפכה לנכס צאן ברזל לעמו ולחסידי ה׳ בדורות הבאים.

״הצבי, ישראל, על במותיך, חלל!
איך, נפלו גבורים!
אל תגידו בגת, אל תבשרו בחוצת אשקלון: פן תשמחנה בנות
פלשתים, פן תעלזנה בנות הערלים.
הרי בגלבע, אל טל ואל מטר עליכם, ושדי תרומת: כי שם נגעל,
מגן גבורין, מגן שאול, בלי משיח בשמן...
שאול ויהונתן, הנאהבים והנעימם בחייה, ובמותם, לא נפרדו;
מנשרים קלו, מאריות גברו.

בנות ישראל, אל שאול, בכינה; המלבשכם שני, עם עדנים,
המעלה עדי זהב, על לבושכן. איך נפלו גברים, בתוך המלחמה!
יהונתן, על במותיך חלל. צר לי עליך, אחי יהונתן, נעמת לי, מאד;
נפלאה אהבתך לי, מאהבת נשים. איך נפלו גבורים, ויאבדו כלי
מלחמה!״

(שמואל ב׳, א׳ 19-27)

דוד עולה על כס המלוכה

פרק זה מבוסס על שמואל ב׳ ב׳ עד ה׳: 5

עם מותו של שאול הוסרו הסכנות שאיימו על חייו של דוד, שבעטיין הפך לפליט. עתה יכול היה לשוב לארצו ללא כל חשש. בתום ימי האבל על שאול ויהונתן נועץ דוד בהי: ״׳האעלה באחת ערי יהודה?׳ ויאמר יהוה אליו: ׳עלה!׳ ויאמר דוד: ׳אנה אעלה?׳ ויאמר: ׳חברנה.׳״

חברון שכנה 50 קילומטרים צפונית מבאר שבע, וכמחצית הדרך בין באר שבע לאתר שבו תוקם ירושלים. חברון נקראה בעבר קריית ארבע, כלומר, עירו של ארבע, אביו של ענק. מאוחר יותר ניתן לה השם ממרא. כאן, במערת המכפלה, נמצאו קברותיהם של אבות האומה. חברון הייתה חלק מנחלתו של כלב ושימשה כעיר הבירה של יהודה. חברון שוכנת בעמק הררי שאדמותיו הפוריות מניבות שפע של יבולים. בגבולותיה צמחו גפניה הנאים ביותר של ארץ ישראל, לצד שפעת עצי הזית ויתר עצי הפרי הגדלים בארץ.

דוד ואנשיו נערכו מייד כדי למלא את הצו האלוהי. ששת אלפי הלוחמים החמושים יצאו במהרה עם נשותיהם וילדיהם, צאנם ובקרם, לדרך המובילה לחברון. כשהשיירה נכנסה לעיר, באו אנשי יהודה כדי לקדם בברכה את דוד, מלכה הבא של ישראל. מייד נערכו ההכנות להכתרתו. ״ויבאו אנשי יהודה, וימשחו שם את דוד למלך על בית יהודה.״ בינתיים, אף שבט משבטי ישראל לא ניסה לתפוס בכוח את השלטון.

אחד הצעדים הראשונים שעשה המלך החדש היה לחלוק כבוד לזכרו של קודמו, שאול המלך ולזכרו של יהונתן בנו. כשנודע לדוד על מעשה הגבורה של אנשי יבש גלעד, אשר חרפו את נפשם במבצע חילוץ גופותיהם של המלך ובניו, שנפלו בידי הפלישתים, והבאתם לקבורה מכובדת, הוא שיגר ליבש גלעד משלחת, ובפיה המסר הבא: ״ברכים אתם ליהוה, אשר עשיתם החסד הזה עם אדוניכם עם שאול, ותקברו אתו. ועתה, יעש יהוה עמכם חסד ואמת; וגם אנוכי, אעשה אתכם הטובה הזאת, אשר עשיתם, הדבר הזה.״ בנוסף, הודיע להם כי נמשח למלך על בית יהודה, וביקש מאנשים נאמנים אלה להכיר בשלטונו ולשמור לו אמונים.

הפלישתים לא התנגדו להמלכתו של דוד ביהודה. בשעה שדוד חי בקרבם לאחר שגלה מארצו, הם התיידדו איתו במטרה להחליש את מלכות שאול. עתה קיוו שבזכות ידידותם עם דוד יפיקו תועלת מהתעצמותו המדינית. אולם שלטונו של דוד לא התנהל על מי מישרים. מייד לאחר הכתרתו נפתח דף אפל בתולדות האומה, שכלל מזימות, תככים, קנוניות ומרידות. דוד לא עלה על הכס כבוגד במלכות; אלוהים הוא זה שבחר בו למלך ישראל. עד עתה לעם לא הייתה שום עילה לחוסר אמון או התנגדות לדוד. עם זאת, בסמוך להכתרתו, לאחר שבית יהודה הכיר בשלטונו, הוכתר אדם אחר למלך על ישראל. בהשפעתו של אבנר עלה אישבושת, בנו של שאול, על כס המלכות.

אישבושת היה נצר חלש לבית שאול, כלומר, חסר כישורי מנהיגות. דוד לעומתו בלט כמנהיג מבטן ומלידה שבכוחו למלא את כל מחויבויותיו כמלך. אבנר שפעל רבות להעלאת אישבושת לשלטון, שימש כשר צבאו של שאול והיה האדם המפורסם ביותר בישראל. אבנר ידע היטב שדוד יועד ביד ה׳ לשבת על כס המלכות, אך לאחר שרדף אחריו זמן רב כל כך, לא שש על כך שיתפוס את כיסאו של שאול.

הנסיבות שבהן פעל אבנר חושפות את פרצופו האמיתי, שאפתנותו הרבה וחוסר המוסריות שלו. הוא היה מקורב מאוד לשאול, והושפע מרוח המרי של המלך ומנטייתו לבוז לבחירי ה׳ שיועדו להנהיג את ישראל. שנאתו אל דוד התעצמה כאשר דוד הוכיח אותו במילים נוקבות על כך שהתרשל בהגנת המלך. הוא נזכר כיצד דוד קרא לעברו באוזני המלך ואנשי ישראל: ״הלוא איש אתה, ומי כמוך בישראל? ולמה לא שמרת, אל אדוניך המלך?... לא טוב הדבר הזה, אשר עשית! וחי יהוה כי בני מות אתם, אשר לא שמרתם על אדוניכם על משיח יהוה...״ (שמ״א כ״ו 15-16). תוכחתו של דוד כרסמה בלבו, ולפיכך היה נחוש בדעתו לבצע את תוכנית הנקם שלו: לעורר מחלוקת בישראל שבאמצעותה יגיע לגדולה. כדי לקדם את מטרותיו ושאיפותיו האנוכיות ניצל אבנר את אחד מצאצאיו של שאול. הוא ידע שבני ישראל עדיין אהבו את יהונתן ונצרו בלבם את זכרו. בנוסף, לוחמי ישראל לא שכחו את ניצחונותיו הראשונים של שאול. חמוש בנחישות שהייתה ראויה למטרה טובה מזו, יצא המצביא המורד לבצע את זממו.

מחניים, ששכנה בעבר הירדן המזרחי, נבחרה כמקום משכנו של מלך ישראל, שכן הייתה האזור המוגן ביותר מפני מתקפה, הן מצד דוד והן מצד הפלישתים. כאן נערך טקס הכתרתו של אישבושת. שבטי עבר הירדן המזרחי היו הראשונים שקיבלו עליהם את מרותו. מאוחר יותר שלט אישבושת על מרבית שטחי ישראל, חוץ מיהודה. במשך שנתיים נהנה בנו של שאול מן הכבוד שחלקו לו נתיניו בעיר בירתו המרוחקת. אך אבנר שהתכוון להרחיב את שלטונו של אישבושת על כל ישראל, נערך למלחמת חורמה על בית דוד. ״ותהי המלחמה, ארכה, בין בית שאול, ובין בית דוד; ודוד הלך וחזק, ובית שאול הלכים ודלים.״

לבסוף, כס המלכות, שכונן ברשע ומתוך שאפתנות אישית, נפל בשל בגידה. אבנר כעס על אישבושת משום שהיה מלך חלש ובלתי כשיר, ולפיכך ערק לשורותיו של דוד. הוא פנה לדוד בהצעה לסייע לו לזכות בתמיכתם של כל שבטי ישראל. דוד קיבל את הצעתו, ואבנר נשלח אחר כבוד לבצע את תוכניתו. כשנודע ליואב, שר צבא דוד, כי לוחם אמיץ ומפורסם זה התקבל בלבביות בידי המלך, הדבר עורר את קנאתו. מלחמה עקובה מדם התחוללה בין יואב ואבנר מאז שאבנר הכה למוות את עשהאל, אחיו של יואב, במלחמה שניטשה בין ישראל ויהודה. יואב שראה לפניו הזדמנות פז לנקום באבנר על מות אחיו, ובעת ובעונה אחת להיפטר מיריבו, ניצל ברוב שפלותו את שעת הכושר שהזדמנה לו ורצח את אבנר.

כשנודע לדוד על מעשה הרצח הבוגדני, הוא הכריז: ״נקי אנוכי וממלכתי מעם יהוה, עד עולם, מדמי, אבנר בן נר. יחלו על ראש יואב, ואל כל בית אביו.״ לאור מצבה הרעוע של הממלכה, ובשל כוחם ומעמדם של הרוצחים )יואב רצח את אבנר, אך עשה זאת גם בשמו של אחיו אבישי), נבצר מדוד להעניש את הפושעים כגמולם. עם זאת, הוא גינה את הרצח בפומבי. אבנר זכה להלוויה ממלכתית שנערכה ברוב טקס וכבוד. הלוחמים, ויואב בראשם, נדרשו לקחת חלק בטקסי האבלות, לבושים שק ואפר. המלך האבל הביע את יגונו בצום שערך ביום הקבורה; הוא הלך אחרי מיטת המת בתפקיד המקונן הראשי; לצד הקבר נשא קינה שהביעה תוכחה נוקבת כלפי הרוצחים.

״ויקנן המלך אל אבנר, ויאמר: ׳הכמות נבל, ימות אבנר?
ידך לא אסרות, ורגליך לא לנחשתים הגשו, כנפול לפני בני עולה,
נפלת.׳״

העובדה שדוד כיבד באצילות נפש את זכרו של האיש שהיה יריבו המר ביותר, זכתה להערכת ולהערצת כל בני ישראל. ״וכל העם הכירו, וייטב בעיניהם, ככל אשר עשה המלך, בעיני כל העם טוב. וידעו כל העם וכל ישראל, ביום ההוא: כי לא היתה מהמלך, להמית את אבנר בן נר.״ בחוג נאמניו המצומצם הרחיב דוד את הדיבור על מעשה הנבלה. הוא אמר כי מאחר ונבצר ממנו להעניש את הרוצחים כגמולם, הפקיד אותם לדין שמיים. ״ויאמר המלך, אל עבדיו: ׳הלוא תדעו, כי שר וגדול נפל היום הזה, בישראל? ואנוכי היום רך ומשוח מלך, והאנשים האלה בני צרויה קשים ממני: ישלם יהוה לעשה הרעה, כרעתו.׳״

פנייתו של אבנר אל דוד הייתה כנה, אך מניעיו היו שפלים ואנוכיים. פעם אחר פעם יצא נגד המלך, בחיר האלוהים, בציפייה לרומם את עצמו. תרעומת, גאווה פצועה ותשוקת נקם גרמו לו לזנוח את המטרה שמזה זמן רב שירת בכך שערק למחנה דוד, קיווה לזכות במשרה המכובדת והרמה ביותר בשירותו הציבורי. לו עלה בידו להשיג את מטרתו ולממש את כישוריו ושאפתנותו, היו כוח ההשפעה הרב שלו וחוסר יראת האלוהים שבו מסכנים את כיסאו של דוד ואת בטחונה ושלומה של האומה כולה.

״וישמע בן שאול, כי מת אבנר בחברון, וירפו, ידיו; וכל ישראל, נבהלו.״ עתה לא היה ספק בכך שממלכת ישראל לא תתקיים לאורך זמן. במהרה הוביל מעשה בגידה נוסף לנפילת הממלכה, שכוחה הלך והתמעט. אישבושת נרצח באכזריות בידי שניים משריו. לאחר שכרתו את ראשו, מיהרו והביאו אותו למלך יהודה, בתקווה לזכות בחסדו.

שני הרוצחים ניצבו לפני דוד, אוחזים בראשו הכרות ושותת הדם של אישבושת בתור ראייה לפשעם. הם אמרו לדוד: ״הנה ראש איש בשת בן שאול אייבך אשר בקש את נפשך; ויתן יהוה לאדוני המלך נקמות, היום הזה, משאול, ומזרעו.״ אך דוד, שאלוהים היה זה שכונן את מלכותו והציל אותו מיד שונאיו, לא חפץ לכונן את שלטונו על מעשה בגידה ורצח. דוד סיפר לרוצחים על עונשו של האיש שהתרברב לפניו על רצח שאול, ואז הוסיף: ״אף כי אנשים רשעים, הרגו את איש צדיק בביתו, על משכבו; ועתה, הלוא אבקש את דמו מידכם, ובערתי אתכם, מן הארץ. ויצו דוד את הנערים ויהרגום... ואת ראש איש בשת לקחו, ויקברו בקבר אבנר בחברון.״

לאחר מותו של אישבושת היו כל שרי ישראל תמימי דעים לגבי המלכתו של דוד למלך על כל ישראל. ״ויבאו כל שבטי ישראל, אל דוד, חברתה; ויאמרו לאמר: ׳הננו עצמך ובשרך אנחנו. גם אתמול גם שלשום, בהיות שאול מלך עלינו, אתה הייתה מוציא (המוציא) והמבי, את ישראל. ויאמר יהוה לך, אתה תרעה את עמי את ישראל, ואתה תהיה לנגיד, על ישראל.׳ ויבאו כל זקני ישראל אל המלך, חברונה, ויכרת להם המלך דוד ברית בחברון, לפני יהוה; וימשחו את דוד למלך, על ישראל.״ וכך, באמצעות יד ההשגחה, נסללה הדרך לפני דוד לעלות על כס המלוכה בישראל. בלבו לא קיננה שאפתנות אישית, שכן מעולם לא השתוקק לכבוד שעתה נפל בחלקו.

למעלה משמונת אלפים איש מצאצאי אהרון ולוי שירתו את דוד. השינוי שחל ברגשות העם היה חד ובולט. המהפכה התחוללה בשקט ובכבוד, כיאה לשינוי הכביר שהעם ביקש לחולל. כחצי מיליון איש - נתיניו לשעבר של שאול - התקהלו בחברון ובסביבותיה. ההרים והעמקים רחשו חיים מהמוני האדם שגדשו את האזור. שעת ההכתרה נקבעה; האיש שגורש מחצר שאול ונס על חייו אל ההרים והמערות בהרי יהודה, עמד לזכות בכבוד הגדול והרם ביותר שאדם עשוי לזכות בו מידי בני עמו. כוהני וזקני האומה, לבושים במיטב בגדי הכהונה, שרים ומצביאים על חניתותיהם וקסדותיהם הנוצצות, וגם זרים שבאו ממרחקים, ניצבו יחדיו כדי לחזות בהכתרתו של המלך, בחיר האל והעם, ולחלוק לו כבוד. דוד עטה את גלימת המלכות. שמן הקודש נמשח על ראשו בידי הכוהן הגדול, שכן בשעה שנמשח בנערותו בידי שמואל הנביא, הדבר שמש מעין נבואה לבאות: טקס הכתרתו למלך. השעה היעודה הגיעה והמלך הוקודש ברוב טקס לכהונתו כמלך ישראל וכנציג האל. שרביט המלכות הופקד בידיו. הברית שכרת עם העם נחתמה: המלך ישמור על שלטון צדק, והעם, מצדו, נשבע לשמור לו אמונים. נזר המלכות הונח על ראשו. טקס ההכתרה תם ונשלם. בראשה של ישראל עמד מלך שמונה לתפקידו הרם ביד הי. האיש שייחל באורך רוח לאלוהים, חזה עתה בהתגשמות הבטחותיו. ״וילך דוד, הלוך וגדול; ויהוה אלוהי צבאות, עמו.״ (שמואל ב׳, ה׳ 10).

מלכות דוד

פרק זה מבוסס על שמואל ב׳ ה׳:5 6-2 ; ו׳; ז; ט׳; י׳

מייד לאחר עלייתו על כס המלכות החל דוד לחפש מקום הולם יותר להקמת בירת ממלכת ישראל. האתר שבו בחר שכן חמישים קילומטרים מחברון. לפני שיהושע חצה את הירדן בראש צבאות ישראל, שמו של האתר היה שלם. בסמוך למקום זה הוכיח אברהם את נאמנותו לאלוהים. שמונה מאות שנים לפני הכתרתו של דוד התגורר כאן מלכיצדק, ששימש כוהן לאל עליון. האתר שכן בלב הארץ והיה מוקף הרים שגוננו עליו. הוא שכן בגבול שבין בנימין ויהודה, בשכנות לאפרים, והיה נגיש לכל יתר השבטים.

כדי לכבוש את השטח נדרשו בני ישראל לתקוף את הכנענים שישבו במעוז על הר ציון והר המוריה. מעוז זה כונה יבוס, ותושביו נקראו יבוסים. במשך מאות שנים האמינו רבים שלא ניתן לכבוש את יבוס; אך בני ישראל תחת פיקודו של יואב צרו עליה וכבשו אותה. כגמול על אומץ לבו במבצע הכיבוש מונה יואב לראש צבא ישראל. יבוס הפכה לעיר הבירה הממלכתית, ושמה האלילי שונה לשם ירושלים.

חירם, מלכה של צור, העיר העשירה ששכנה על חופי הים התיכון, ביקש לכרות ברית עם מלך ישראל, ולפיכך סייע לדוד בהקמת ארמונו בירושלים. נציגים נשלחו מטעמו מצור, מלווים בארכיטקטים ובפועלים, ושיירות ארוכות עמוסות עצים יקרים, עצי אורן וחומרים יקרי ערך אחרים יצאו לישראל.

כוחה ההולך ומתעצם של ממלכת ישראל המאוחדת בהנהגת דוד, כיבוש המעוז ביבוס, והברית שנכרתה עם חירם מלך צור - כל אלה עוררו את עוינותם של הפלישתים, ששבו ופלשו לישראל בכוח צבאי רב יותר וכבשו את עמק רפאים ששכן בסמוך לירושלים. דוד ולוחמיו התבצרו במצודת ציון והמתינו להנחיית הי.

״וישאל דוד ביהוה, לאמור: ׳האעלה אל פלשתים, התתנם בידי?׳ ויאמר יהוה אל דוד: ׳עלה, כי נתן אתן את הפלשתים בידך.״

דוד יצא מייד למתקפה על האויב. הוא הביס והשמיד את הפלישתים, ונטל את האלילים שהביאו עמם במטרה להבטיח את ניצחונם. מיואשים ומושפלים בשל תבוסתם, גייסו הפלישתים כוח רב יותר וחזרו לשדה הקרב. הם שבו והתפרשו בעמק רפאים. ואולם דוד שב וביקש את הנחיית ה׳, והאל הכביר יצא בכבודו ובעצמו לפני צבאות ישראל.

ה׳ העניק לדוד הנחיות מפורשות: ״לא תעלה! הסב, אל אחריהם, ובאת להם, ממול בכאים. ויהי בשמעך (כשמעך) את קול צעדה, בראשי הבכאים, אז תחרץ: כי אז, יצא יהוה לפניך, להכות, במחנה פלשתים.׳״ אילו בחר דוד ללכת בדרכו שלו כפי שעשה שאול, לא היה נוחל ניצחון. אך משום שפעל לפי הנחיית ה׳ ועשה ״כאשר צוהו האלוהים״, נחל ניצחון. ככתוב: ״ויכו את מחנה פלשתים, מגבעון ועד גזרה. ויצא שם דויד, בכל הארצות; ויהוה נתן את פחדו, על כל הגוים.״ (דברי הימים א׳, י״ד 16, 17).

עתה, כשכס דוד היה איתן ויציב, ומלכותו חופשייה מפלישותיהם של צבאות האויב הזר, פנה דוד להגשים את המטרה שייחל לה - הבאת ארון הברית לירושלים. שנים רבות שכן ארון ה׳ בקרית יערים, במרחק של 22 קילומטרים מירושלים אך מן הראוי היה שכס השכינה ישכון בבירת ישראל.

דוד זימן שלושים אלף איש משרי ישראל לטקס העלאת ארון ה׳ לבירה, שכן חפץ לערוך חגיגה גדולה ורבת רושם. הללו נענו בשמחה להזמנתו. הכוהן הגדול, בלוויית אחיו הכוהנים ומנהיגי שבטי ישראל התקבצו בקרית יערים. דוד זרח מאושר ומלהט לאלוהים. ארון הברית הובא מבית אבינדב והונח על עגלת בקר חדשה, ושני בניו של אבינדב נהגו בה.

בני ישראל צעדו בעקבות העגלה עם ארון ה׳, מריעים ושרים בשמחה. בליל קולות ליווה את הלחנים שנוגנו בכלי הנגינה; ״ודוד וכל בית ישראל משחקים לפני ה׳... בכינורות ובנבלים ובתופים ובמנענעים ובצלצלים.״ זה זמן רב לא חזתה ישראל במחזה ניצחון משמח כזה. ברוב שמחה וטקס עשתה התהלוכה הענקית את דרכה בין ההרים והעמקים אל עיר הקודש.

אך כשהתהלוכה הגיעה ״עד גרן נכון; וישלח עזה אל ארון האלוהים, ויאחז בו, כי שמטו, הבקר. ויחר אף יהוה בעזה, ויכהו שם האלוהים על השל; וימת שם, עם ארון האלוהים.״ אימה אחזה בלב ההמון החוגג. דוד ההמום והחרד פקפק בסתר לבו בצדק האלוהי. חרה לו על כך שחרון אפו של ה׳ פקד את עוזה. דוד ביקש לכבד את ארון ה׳ שסימל את השכינה. אם כך, מדוע פקד משפט נורא כל כך את ישראל, והפך את שעת הששון לשעה של יגון ואבל? עתה חשש המלך להעלות את ארון ה׳ לעיר דוד, ולכן החליט להשאירו במקומו. ארון ה׳ שוכן אחר כבוד בביתו של עובד אדום הגיתי.

גורלו המר של עוזה היה עונש מיד ה׳ על חילול מצוותו המפורשת. באמצעות משה העניק ה׳ לעם הנחיות מפורשות על אופן נשיאתו של ארון הברית. איש זולת הכוהנים, צאצאי אהרון, לא הורשה לגעת בארון ה׳, או אפילו להביט בו ללא מכסה. צו ה׳ היה חד משמעי: ״בנסע המחנה, ואחרי כן יבאו בני קהת לשאת, ולא יגעו אל הקודש ומתו; אלה משא בני קהת, באהל מועד.״ (במדבר ד׳ 15). הכוהנים נדרשו לכסות את ארון ה׳, ובני קהת הצטוו לשאתו על כתפיהם באמצעות מוטות שהושחלו בטבעות שקובעו לצמיתות בכל אחד מצדי הארון. בני גרשון ומררי, שהיו אחראים על היריעות, המסכים, הקרשים ועמודי המשכן, קיבלו ממשה עגלות ושוורים, וזאת כדי לשאתם עליהם. ״ולבני קהת... כי עבדת הקודש עלהם, בכתף ישאו.״ (במדבר ז׳ 9). לכן, האופן שבו הועלה עתה ארון ה׳ מקרית יערים הביע חוסר כבוד מוחלט לצו ה׳.

דוד ועמו נאספו כדי לעבוד את ה׳. הם עשו זאת ברוח חפצה ובלב שמח; אך ה׳ מיאן לקבל את סגידתם, שכן עבודת האל לא נערכה על פי מצוותיו. הפלישתים, שלא הכירו את תורת ה׳, הניחו את ארון הברית על עגלה כדי להשיבו לישראל, וה׳ קיבל את מחוותם. אך בני ישראל קיבלו הנחייה מפורשת על רצונו של ה׳ בנוגע לנשיאת כלי הקודש, והתעלמותם ממצוות אלה הפגינה זלזול באלוהים. עוזה אשם בחטא חמור יותר: חטא היומרנות. משום שחילל את תורת ה׳ פחתה קדושתה בעיניו, ועתה, כשאשמת החטא הזה רבצה על לבו לאור האיסור האלוהי, העז לשלוח את ידו ולגעת בארון הקדוש שסימל את שכינת ה׳. ציות חלקי או חוסר הקפדה במילוי מצוות ה׳ אינם טובים בעיני אלוהים. העונש שה׳ הטיל על עוזה נועד ללמד את בני ישראל על חשיבותה של הקפדה יתרה במצוותיו. וכך, מותו של אדם אחד יסייע לבני ישראל לחזור בתשובה, וימנע מה׳ את הצורך להעניש אלפים מהם.

דוד, שאמונתו התערערה כשחזה במכה שפקדה את עוזה מיד ה׳, החל לפחד מארון ה׳, וחשש שהארון ימיט עליו עונש על חטא כלשהו שחטא בו. לעומתו, עובד אדום, על אף ששמחתו הייתה מהולה ביראה, קיבל בברכה את ארון ה׳ הקדוש, ששימש אות לחסדו של ה׳, המיטיב עם חסידיו המצייתים לקולו. תשומת לבם של בני ישראל הופנתה עתה אל עובד אדום הגיתי ובני ביתו. בני ישראל צפו בהם בדריכות כדי לדעת מה יעלה בגורלם. במהרה גילו שה׳ ברך ״את בית עבד אדם ואת כל אשר לו, בעבור, ארון האלוהים.״

תוכחת ה׳ פעלה את פעולתה בלבו של דוד. עתה הבין טוב יותר מאי פעם את קדושתה של תורת ה׳ ואת ההכרח לקיימה בקפדנות יתרה. הטובה והחסד שה׳ הטה על ביתו של עובד אדום הפיחה תקווה בלבו של דוד. עתה שוב האמין שארון ה׳ יביא ברכה לו ולעמו.

מקץ שלושה חודשים החליט דוד לנסות להעלות בשנית את ארון ה׳ לעירו. עכשיו הקפיד בקיום כל מצוות ה׳ בנוגע לנשיאת הארון. פעם נוספת זומנו נשיאי ונכבדי האומה, וקבוצה גדולה של אנשים התאספה ליד ביתו של הגיתי. בזהירות וביראת כבוד הונח ארון ה׳ על כתפיהם של הכוהנים שיועדו למלאכה זו בידי ה׳. ההמונים נערכו בשורה, והתהלוכה הארוכה יצאה בלב רועד לדרכה. לאחר שנושאי הארון צעדו שישה צעדים נשמעה תקיעת שופר שבישרה על עצירה. בהוראת דוד הוקרבו לפני ה׳ ״שור ומריא״. הפעם מילאה את לב החוגגים שמחה רבה במקום פחד וחלחלה. המלך פשט את בגדי מלכותו ועטה אפוד בד פשוט, כדוגמת האפוד שלבשו הכוהנים. הדבר לא העיד על כך שנטל לעצמו את תפקידי הכהונה, שכן לעיתים לבשו את האפוד אנשים שלא היו כוהנים. בטקס קדוש זה ביקש דוד לשמוח לפני ה׳ לצד נתיניו, כשווה בין שווים. יום החג נועד לעבודת ה׳ ולסגידתו. אלוהים יהיה המושא היחיד של הערצת העם. פעם נוספת יצאה השיירה הארוכה לדרכה, מלווה בנגינת כינורות, נבלים, תופים ומצלתיים, שמנגינתם הערבה נישאה השמיימה, מהולה בבליל קולותיהם של ההמונים. ״ודוד מכרכר בכל עז, לפני יהוה,״ ברוב שמחה ולקצב המנגינה.

אנשים נהנתנים נוהגים להשתמש בסיפור המקראי על דוד שרקד לפני ה׳ בשמחה מהולה ביראת כבוד, כדי להצדיק את הריקוד האופנתי של ימינו, אך לטענתם אין כל שחר. הריקוד בימינו קשור למסיבות ליליות, שבהן בריאותו של האדם ומוסריותו מוקרבות על מזבח התענוגות. אנשים שמבלים במסיבות, במועדונים ובנשפים אינם הוגים באלוהים; לתפילה ולהלל לה׳ אין שום מקום במפגשים כאלה. זהו המבחן המכריע. תלמידי המשיח אינם אמורים לרדוף אחרי שעשועים והנאות העלולים להפחית את אהבתם לקדושה ולענייני הרוח, ולגרוע משמחתם בעבודת הבורא.

לחגיגה שנערכה בשעת העלאת ארון הברית ברוב שמחה, הלל וששון לפני ה׳ ולכבודו לא היה שום דמיון, ולו קלוש, להוללות המאפיינת את מסיבות הריקוד בימינו. הריקוד ההוא נועד להלל ולרומם את שם ה׳; הריקוד בימינו משמש מכשיר בידי השטן כדי לגרום לבני האדם לשכוח את ה׳ ולחלל את שמו.

תהלוכת הניצחון הלכה וקרבה לעיר הבירה, כשהחוגגים צועדים בסך בעקבות סמלו הקדוש של מלכם הנשגב והנסתר מן העין. או אז נשמעה שירה אדירה שאותתה לשומרי החומות לפתוח את שעריה של עיר הקודש:

״שאו שערים, ראשיכם, והנשאו, פתחי עולם; ויבוא, מלך הכבוד.״

המשוררים ענו בשירה: ״מי זה מלך הכבוד?״ והמקהלה השיבה:

״יהוה, גבור מלחמה.״

אלפי קולות התאחדו ונישאו בשירת ניצחון:

״ שאו שערים, ראשיכם, והנשאו, פתחי עולם; ויבוא, מלך הכבוד.״

שוב הועלתה השאלה הנשגבת בשירה נלהבת:

״מי הוא זה מלך הכבוד?״

וקולו הרועם של ההמון, שהיה ״כקול מים רבים,״ ענה בהתלהבות:

״יהוה צבאות, הוא מלך הכבוד סלה.״

(תהילים כ״ד 7-10).

עכשיו נפתחו לרווחה שעריה של עיר הקודש. התהלוכה נכנסה פנימה, וארון ה׳ הונח ביראת כבוד במשכן שהוקם למענו. לפני המתחם הקדוש הוקמו מזבחי עולות; עשן קורבנות העולה וקורבנות השלם, מהול בענני קטורת, נישא השמיימה יחד עם תהילותיהם ותחינותיהם של בני ישראל. בתום הטקס ברך דוד את עמו, ואז חילק לכולם מזון ויין כיד המלך.

כל שבטי ישראל יוצגו בטקס שחגג את האירוע הקדוש ביותר שנערך מעודו במלכות דוד. רוח הקודש שרתה על המלך, וכשקרני השמש האחרונות אפפו את המשכן באור נגוהות, לבו של דוד גאה בקרבו ברוב הכרת טובה לאלוהים על כך שארון ה׳, הסמל המבורך של שכינתו, שכן קרוב כל כך לכס המלכות בישראל.

שקוע בהרהוריו פנה דוד לעבר ארמונו כדי ל״ברך את ביתו.״ אך אחת מיושבי הארמון צפתה במחזה השמח ברוח שונה בתכלית מזו שפיעמה בלבו של דוד. ״ויהי, ארון ברית יהוה, בא, עד עיר דויד; ומיכל בת שאול נשקפה בעד החלון, ותרא את המלך דויד מרקד ומשחק, ותבז לו, בלבה.״ (דברי הימים א׳, ט״ו 29). ברוב מרירותה וטינתה לא יכלה מיכל לחכות עד שייכנס בעלה לארמון, ולכן יצאה לקראתו. לשמע ברכת השלום הלבבית של דוד הגיבה בפרץ של מילים מרות. האירוניה שבדברי מיכל הייתה נוקבת וחדה:

״מה נכבד היום מלך ישראל אשר נגלה היום לעיני אמהות עבדיו, כהגלות נגלות אחד הרקים!״

דוד חש שמיכל בזה לעבודת ה׳, ולכן דיבר אליה קשות: ״לפני יהוה אשר בחר בי מאביך ומכל ביתו, לצות אתי נגיד על עם יהוה על ישראל; ושחקתי, לפני יהוה. ונקלתי עוד מזאת, והייתי שפל בעיני; ועם האמהות אשר אמרת , עמם אכבדה.,׳ לתוכחתו של דוד נוספה תוכחת ה׳; בשל יהירותה וגאוות לבה, ״ולמיכל, בת שאול, לא היה לה ילד עד יום מותה.״

הטקסים החגיגיים שליוו את העלאת ארון הברית הטביעו רושם עז בלב בני ישראל, עוררו בהם עניין רב בטקסי המשכן והציתו מחדש את הלהט שלהם לה׳. דוד עשה כמיטב יכולתו כדי להעמיק בלב העם את הרושם הזה. השירה הפכה חלק קבוע מטקסי ההלל לאלוהים. דוד חיבר מזמורי תהילים חדשים, לא רק לשימושם של הכוהנים בעבודת הקודש, אלא גם כדי שיינשאו בפי העם בשעת העלייה לרגל לבית המקודש בשלושת הרגלים וביתר החגים והמועדים. השפעתם של מזמורי הקודש הייתה עצומה, ואף סייעה בשחרור האומה מהתמכרותה לעבודת אלילים. רבים מהעמים השכנים, שחזו בשגשוגה של ישראל, ראו עכשיו את אלוהי ישראל באור חיובי, שכן ה׳ חולל נפלאות רבות כל כך בעבור עמו.

המשכן שהוקם בידי משה, על כל רהיטיו, כליו ותשמישי הקדושה שנלוו לעבודת הקודש, חוץ מארון ה׳, נמצא עדיין בגבעה. מטרתו של דוד הייתה להפוך את ירושלים למרכז הרוחני של האומה. לאחר שהקים היכל מפואר לעצמו, חש כי לא יאה לארון ה׳ לשכון באוהל דל. לפיכך, החליט להקים בית מקודש מפואר ורב הוד, שיביע את הכרת הטובה של ישראל על הכבוד הגדול שנפל בחלקה בכך ששכינת ה׳, מלכם הנשגב, שוכנת בקרבה.

לאחר שדוד הודיע לנתן הנביא על כוונתו זו, הוא זכה לתגובה מעודדת. הנביא אמר לו: ״כל אשר בלבבך לך עשה: כי יהוה, עמך.״

אך באותו הלילה בא דבר ה׳ אל נתן הנביא. אלוהים נתן לנביא מסר בעבור המלך. דוד לא יזכה להקים היכל לה׳, אך אלוהים הבטיח להטות את חסדו עליו, על צאצאיו ועל מלכות ישראל: ״כה אמר יהוה צבאות, ׳אני לקחתיך מן הנוה, מאחר הצאן, להיות נגיד, על עמי על ישראל. ואהיה עמך, בכל אשר הלכת, ואכרתה את כל איביך, מפניך; ועשתי לך שם גדול, כשם הגדלים אשר בארץ. ושמתי מקום לעמי לישראל ונטעתיו, ושכן תחתיו, ולא ירגז, עוד; ולא יסיפו בני עולה לענותו, כאשר בראשונה.׳״

משום שדוד השתוקק להקים היכל לאלוהים, ניתנה לו ההבטחה הבאה: ״והגיד לך יהוה, כי בית יעשה לך... והקימתי את זרעך אחריך... הוא יבנה בית, לשמי; וכננתי את כסא ממלכתו, עד עולם.״

זוהי הסיבה שבגינה ה׳ לא יפקיד בידי דוד את בניית המקודש: ״דם לרב שפכת, ומלחמות גדלות עשית: לא תבנה בית לשמי... הנה בן נולד לך, הוא יהיה איש מנוחה, והניחותי לו מכל אויביו, מסביב: כי שלמה יהיה שמו, ולשלום ושקט אתן על ישראל בימיו. הוא יבנה בית, לשמי.״ (דברי הימים א׳, כ״ב 8-10).

על אף שחפץ לבו לא נענה, דוד קיבל את המסר האלוהי בהכרת תודה. הוא אמר לאלוהים: ״מי אנוכי אדני יהוה ומי ביתי, כי הבאתני, עד הלם? ותקטן עוד זאת בעיניך אדני יהוה, ותדבר גם אל בית עבדך למרחוק.״ לאחר מכן חידש את הברית עם ה׳.

דוד ידע שאם יצליח להגשים את כמיהת לבו ולהקים בית לה׳, הוא ישיג כבוד לשמו ותהילה למלכותו. אך הוא ניאות להכניע את רצונו לרצון האלוהים. הוויתור שעשה דוד מתוך הכרת טובה אינו מחזה נפוץ בקרב המשיחיים

לעיתים קרובות, אנשים שאיבדו מזמן את חוסנם, נאחזים בתקווה כי יצליחו להשלים מלאכה כבירה כלשהי

שתכננו, אך הם מתעלמים מהעובדה שהם אינם כשירים עוד למלאכה! אלוהים עשוי לדבר אליהם, כפי שדיבר אל דוד ביד נביאו, ולהכריז כי המלאכה שהם משתוקקים לבצע לא תופקד בידיהם, וכי עליהם לסלול את הדרך לפני אדם אחר שיועד לה. אך במקום לקבל על עצמם בהכנעה ובהכרת תודה את צו ה׳, רבים מהם נפגעים וחשים כאילו ה׳ עלב או מאס בהם. מאחר שנמנע מהם למלא את חפצם, הם נחושים בדעתם לשבת בחיבוק ידיים ולא לעשות דבר. אנשים רבים אחרים דבקים במחויבויות שאינם מסוגלים עוד לבצע, ומתאמצים לשווא, בשארית כוחותיהם, להשלים מלאכה שאינם כשירים לבצעה, ובד בבד מזניחים את המלאכות שיש בכוחם לבצע. העדר שיתוף פעולה מצד אנשים אלה גורם לעיכוב או לסיכול מלאכת הקודש הכבירה שהוטלה על המאמינים.

בברית שכרת עם יהונתן הבטיח דוד כי לאחר שה׳ ייתן לו מנוחה מאויביו, הוא יגמול חסד לבית שאול. בשנות שגשוגו, כשהמלך נזכר בברית זו, הוא ביקש לדעת: ״הכי יש עוד, אשר נותר לבית שאול? ואעשה עמו חסד, בעבור יהונתן.״ עתה נודע לו על קיומו של מפיבושת, בנו של יהונתן, שהפך נכה בילדותו. בשעת תבוסתו של שאול בידי הפלישתים בעמק יזרעאל, ניסתה אומנת הילד להימלט עמו, אך בשעת מנוסתה שמטה אותו מידיה, והוא הפך נכה לצמיתות. דוד זימן את הצעיר לחצר המלכות וקיבל אותו בלבביות רבה. הוא החזיר לו את רכושו של שאול כדי שיוכל לקיים בכבוד את בני ביתו, והזמין אותו לשמש אורח קבע בחצר המלכות, ולסעוד על שולחן המלך מדי יום ביומו. הדיווחים ששמע מאויביו של דוד גרמו למפיבושת להחזיק בדעה קדומה עליו. הוא ראה בדוד אדם שתפס את השלטון שלא כדין. אך חסדו ונדיבותו של המלך שבו את לבו של האיש הצעיר; הוא נקשר לדוד, ובדומה לאביו יהונתן חפץ בטובתו של המלך, בחיר האלוהים.

לאחר שכס מלכותו של דוד כונן בישראל, האומה נהנתה מתקופה ממושכת של שלום ושלווה. העמים השכנים שחזו בעוצמה ובאחדות ששררו בממלכה נקטו זהירות והחליטו לחדול ממעשי איבה נגדה; דוד שהיה עסוק בארגון ובחיזוק ממלכתו נמנע מלפתוח במלחמה נגדם. אך לבסוף נלחם באויביה המושבעים של ישראל: הפלישתים והמואבים, והצליח להביס ולשעבד אותם.

לאחר מכן התאחדו העמים השכנים בברית רחבה נגד ממלכת דוד, שמתוכה צמחו המלחמות הגדולות ביותר שדוד השתתף בהם, הניצחונות הכבירים ביותר של מלכותו והשטחים הנרחבים שהתווספו למעצמה שלו. ברית עוינת זו נבעה למעשה מקנאה בכוחו ההולך וגובר של דוד, ולא בשל פרובוקציה מצדו. הנסיבות שהובילו להתקוממות היו כדלקמן: לירושלים הגיעו שמועות על מותו של נחש, מלך העמונים. מלך זה הפגין נדיבות והכנסת אורחים כלפי דוד הפליט שנמלט מזעמו של שאול. עתה חפץ דוד לגמול חסד למשפחת המלך, אשר היטה עליו את חסדו בשעת צרה. לפיכך שלח שליחים אל חנון, בנו של מלך עמון, ובפיהם ניחומים והשתתפות באבלו: ״אעשה חסד עם חנון בן נחש, כאשר עשה אביו עמדי חסד.״

אך מחווה זו מצד דוד פורשה שלא כהלכה. העמונים שנאו את אלוהי האמת והיו שונאיה המושבעים של ישראל. החסד שהיטה נחש על דוד נבע אך ורק מעוינותו כלפי שאול מלך ישראל. המסר ששלח דוד לחנון בנו של נחש, פורש באופן מוטעה בידי יועציו. הם אמרו לחנון: ״המכבד דוד את אביך בעיניך, כי שלח לך, מנחמים? והלוא בעבור חקר את העיר, ולרגלה ולהפכה, שלח דוד את עבדיו, אליך.״ חמישים שנה קודם לכן, על פי עצת יועציו, הציג נחש בפני תושבי יבש גלעד את התנאי האכזרי לברית השלום שביקשו לכרות עם עמון לאחר שהעמונים צרו על עירם. כזכור, נחש ביקש לנקר את עיניהם הימניות של אנשי יבש גלעד. העמונים זכרו היטב כיצד סיכל מלך ישראל את זממם האכזרי, והציל את תושבי העיר שאותם הם עמדו במהרה להכניע, להשפיל ולהטיל בהם מום.

אותה שנאה נגד ישראל עדיין רחשה בלבם. לא היה להם שמץ של מושג על הרוח הנדיבה שעמדה מאחורי המסר שקיבלו מדוד. כשהשטן שולט במוחם של בני אדם, הוא מעורר בהם קנאה וחשד, אשר מסכלים את הכוונות הטובות ביותר. חנון שהקשיב לעצת יועציו ראה בשליחיו של דוד מרגלים, ולפיכך העליב אותם ובייש אותם קשות.

ה׳ התיר לעמונים לבצע אתזממם המרושע, וזאתכדי לחשוף אתאופיים האמיתי בפני דוד. אלוהים לא חפץ שישראל תכרות ברית עם עם בוגדני ועובד אלילים זה.

בימינו, כבימי קדם, משרתו של שגריר נחשבת מקודשת. מתוקף חוק אוניברסלי שחוקקו העמים מקדמת דנה, זוכה השגריר להגנה מפני אלימות או פגיעה. השגריר מייצג את מלכו, ולכן כל פגיעה בו מזמינה נקמה הולמת. העמונים שידעו כי העלבון שעלבו בישראל לא יעבור בשתיקה, אלא יגרור אחריו תגובת תגמול, נערכו למלחמה. ״ויראו בני עמון, כי התבאשו עם דויד; וישלח חנון ובני עמון אלף ככר כסף, לשכר להם מן ארם ההרים ומן ארם מעכה ומצובה, רכב, ופרשים. וישכרו להם שנים ושלישים אלף רכב... ובני עמון, נאספו מעריהם, ויבאו, למלחמה.״ (דברי הימים א׳, י״ט 6, 7).

הברית שכרתו העמונים עם העמים שחיו בין נהר הפרת לים התיכון, איימה על קיומה של ישראל. אויבים חמושים אלה התאחדו כדי לחסל את ממלכת ישראל, ועתה כיתרו את צפון ומזרח כנען.

בני ישראל לא חיכו לפלישת האויבים לארצם. כוחותיהם, בהנהגת יואב, חצו את הירדן והתקדמו לעבר בירת עמון. המצביא העברי הוביל את צבאו לאתר שיעורר בלבם רצון להילחם ולהגן על ארצם. הוא אמר להם: ״חזק ונתחזקה בעד עמנו, ובעד ערי אלוהינו; ויהוה, הטוב בעיניו יעשה.״ (דברי הימים א׳, י״ט 13). כוחות הברית נוצחו בקרב הראשון. אך אויבי ישראל עדיין לא היו מוכנים לוותר, ובשנה שלאחר מכן חידשו את הקרבות. מלך סוריה גייס את כוחותיו ואיים על ישראל עם צבא עצום. דוד שהבין מה מוטל על הכף במלחמה זו יצא בראש צבאו למערכה, ובברכת אלוהים הביס את כוחות הברית תבוסה כה מוחצת, עד שהסורים, מלבנון ועד נהר פרת, לא רק הובסו בקרב אלא אף השתעבדו לישראל. דוד נלחם בעוז נגד העמונים עד שכבש את מעוזיהם, והאזור כולו ניתן תחת שליטת ישראל.

הסכנות שאיימו על האומה בשמד מוחלט שימשו ביד ההשגחה אמצעי שבעזרתו מלכות ישראל קמה לגדולה חסרת תקדים. דוד שהנציח במזמוריו את זכר תשועותיו הכבירות, שר:

״חי יהוה, וברוך צורי; וירום, אלוהי ישעי. האל, הנותן נקמות לי;
וידבר עמים תחתי. מפלטי, מאיבי: אף מן קמי, תרוממני; מאיש
חמש, תצילני. על כן, אודך בגוים יהוה; ולמך אזמרה. מגדל,
ישועות מלכו: ועשה חסד, למשיחו, לדוד ולזרעו; עד עולם.״

(תהילים י״ח 47-51)

במזמורי דוד נאמר שוב ושוב שה׳ הוא כוחם, מעוזם ומושיעם של
ישראל. רעיון זה הוטבע במוחם של בני ישראל: ״אין המלך, נושע
ברב חיל; גבור, לא ינצח ברב כח. שקר הסוס, לתשועה; וברב חילו,
לא ימלט.״

(תהילים ל״ג 16, 17)

״כי לא בחרבם, ירשו ארץ, וזרועם, לא הושיעו למו: כי ימינך וזרועך,
ואור פניך, כי רציתם. אתה הוא מלכי אלהים; צוה, ישועות יעקב.
בך, צרינו ננגח; בשמך, נבוס קמינו. כי לא בקשתי אבטח; וחרבי, לא
תושיעני. כי הושעתנו, מצרינו; ומשנאינו הבישות.״

(תהילים מ״ד 4-7)

״אלה ברכב, ואלה בסוסים; ואנחנו, בשם יהוה אלהינו נזכיר.״

(תהילים כ׳ 8)

עתה התגשמה במלואה ההבטחה שניתנה לאברהם, ומאוחר יותר למשה. ממלכת ישראל השתרעה ״מנהר מצרים, עד הנהר הגדל נהר פרת.״ (בראשית ט״ו 18). ישראל הפכה למעצמה גדולה וחזקה, והעמים שסבבו אותה כיבדו אותה ופחדו ממנה. בממלכתו שלו התעצם כוחו של דוד. הוא הצליח לעורר את אהבתם ונאמנותם של בני עמו, כשם שרק מלכים ספורים בכל הדורות הצליחו לעשות. הוא כיבד את אלוהים, ואלוהים מצדו חלק לו כבוד.

אך בקרב השגשוג ארבה סכנה. בשעה שנחל את ניצחונותיו הכבירים ביותר, דוד היה נתון בסכנה הגדולה ביותר, ולבסוף הובס בתבוסה המרה ביותר.

חטאו של דוד וחרטתו

פרק זה מבוסס על שמואל ב׳ יא׳ עד יב׳

כתבי הקודש ממעיטים בדברי שבח על גיבוריהם. הם מקדישים פסוקים קצרים ובודדים בלבד לתיאור מעלותיהם של בני האדם, גם הטובים שבהם. שתיקה רועמת זו נועדה ללמדנו לקח חשוב. כל המידות הטובות והמעלות שבני האדם ניחנו בהם הוענקו להם מאלוהים; מעשיהם הטובים מתבצעים בחסד ה׳ באמצעות המשיח. משום שהם חבים הכול לתהילת האלוהים, כל הישגיהם ומעשיהם נזקפים לזכותו ושייכים לאלוהים בלבד. בני האדם משמשים אך ורק כלי שרת בידי האל. זאת ועוד, בדומה ליתר הלקחים שאנו מפיקים מההיסטוריה המקראית, נוכל לראות שסכנה אורבת למי שזוכים לתשבחות או מגיעים לגדולה, שכן כאשר אדם חדל להישען על אלוהים ומסתמך על כוחו שלו, אין ספק שהוא ימעד וייכשל. בני האדם נאבקים באויבים חזקים מהם. ״כי לא עם בשר ודם מלחמה לנו, אלא עם רשיות ושררות, עם מושלי חשכת העולם הזה, עם כחות רוחניים רעים בשמים.״(אל האפסים ו׳ 12). לעולם לא נצליח לגבור על אויבינו אלה בכוחות עצמנו; כל דבר המסיט את מחשבתנו מאלוהים, מחזק את הביטחון העצמי שלנו ועוזר לנו לרומם את עצמנו - סולל את הדרך למפלתנו. מגמתם של כתבי הקודש היא לטעת בלבנו חוסר אמון בכוחנו אנו, ולעודד אותנו לבטוח בגבורת האלוהים.

רוח של ביטחון עצמי מופרז מהול בתשוקה לגדולה היא שסללה את הדרך למעידתו של דוד. חנופה, קסמי השררה, העושר והמותרות הם שהשפיעו עליו לרעה. בשל קשריו ההדוקים עם עמי הסביבה, הוא למד ואימץ את דרכיהם הרעות. בהתאם למנהגי מלכי המזרח העתיק, המלך היה רשאי לנהוג ככל העולה על רוחו. הוא עצמו לא הורשע בפשעים שאסר על נתיניו לבצע. הוא לא נדרש לנהוג באיפוק ובריסון שדרש מנתיניו. כל הדברים הללו הפחיתו בעיני דוד מחומרתו הרבה של החטא. במקום להסתמך בענווה על גבורת ה׳, הוא בטח בחוכמתו ובכוחו שלו. ברגע שהשטן מצליח לנתק את הנשמה מאלוהים, הוא מעורר בלב האדם את תאוות הבשר. האויב אינו פועל בפתאומית; פעולתו אינה פתאומית ומבהילה; הוא מקהה בחשאי את קול המצפון שלנו ומערער בהתמדה את המוסריות שלנו. הדבר מתבטא תחילה בדברים פעוטים לכאורה כגון, הפגנת חוסר נאמנות לה׳, אי הסתמכות על אלוהים או אימוץ מנהגים הרווחים בסביבתנו ובעולם.

בעיצומה של המלחמה עם העמונים הפקיד דוד את הצבא בראשות יואב ולאחר מכן שב לירושלים. הסורים כבר נכנעו, ותבוסתם המוחצת של העמונים נראתה ודאית. דוד היה מוקף בשלל פירות ניצחונותיו ובכבוד רב, פרי הנהגתו החכמה והמוכשרת.

דווקא עכשיו, כשחדל לעמוד על המשמר וישב נינוח וזחוח בארמונו, ניצל המדיח את שעת הכושר כדי להסיח את דעתו וללכוד את תשומת לבו. העובדה שאלוהים העניק לדוד קרבה יתרה עמו והטה לו חסד רב כל כך, הייתה אמורה להניע ולעודד אותו לשמור על טוהר לבו. אך כאשר חדל לדבוק באלוהים מתוך ביטחון עצמי מופרז, נוחות ותחושת שלווה, הוא נכנע לפיתויי השטן, ואשמת החטא רבצה על מצפונו והכתימה את נפשו. מנהיג האומה אשר נבחר בידי ה׳ כדי לקיים את התורה, כשל וחילל את חוקיה. המלך, במקום להטיל אימה בלבם של הרשעים, חיזק במעשיו הרעים את ידיהם.

סכנות רבות ארבו לדוד בראשית חייו, אך הוא הפקיד את עצמו בידי ה׳ מתוך אמון שלם, ויד ה׳ הנחתה אותו בבטחה לאורך המכשולים הרבים שארבו לו בדרכו. אולם עתה, כשאשמה וחוסר חרטה מנחים אותו, חדל לבקש את עזרת ה׳ ואת הנחייתו, וביקש רק לחלץ את עצמו מהסכנות שארבו לו בעקבות חטאו.

בת שבע, שיופיה הרב שימש מלכודת קטלנית למלך, הייתה אישתו של אוריה החיתי, אחד ממצביאיו האמיצים והנאמנים ביותר של המלך. איש לא יכול היה לחזות מראש אילו השלכות יהיו לחטא הניאוף הזה, במידה שהדבר ייוודע ברבים. תורת ה׳ גוזרת על הנואף דין מוות. לפיכך, אם ישמע אוריה, הלוחם הגאה והאמיץ על מעשה הניאוף, הדבר יפגע בו וימיט עליו קלון רב. בנוסף, הוא עלול לנקום את נקמתו באמצעות רצח המלך או לעורר מרד בקרב העם.

כל ניסיונותיו של דוד להסתיר את חטאו כשלו. הוא הפקיד את עצמו בידיו של השטן; סכנה ארבה לו מכל עבר, קלון מר ממוות ציפה לו. דומה שנותרה לפניו רק דרך אחת למלט את עצמו. ברוב ייאושו הזדרז דוד להוסיף חטא על פשע: רצח בנוסף לניאוף. השטן שגרם לאובדנו של שאול, ביקש להוביל גם את דוד אל אובדנו. על אף שהפיתויים ששניהם התנסו בהם היו שונים, השפעתם הייתה זהה: הם הובילו לחילול תורת ה׳. דוד סבר שאם אוריה ימות בקרב, אשמת מותו לא תיפול עליו, ובת שבע תהיה חופשייה להינשא לו. איש לא יחשוד בדבר, וכבוד בית המלוכה יישאר על כנו.

אוריה נשא במו ידיו את הצו שהורה על גזר דין המוות שלו. באיגרת שהפקיד המלך בידי אוריה ושיועדה ליואב, הבו את-אוריה אל-מול פני המלחמה החזקה ושבתם מאחריו ונכה ומת: ״הורה דוד: ״ יואב, שעברו הוכתם ברצח זדוני אחר שביצע, לא היסס לציית לצו המלך, ואוריה נפל בחרב האויב העמוני.

עד כה שלטונו של דוד היה ללא רבב. רק שליטים ספורים השתוו לדוד מבחינה זו. הכתוב מעיד עליו: ״ויהי דוד עושה משפט וצדקה לכל עמו.״ (שמואל ב׳ ח׳, 15). בשל יושרו והגינותו זכה דוד לאמון העם ולנאמנותם. אך כאשר פנה עורף לאלוהים ומסר את עצמו בידי השטן, הפך לזמן מה לנציגו של השטן; עם זאת עדיין נשא במשרה ובסמכות שהוענקו לו מאת ה׳, ולכן, יואב ששמר אמונים למלך במקום לאלוהים, חילל את תורת ה׳ כאשר ציית לצו המלך.

סמכותו של דוד ניתנה לו מאלוהים, אך היה עליו להשתמש בה אך ורק בהתאם לחוק האלוהי. כאשר נתן פקודה שסתרה את תורת ה׳, היה זה חטא לציית לה. ״השלטונות הנוכחיים נקבעו מטעם אלוהים.״ (אל הרומים י״ג, 1). אך אל לנו לציית לשלטונות כאשר חוקיהם עומדים בסתירה לתורת ה׳. באיגרת שכתב אל המאמינים הקורינתים קבע שאול השליח את העיקרון שעל פיו עלינו להיכנע לסמכות. הוא אומר: ״לכו בעקבותי, כשם שגם :אני הולך !::;עוקבות המשיח.״ (הראשונה אל הקורינתים י״א, 1).

דיווח על ביצוע הצו, אשר נוסח בזהירות מרבית כדי לא לסבך את יואב או את המלך, נמסר לדוד. ״וישלח, יואב; ויגד לדוד , את כל דברי המלחמה. ויצו את המלאך, לאמור: ׳ככלותך, את כל דברי המלחמה, לדבר אל המלך. והיה , אם תעלה חמת המלך.. . ואמרת : ׳גם עבדך אוריה החתי, מת.׳ וילך; המלאך; ויבא ויגד לדוד, את כל אשר שלחו יואב.״ המלך הורה לשליח: ״כה תאמר אל יואב: ׳אל ירע בעיניך את הדבר הזה, כי כזה וכזה, תיאכל החרב; החזק מלחמתך אל העיר והרסה, וחזקהו.׳״ בת שבע התאבלה חודש ימים על מות בעלה; ״ויעבר האבל, וישלח דוד ויאספה אל ביתו ותהי לו לאשה.״ האיש שלבו הרחום, מצפונו העדין ויראת הכבוד שלו לא הניחו לו לשלוח יד במלך - משיח ה׳ - גם כאשר חייו שלו היו בסכנה, הידרדר בשל חטאו עד כדי כך, שיכול היה לעשות עוול כה גדול ולרצוח את אחד מאנשיו הנאמנים ביותר ולוחמיו האמיצים ביותר, ולאחר מכן לצפות להתענג באין מפריע על פרי חטאיו. אבוי! כיצד הועם ברק הזהב הטהור ביותר!

מבראשית הציג השטן בפני האדם את פריו ״הטוב״ של החטא. בדרך זו הוא פיתה אלפי מלאכים. כך הוא הדיח את אדם וחווה לחטוא. הוא עדיין מוביל את ההמונים הרחק מציות לה׳. דרך החטא נראית מפתה ונחשקת, אך ״אחריתה דרכי מוות״ (משלי י״ד, 12). אשרי האנשים שפסעו בדרך זו, טעמו מפרי הבאושים של החטא וסטו ממנה מבעוד מועד. אך אלוהים בחסדו לא הניח לדוד להגיע לאובדנו, רק משום שנכנע לתאוותיו ולפיתויי הגמול הכוזב של החטא.

ה׳ נדרש להתערב למען טובתה של ישראל. עם הזמן נודע חטאו של דוד עם בת שבע ברבים, ועלה החשד שהמלך תכנן את מותו של אוריה. כבודו של ה׳ חולל. אלוהים בחר בדוד ורומם אותו, אך חטאו של דוד הציג את אופיו של אלוהים בצורה מסולפת והמיט חרפה על שמו הקדוש. הדבר הביא לירידה באמות המוסר והקדושה של בני ישראל, והפחית בלב רבים מחומרתו של החטא; בעת ובעונה אחת, הוא עודד את הרשעים שלא אהבו את ה׳ ולא יראו ממנו, לחטוא ביתר שאת.

נתן הנביא צווה למסור לדוד את תוכחת ה׳. היה זה מסר נוקב וחמור מאין כמוהו. מעטים הם השליטים שיקבלו תוכחה כזו מבלי שיגזרו דין מוות על מי שהוכיח אותם. נתן הנביא מסר לדוד את גזר דינו של ה׳ בתקיפות, אך עם זאת בחוכמה עילאית, שעוררה את אהדתו ורחמיו של המלך ובד בבד את מצפונו, והביאה אותו להכריז גזר דין מוות על עצמו. הנביא שפנה אל דוד כפרקליט עמו מאת ה׳, וביקש להגן על זכויותיהם של בני ישראל, הציג לפני המלך סיפור על עוול ודיכוי שדרש תיקון ופיצוי.

״שני אנשים היו בעיר אחת, אחד עשיר, ואחד ראש. לעשיר, היה צאן ובקר, הרבה מאד. ולרש אין כל, כי אם כבשה אחת קטנה אשר קנה, ויחיה, ותגדל עמו ועם בניו יחדו; מפתו תאכל ומכסו תשתה, ובחיקו תשכב, ותהי לו, כבת. ויבא הלך, לאיש העשיר, ויחמל לקחת מצאנו ומבקרו, לעשות לארח הבא לו; ויקח, את כבשת האיש הראש, ויעשה, לאיש הבא אליו.״

זעמו של המלך התעורר, והוא הכריז: ״חי יהוה, כי בן מות האיש העשה זאת. ואת הכבשה, ישלם ארבעתים: עקב, אשר עשה את הדבר הזה, ועל, אשר לא חמל.״ (שמואל ב׳ י״ב 5, 6).

נתן הביט במלך במבט נוקב, לאחר מכן הרים את ידו הימנית השמיימה והכריז חגיגית: ״אתה האיש!״ ואז המשיך ואמר: ״מדוע בזית את דבר יהוה, לעשות הרע בעינו (בעיני)?״ בדומה לדוד, אנשים עשויים לנסות להסתיר את חטאיהם ופשעיהם מבני האדם; לקבור את מעשיהם הרעים ולהצפין אותם אחת ולתמיד מעיני בני האדם או מידיעתם; אולם, ״הכל חשוף וגלוי לעיני מי שלפניו עלינו לתת דין וחשבון.״ (אל העברים ד׳ 13). ״כי אין דבר מכסה שלא יגלה ואין נסתר שלא יודע.״ (מתי י׳ 26).

נתן הנביא הכריז באוזני דוד: ״כה אמר יהוה אלהי ישראל: ׳אנוכי משחתיך למלך על ישראל, ואנכי הצלתיך, מיד שאול... מדוע בזית את דבר יהוה, לעשות הרע בעינו (בעיני)? את אוריה החתי הכית בחרב, ואת אשתו לקחת לך לאשה; ואתו הרגה; בחרב בני עמון. ועתה, לא תסור חרב מביתך עד עולם... הנני מקים עליך רעה מביתך, ולקחתי את נשיך לעיניך, ונתתי לרעיך... כי אתה, עשית בסתר; ואני, אעשה את הדבר הזה, נגד כל ישראל, ונגד השמש.״

תוכחתו של הנביא נגעה בלבו של דוד, מצפונו התעורר מייד ותחושת אשמה עזה הציפה את לבו. בכל לבו ומאודו השתחווה בחרטה רבה לפני הי. בשפתיים רועדות התוודה ואמר: ״חטאתי ליהוה.״ העוול המתבצע בעולם מגיע לאוזני האל באמצעות קורבנות העוול. דוד ביצע חטא חמור ביותר, הן נגד אוריה והן נגד בת שבע, והוא ידע זאת היטב. אך החטא שחטא נגד אלוהים היה כבד וגדול לאין ערוך.

על אף שלא יימצא אדם בישראל שיעז לבצע את גזר דין המוות שנחרץ על משיח ה׳, דוד רעד מפחד, מחשש שמא אשמתו תביא למותו המיידי ביד הי. אך המסר הבא נשלח אליו בידי הנביא: ״גם יהוה העביר חטאתך - לא תמות!״ עם זאת, הצדק חייב היה להיעשות. גזר דין המוות שדוד היה חייב בו נגזר עתה על התינוק, פרי חטאו. בדרך זו ניתנה למלך הזדמנות לחזור בתשובה; עם זאת, סבלו ומותו של התינוק, שהיו חלק מעונשו של דוד, היו מרים בהרבה מטעם מותו שלו, אילו נגזר עליו למות. הנביא אמר לדוד: ״אפס, כי נאץ נאצת את איבי יהוה, בדבר, הזה; גם, הבן הילוד לך, מות ימות.״

כשהתינוק נפל למשכב, דוד צם, התפלל בענווה ובכוונה רבה והתחנן על חייו. הוא הסיר את בגדי המלכות ואת הנזר שלו, שכב לילה אחרי לילה על האדמה, ובלב שבור מצער הפגיע בעבור התינוק החף מפשע שסבל בשל אשמתו שלו.

״ויבקש דוד את האלוהים, בעד הנער; ויצם דוד צום, ובא ולן ושכב אךצה. ויקמו זקני ביתו, עליו, להקימו, מן הארץ; ולא אבה, ולא ברא אתם לחם.״

לעיתים קרובות, כשמשפט ה׳ הוכרז על בני אדם או על ערים, ענווה ותשובה הפכו את הקערה על פיה ושינו את גזר הדין, והאל החנון והרחום לעולמי עד, אשר ממהר לסלוח, שלח את מלאכי השלום שלו. מעודד ממחשבה זו המשיך דוד לעתור לפני ה׳ כל עוד היה התינוק בחיים. כשנודע לו על מותו, קיבל על עצמו בהכנעה את דין הי. המכה הראשונה הונחתה עליו בהתאם לפיצוי ההולם שהוא עצמו קבע. אך דוד, שבטח בחסד ה׳, לא נותר ללא נחמה.

אנשים רבים הקוראים את סיפורו של דוד תוהים, ״מדוע הועלה סיפור זה על הכתב?״ ״מדוע ראה אלוהים לנכון לפרסם ברבים את הפרק האפל הזה בחייו של אדם שהשמיים מוקירים כל כך?״ הנביא שהוכיח את דוד, הכריז בנוגע לחטאו: ״אפס כי ניאץ ניאצת את אויבי ה׳ בדבר [בחטא] הזה.״ לאורך הדורות הצביעו הכופרים על דוד שאופיו הוכתם בכתם אפל זה, והכריזו בניצחון ובלעג, ״הנה אדם כלבבו של אלוהים!״ בדרך זו הומטה חרפה על האמונה, אלוהים ודברו בוזו וחוללו, בני האדם הקשו את לבם בחוסר אמונה, ואנשים רבים, שעטו מעטה של חסידות וצדקה, שקעו בחטא שבעתיים.

אך סיפור חייו של דוד אינו מעודד אותנו לחטוא. כאשר דוד ציית לדבר ה׳ כינה אותו אלוהים, ״אדם כלבבי.״ כאשר חטא, סר חינו מה׳, עד שחזר בתשובה ושב אל אלוהים. דבר ה׳ מכריז מפורשות: ״וירע הדבר אשר עשה דוד, בעיני יהוה.״ (שמואל ב׳ י״א 27). ה׳ הוכיח את דוד על מעשהו באמצעות נתן הנביא: ״מדוע בזית את דבר יהוה, לעשות הרע בעינו (בעיני)?״ ואז פסק: ״עתה, לא תסור חרב מביתך עד עולם: עקב, כי בזתני.״

על אף שדוד התחרט מעומק לבו על חטאו וזכה למחילת האלוהים, הוא קצר את פרי הבאושים של חטאו, שאת זרעיו זרע במו ידיו. העונש שהומט עליו ועל ביתו מעידים על שנאתו הרבה של ה׳ את החטא.

עד כה גוננה יד ההשגחה על דוד מפני זממם של אויביו, ומנעה משאול לפגוע בו.

אך החטא שדוד חטא בו, חולל שינוי במערכת היחסים שהייתה לו עם אלוהים. ה׳ לעולם לא יצדיק את החטא. אלוהים לא הגן על דוד מתוצאות חטאו, כפי שהגן עליו משנאתו של שאול.

שינוי גדול התחולל בלבו של דוד. רוחו הפכה שבורה ונכאה בשל גודל חטאו והשלכותיו המרות. הוא חש שהושפל בעיני נתיניו. השפעתו על העם נחלשה. עד כה ייחסו נתיניו את הצלחתו ושגשוגו לדבקותו היתרה בתורת ה׳ ולציותו המוחלט למצוות ה׳. אך עתה, לאחר שנודע להם על חטאו, הם עצמם עלולים לחטוא ביתר שאת. סמכותו בעיני בני ביתו, הכבוד והציות שציפה לקבל מבניו הלכו ודעכו. תחושת אשמה כבדה החרישה את שפתיו בשעה שהיה צריך להוכיח את בניו על חטאיהם ולהענישם; היא ריפתה את ידיו מעשיית צדק בביתו שלו. הדוגמה הרעה שנתן לבניו השפיעה עליהם קשות; אלוהים לא יתערב כדי למנוע את מה שהתחולל בתוך ביתו, פרי מעלליו הרעים. ה׳ יניח לדברים להתנהל במסלולם הטבעי, ובדרך זו דוד יתייסר שבעתיים.

במשך שנה לאחר שחטא חי דוד בתחושת ביטחון שאננה; לא היה שום סימן חיצוני למורת רוחו של ה׳ ממעשיו. אך חרב המשפט האלוהי הייתה תלויה מעל ראשו. יום הדין ממשמש ובא, העונש והתיקון בוא יבואו במהרה ובחטף, ושום חרטה לא תוכל למנוע אותם; צער וקלון יהיו מנת חלקו של המלך ויאפילו על חייו עלי אדמות.

טוב יעשו אנשים המשתמשים בדוגמה של דוד במטרה להפחית מאשמתם, אם ילמדו מסיפורי כתבי הקודש כי דרכו של החטא עקלקלה וקשה היא. על אף שהם עשויים לעזוב את דרכם הרעה, בדומה לדוד, תוצאות החטא, אפילו בעולם הזה, יהיו מרות וקשות מנשוא.

אלוהים חפץ שקורות חייו של דוד ישמשו לנו כתמרור אזהרה, וילמדו אותנו שאפילו אנשים כלבבו, אנשים שהוא בירך והטה עליהם את חסדו, אינם אמורים להזניח את התפילה ולהתרשל באמונה מתוך תחושה של ביטחון ושאננות. סיפורו של דוד מועיל למי שמבקשים ללמוד בענווה את הלקח שה׳ ביקש ללמדנו. דור אחרי דור, אלפי בני אדם נוכחים בסכנות שהשטן זרע בדרכם. חטאו של דוד, האיש שה׳ הוקיר כל כך, מעורר בלבם חוסר אמון בעצמם. הם חשים שרק אלוהים לבדו יכול לסייע להם לצלוח את דרך האמונה. מתוך ידיעה שכוחם וביטחונם באים להם מאת ה׳ בלבד, הם פוחדים לעשות את הצעד הראשון על אדמתו של השטן.

אפילו בטרם הוכרז הדין האלוהי על דוד, הוא החל לקצור את פרי חטאיו. מצפונו לא היה שקט. הצער הרב שכסס בלבו מתואר במזמור ל״ב:

״אשרי נשוי פע; כסוי חטאה. אשרי אדם, לא יחשב יהוה לו עון;
ואין ברוחו רמיה. כי החרשתי, בלו עצמי, בשאגתי, כל היום. כי, יומם
ולילה תכבד עלי, ידך: נהפך לשדי בחרבני קיץ סלה.״

(תהילים ל״ב 1-4).

בתהילים נ״א מביע דוד את חרטנו לאחר שנתן הנביא הוכיח אותו
בשם ה׳: ״חחני אלהים כחסדך; כרב רחמיך, מחה פשעי. הרבה
(הרב), כבסני מעוני; ומחטאתי טהרני. כי פשעי, אני אדע; וחטאתי
נגדי תמיד. לך לבדך, חטאתי, והרע בעיניך, עשיתי... תחטאני באזוב
ואטהר; תכבסני, ומשלג אלבין. תשמיעני, ששון ושמחה; תגלנה,
עצמות דכית. הסתר פניך, מחטאי; וכל עונתי מחה.
לב טהור, ברא לי אלהים; ורוח נכון, חדש בקרבי. אל תשליכני
מלפניך; ורוח קדשך, אל תקח ממני.
השיבה לי, ששון ישעך; ורוח נדיבה תסמכני. אלמדה פשעים דרכיך;
וחטאים, אליך ישובו. הצילני מדמים, אלהים, אלהי תשועתי: תרנן
לשוני, צדקתך.״

(תהילים נ״א 3-16).

וכך, במזמור קדוש זה, העתיד להינשא על שפתי העם בעצרות קודש ובחצר המלכות בנוכחות כוהנים ושופטים, שרים ומצביאים, ולהנציח עד לדור האחרון את חטאו של דוד - גולל מלך ישראל את סיפור החטא שכשל בו, והביע את חרטתו ותקוותו להשיג מחילה באמצעות חסד האל. במקום להתאמץ להסתיר את דבר אשמתו, הוא חפץ שרבים ילמדו את הלקח המר מהסיפור העגום של מעידתו.

חרטתו של דוד הייתה כנה ועמוקה. הוא לא עשה כל ניסיון לרכך את פשעו. הוא לא הביע בתפילתו שום רצון להימלט מעונשו. הוא הבין את גודל החטא שביצע נגד הי. הוא ראה את נשמתו מוכתמת בחטא, והוא תיעב את החטא שביצע. הוא ייחל והתפלל לא רק למחילה, אלא אף ללב טהור. דוד לא הרים ידיים בייאוש. בהבטחותיו של ה׳ לחוטאים ששבו בתשובה, הוא מצא הוכחה למחילתו ולקבלתו בידי אלוהים.

״כי, לא תחפץ זבח ואתנה; עולה, לא תרצה.
זבחי אלהים, רוח נשברה: לב נשבר ונדכה, אלהים, לא תבזה.״

(תהילים נ״א 18, 19).

על אף שדוד מעד, ה׳ הרים אותו. עכשיו שרה עם ה׳ בקרבה רבה יותר מאי פעם, עכשיו חש בלבו אהדה רבה יותר כלפי בני האדם. בשמחת השחרור מעול החטא והאשמה שנשא, הוא שר:

״חטאתי אודיעך, ועוני לא כסיתי, אמרתי, אודה עלי פשעי ליהוה...
אתה, סתר לי, מצר תצרני: רני פלט; תסובבני סלה.״

(תהילים ל״ב 5-7).

אנשים רבים מתמרמרים על מה שהם מכנים ׳חוסר הצדק של ה׳׳, אשר חס על חייו של דוד חרף אשמתו הכבדה, אך מאס בשאול בשל חטאים שנראים בעיניהם הרבה פחות חמורים ושערורייתיים. אך חשוב לזכור שדוד השפיל את עצמו לפני ה׳ והתוודה על חטאו, בשעה ששאול בז לתוכחת ה׳, הקשה את לבו ומיאן לחזור בתשובה.

פרק זה בחייו של דוד רווי משמעות לגבי חוטאים שהחליטו לחזור בתשובה. זוהי אחת הדוגמאות המרשימות ביותר שניתנו לנו על המאבקים והפיתויים שבני האדם מתמודדים עמם, על חרטה אמיתית לפני אלוהים ועל אמונה יוקדת באדוננו ישוע המשיח. לאורך כל הדורות הפך סיפור זה מקור של נחמה לנשמות שנפלו בחטא והתמודדו עם משא אשמה מעיק. אלפים מילדי האל שהודחו לחטא ועמדו להיכנע לייאוש, נזכרו כיצד קיבל ה׳ את הודאתו וחרטתו הכנה של דוד, על אף שהיה עליו להיענש על חטאו; הם שאבו ממנו אומץ להתחרט על מעשיהם ולנסות לפסוע שוב בדרכי ה׳ לאורה של תורתו.

כל אדם המקבל בענווה את תוכחת ה׳, משפיל את נפשו, מתוודה ושב בתשובה כפי שנהג דוד, יכול להיות סמוך ובטוח כי יש תקווה בעבורו. כל אדם המקבל את הבטחות האל באמונה, ימצא מחילה. ה׳ לעולם לא ישליך מעל פניו נשמה ששבה בתשובה אמיתית. הוא הבטיח לנו: ״יחזק במעוזי, יעשה שלום לי; שלום, יעשה לי.״ (ישעיהו כ״ז 5). וגם: ״יעזב רשע דרכו, ואיש און מחשבתיו; וישב אל יהוה וירחמהו, ואל אלוהינו יי ירבה לסלוח.״ (ישעיהו נ״ה 7).

מרד אבשלום

פרק זה מבוסס על שמואל ב׳ יג׳ עד יט׳

כשדוד שמע את משל נתן הנביא ופסק שלא מדעת: ״ישלם ארבעתיים״, הוא חרץ בכך דין על עצמו. ארבעה מבניו חייבים למות, ואובדנם יהיה פרי חטאו של אביהם.

דוד עבר בשתיקה על החטא המביש שביצע אמנון, בנו הבכור; הוא לא גער בו ולא העניש אותו. תורת ה׳ גוזרת דין מוות על הנואף. פשעו של אמנון הפך אותו אשם כפליים: הוא חטא בניאוף ובגילוי עריות, ובכך הוסיף חטא על פשע. דוד, שמצפונו ייסר אותו על חטאו שלו, התקשה להעניש את בנו הסורר. במשך שנתיים תמימות הסתיר אבשלום את כוונתו לנקום באמנון על הפשע המחריד שביצע באחותו. בדרך זו איש לא יחשוד בו, וכך יעלה בידו לבצע את זממו. במהלך ארוחה חגיגית שערך לבני המלך, השקה אותם לשכרה. לאחר מכן הוכה אמנון הנואף למוות במצוות אחיו.

דוד נענש בעונש כפול. כשהגיעה לאוזניו בשורת האיוב: ״׳הכה אבשלום את כל בני המלך, ולא נותר מהם אחד.׳ ויקם המלך ויקרע את בגדיו, וישכב ארצה; וכל עבדיו נצבים , קרעי בגדים.״ בניו של המלך שנמלטו בפחד מפני אבשלום, שבו לירושלים וסיפרו לאביהם כי אמנון היה היחיד שנרצח. לאחר מכן, ״וישאו קולם, ויבכו; וגם המלך, וכל עבדיו, בכו, בכי גדול מאד. ״ ואילו אבשלום ברח אל תלמי, מלך גשור, אבי אמו.

בדומה ליתר בניו של דוד, אמנון ניהל את חייו האנוכיים באין מפריע, שקוע בסיפוק תאוותיו ומאוויי לבו, תוך התעלמות מוחלטת מחוקי תורת ה׳. חרף חטאו החמור נהג בו ה׳ באורך רוח. במשך שנתיים ניתנה לו הזדמנות להתחרט על פשעו; אך הוא המשיך בחטאיו ולא הביע שמץ של חרטה על מעשיו, ובהלך רוח זה הוכה למוות, לקראת הדין הנורא שיחרץ עליו.

דוד זנח את חובתו להעניש את אמנון על פשעו. בשל חוסר הנאמנות שלו במילוי תפקידו כמלך וכאב, וכן בשל חוסר החרטה שהפגין הבן, ה׳ הניח למהלך הטבעי של הדברים להתרחש ולא עצר בעד אבשלום. כאשר הורים מזניחים את חובתם להעניש את בניהם על חטאיהם, אלוהים בכבודו ובעצמו נוטל את העניין לידיו. במקום לבלום את כוחות הרוע , ה׳ ירפה מהם במעט, וזאת כדי שברצף האירועים שיתרחשו מאליהם יבוא החוטא על עונשו וישלם על מעשיו לפי העיקרון של מידה כנגד מידה.

פרי הבאושים שהניב פינוק היתר שנהג דוד בבנו אמנון, המשיך להניב את פריו המר, שכן בנקודה זו החל אבשלום להתרחק מאביו. לאחר שאבשלום נמלט לגשור, דוד חש חובה להענישו על הרצח שביצע, ולפיכך אסר עליו לשוב למולדתו ולביתו. צעד זה החמיר את מצב העניינים במקום להפחית את הרעות החולות שפקדו את המלך. אבשלום השאפתן, הנמרץ וחסר העקרונות, שישב בגלות הרחק מענייני הממלכה, הגה תוכנית מסוכנת וזמם לבצעה.

בתום שנתיים לגלות אבשלום, החליט יואב לפייס בין האב לבן. לשם כך הוא שכר את שירותיה של אישה מתקוע, שנודעה בחוכמתה הרבה. במצוות יואב הציגה האישה את עצמה בפני המלך כאלמנה שנותרה לאחר מות בעלה עם שני בנים שהיו נחמתה וסעדה היחידים. אך במהלך ריב שפרץ ביניהם, רצח האחד את אחיו, ועתה דורשים קרובי המשפחה שתמסור לידיהם את הבן שנותר בחיים כדי לנקום בו את נקמת דם אחיו. אילו יהרגו אותו, טענה, ״וכבו את גחלתי אשר נשאךה, לבלתי שום (שים) לאישי שם ושארית, על פני האדמה.״ בקשתה של האישה נגעה ללבו של המלך, והוא הבטיח להעניק לבנה את הגנתו המלכותית.

לאחר שהמלך נעתר להפצרותיה ושב והבטיח לדאוג לביטחונו של בנה, הכריזה האישה, שהסתמכה על אורך רוחו של דוד, כי המלך הוא הוא האשם, שכן לא השיב הביתה את בנו הגולה. לאחר מכן הבהירה את דבריה: ״כי מות נמות, וכמים הנגרים ארצה, אשר לא יאספו; ולא ישא אלוהים, נפש, וחשב מחשבות, לבלתי ירח ממנו נדח.״

דבריה אלה, שהציגו באופן מרגש ונוגע ללב את אהבתו של אלוהים לחוטא, נבעו למעשה מיואב, הלוחם הקשוח. דבר זה מאשש את העובדה שבני ישראל הבינו לאשורה את תורת הגאולה. המלך שנוכח בהזדקקותו שלו לרחמי האל, לא יכול היה שלא להיעתר לבקשתה של האישה. הוא ציווה על יואב: ״לך השב את הנער,

?את אבשלום.״

אבשלום קיבל רשות לשוב לירושלים, אך נאסר עליו לבקר בחצר המלך או להיפגש עם אביו. עכשיו נוכח דוד בתוצאות המרות של פינוק היתר שנהג בבניו; על אף אהבתו הרבה לבנו הנאה והמחונן, חש כי עליו ללמד אותו לקח שישמש גם לקח לעם, וזאת כדי להביע שאט נפש מוחלט מפשע מחריד כזה.

אבשלום חי שנתיים בביתו, אך לא הורשה לבקר בארמון. תמר אחותו חיה בביתו, ונוכחותה היוותה עדות חיה לעוול הנורא והבלתי הפיך שנעשה לה.

בני העם שאהבו את אבשלום ראו בו גיבור, לאו דווקא פושע. חמוש ביתרון זה נערך אבשלום כדי לרכוש את לב עמו. בזכות מראהו החיצוני זכה להערצת כל רואיו. ״וכאבשלום, לא היה איש יפה בכל ישראל, להלל מאיד: מכף רגלו ועד קדקדו, לא היה בו מום.״ המלך לא נהג בחוכמה כאשר הניח לאבשלום, בנו השאפתן, הנלהב והגחמני, לשבת מסוגר בביתו במשך שנתיים ולטפח רגשי התמרמרות בלבו. בכך שהתיר לו לשוב לירושלים אך סירב לראות את פניו, הגביר למעשה את אהדתו של העם לאבשלום.

כשזכר חטאו נישא תמיד לנגד עיניו, חש דוד משותק מבחינה מוסרית. לפני שחטא היה אמיץ והחלטי, עתה הפך לאיש חלש והססני. השפעתו על העם הלכה ונחלשה. כל הדברים הללו חברו להצלחת זממו של בנו חורש הרעות.

בזכות התערבותו של יואב קיבל אבשלום רשות להיפגש עם אביו; אך על אף הפיוס שנערך ביניהם, המשיך אבשלום לרקום בסתר את זממו ותוכניתו השאפתנית. עתה נהג כמעט כמלך כאשר נקט גינוני מלכות: הוא ישב במרכבה רתומה לסוסים וחמישים איש רצו לפניו. בשעה זו, כשהמלך ביקש לפרוש מענייני הממלכה ולהסתגר בד׳ אמותיו, זכה אבשלום לאהדה הולכת וגוברת בקרב העם.

אדישותו, נרפותו והססנותו של דוד השפיעו לרעה על הכפופים לו; רשלנות, עיכוב ודחייה אפיינו את הליכי המשפט ועשיית הצדק בארץ. ברוב ערמומיותו ניצל אבשלום לטובתו כל מקרה של אי שביעות רצון בקרב בעלי הדין בישראל. מדי יום ישב הנסיך בעל ההופעה המלכותית בשערי העיר, שם התקבצו רבים מבעלי הדין והמתינו כדי להציג את העוול שנעשה להם ולבקש פיצוי.

אבשלום התיידד איתם, הקשיב לתלונותיהם, הזדהה עם סבלם והביע צער על אי יעילותו של הממשל. לאחר ששמע את סיפורו של בעל הריב, השיב יורש העצר ואמר: ״ראה, דבריך טובים ונכוחים, ושומע אין לך מאת המלך.״ ואז הוסיף: ״מי ישימני שופט בארץ, ועלי יבוא כל איש אשר יהיה לו ריב ומשפט, והצדקתיו!׳ והיה בקרב איש להשתחוות לו, ושלח את ידו והחזיק לו ונשק לו.״ כך נהג אבשלום עם כל בני ישראל שבאו להישפט לפני המלך.

אי שביעות הרצון מן הממשל, אשר לובתה בהטלת דופי מפיו של יורש העצר ובחנופה הערמומית שבה נהג, פשטה במהירות בקרב העם. שבחו של אבשלום נישא בפי כול. העם ראה בו את יורש העצר. בני ישראל הביטו באבשלום בגאווה והאמינו שהיה ראוי למעמדו הרם. בלב כל ניצתה התשוקה להעלות את אבשלום על כס המלכות. ״ויגנב, אבשלום, את לב, אנשי ישראל.״ ואילו דוד פירש את גינוני המלכות שנקט אבשלום כרצון להביא כבוד לחצרו, מעין דרך להבעת שמחה על הפיוס שנערך עם אביו.

לאחר שהכשיר את לב העם לקראת הבאות, בחר אבשלום בחשאי אנשים מכול שבטי ישראל כדי לרקום יחדיו את צעדי המרד. עתה התעטף אבשלום באצטלה של חסידות כדי להסתיר מפני אביו את זממו. לטענתו, לפני זמן רב, כששהה בגלות, נדר נדר, ועתה עליו לשלמו בחברון. ״ויאמר אבשלום, אל המלך, ׳אלכה נא ואשלם את נדרי אשר נדרתי ליהוה, בחברון. כי נדר נדר עבדך, בשבתי בגשור בארם לאמור: אם ישיב (ישוב) ישיבני יהוה ירושלם, ועבדתי את יהוה.׳״ האב האוהב ששמח על ראיה זו לחסידותו של בנו, נתן לו את ברכתו. והקשר נגד המלך הבשיל. מעשהו השפל והצבוע של אבשלום היה מושלם: הוא נועד לא רק לעוור את עיני המלך, אלא אף לטעת אמון בלב העם, ובדרך זו להנהיג מרד גלוי נגד המלך, בחיר האלוהים.

אבשלום יצא לחברון בחברת ״מאתים איש מירושלים, קראים, והלכים לתמם; ולא ידעו, כל דבר.״ אנשים אלה, שחברו לאבשלום בתום לב, לא העלו בדעתם שאהבתם לבן המלך תגרום להם למרוד במלך. כשאבשלום הגיע לחברון, הוא הזעיק אליו את אחיתופל, אחד מיועציו הבכירים של דוד, שנודע בחוכמתו הרבה ובעצתו הנבונה והבטוחה. רבים האמינו שעצתו שווה כמעט לדבר האלוהים. אחיתופל חבר לקושרים, ותמיכתו הבטיחה הצלחה ודאית למרד אבשלום. עתה השיג הנסיך את תמיכתם של אנשי שררה רבים מכל קצוות הארץ. כשהשופר תקע ונס המרד הורם, הפיצו מרגליו של יורש העצר ברחבי ישראל את הבשורה על המלכתו של אבשלום, ורבים מבני העם תמכו בו.

בינתיים נודע למלך שישב בירושלים על דבר המרד. הוא התעורר באחת מאדישותו כשנוכח כי המרד פרץ מתוך חצרו שלו. בנו שלו, הבן שאותו אהב כל כך ובטח בו, תכנן לחמוס את המלכות, וללא ספק לרצוח אותו. בעיצומה של הסכנה הגדולה שארבה לו, ניער דוד את קורי הדיכאון שאפפו אותו זה זמן רב כל כך. חמוש בעוז הרוח שאפיין אותו בראשית דרכו, התכונן להתעמת עם מצב החירום המפחיד שניחת עליו.

אבשלום קיבץ את כוחותיו בחברון, ששכנה במרחק של 50 קילומטרים מעיר הבירה. המורדים יגיעו במהרה לשערי ירושלים.

מארמונו השקיף דוד על עיר הבירה היפה שהייתה, ״משוש כל הארץ... קרית מלך רב.״ (תהילים מ״ח 2). הוא נחרד מהמחשבה שעירו האהובה תופקר לטבח ולחורבן. האם יזעיק את נתיניו שנותרו נאמנים לכיסאו, ויורה להם להגן על בירתו? האם יניח לרחובות ירושלים להיות מוצפים בדם? החלטה גמלה בלבו של דוד, אסור שזוועות המלחמה יפקדו את עיר הבירה השלווה. הוא יעזוב את ירושלים, ואז יבחן את נאמנותם של אנשיו כאשר ייתן להם הזדמנות להיערך לעזרתו. בשעה קשה זו עליו לדבוק בסמכות שניתנה לו מיד ה׳, וזאת מתוקף חובתו כלפי אלוהים ועמו. לפיכך החליט דוד להפקיד את המשבר בידי אלוהים.

אבל וחפוי ראש יצא דוד משערי ירושלים, מגורש מכיסאו ומארמונו ומרוחק מארון ה׳, וזאת בשל המרד שעורר בנו האהוב. שומרי הראש של דוד, ״כל הכיתי וכל הפלתי; וכל הגתים שש מאות איש״, בפיקודו של אתי הגיתי, ליוו את המלך. דוד, בחוסר אנוכיות אופייני, לא הסכים שנוכרים אלה, שביקשו להגן עליו, יסבלו בשל האסון שניחת עליו. הוא התפלא על שהם היו מוכנים להקריב למענו את הקורבן הזה. הוא פנה לאיתי הגיתי ואמר לו: ״למה תלך גם אתה אתנו? שוב ושב עם המלך כי נכרי אתה, וגם גלה אתה למקומך. תמול בואך, והיום אנועך (אניעך) עמנו ללכת? ואני הולך, על אשר אני הולך; שוב והשב את אחיך עמך, חסד ואמת.״ איתי השיב לדוד: ״חי יהוה, וחי אדוני המלך, כי אם במקום אשר יהיה שם אדני המלך, אם למות אם לחיים, כי שם יהיה עבדך.״ אנשים אלה, שנטשו את עבודת האלילים והפכו לעובדי ה׳, הוכיחו עתה באצילות רוחם את נאמנותם לאלוהיהם ולמלכם. דוד קיבל בלב אסיר תודה את מחוות הנאמנות שלהם ואת תמיכתם בכיסאו, שהלך ונשמט תחתיו. יחדיו הם חצו את נחל קדרון וצעדו בדרך המובילה אל המדבר.

פעם נוספת עצרה השיירה. חבורת אנשים לבושים בבגדי כהונה הלכה וקרבה אליה. ״והנה גם צדוק וכל הלוים אתו, נשאים את ארון ברית האלוהים.״ נאמניו של דוד ראו בכך אות מבשר טוב. ארון ה׳ שעתה שכן בקרבם, ערב לביטחונם ולניצחונם. הארון אף יעורר את בני ישראל לצדד במלך ויאזור אותם באומץ כדי לחוש לעזרתו. מאידך, היעדרותו של ארון האלוהים מירושלים תעורר פחד בלבם של תומכי אבשלום.

דוד צפה בארון ה׳ שהרטיט לרגע את לבו והפיח בו שמחה ותקווה. אך במהרה העיבו מחשבות אחרות על שמחתו. בתור המנהיג הנבחר של עם ה׳, הוא היה מחויב למשרתו הנעלה. תהילת האל וטובת עמו אמורים לעמוד בראש מעייניו של מלך ישראל, ולא מניעים אישיים. אלוהים ״יושב הכרובים״ אמר על ירושלים: ״זאת מנוחתי.״ (תהילים קל״ב 14). ללא סמכות אלוהית אף כוהן או מלך לא היה רשאי להוציא מירושלים את ארון ה׳ שסימל את שכינתו. דוד ידע שעליו לחיות על פי מצוות ה׳, אחרת, ארון ה׳ ימיט עליו ועל עמו אסון במקום שגשוג. חטאו הכבד עמד תמיד לנגד עיניו. הוא ראה בקשר נגדו את דין ה׳ הצודק. החרב שלא תסור לעולם מביתו נשלפה זה מכבר מנדנה. הוא לא ידע כיצד יסתיים המרד שפרץ נגדו. אך הוא ידע שאסור לו להוציא מעיר הבירה של ישראל את חוקי תורת ה׳, שגילמו את רצונו של אלוהים הריבון, והיוו את החוקה של ממלכתו ואת הבסיס לשגשוגה ולהצלחתה.

דוד הורה לצדוק: ״השב את ארון האלוהים העיר: אם אמצא חן בעיני יהוה ששמי והשבני והראני אתו ואת נוהו. ואם כה יאמר: ׳לא חפצתי בך, הנני יעשה לי, כאשר טוב בעיניו.״׳ דוד הוסיף: ״הרואה אתה?״ כלומר, האם אינך נביא שמונה בידי ה׳ ללמד את העם? ואז הורה לו: ״שבה העיר בשלום; ואחימעץ בנך ויהונתן בן אביתר, שני בניכם אתכם. ראו אנוכי מתמהמה, בעברות (בערבות) המדבר, עד בוא דבר מעמכם, להגיד לי.״ אילו יישארו הכוהנים בעיר הבירה הם יועילו לו יותר, שכן יוכלו לעקוב אחרי תנועותיהם ותוכניותיהם של המורדים ולהעבירם אליו בחשאי באמצעות בניהם, אחימעץ ויהונתן.

ברגע שהכוהנים סבו על עקבותיהם ושבו לירושלים, נפל צל כבד על שיירת המלך שעשתה את דרכה לגלות. מלכם גלה מבירתו, הם עצמם נחשבו מנודים, ארון ה׳ נטש אותם והעתיד נראה אפל, מפחיד ומבשר רע. ״ודוד עלה במעלה הזיתים עלה ובוכה, וראש לו חפוי, והוא, הלך יחף; וכל העם אשר אתו, חפו איש ראשו, ועלו עלה, ובכה. ודוד הגיד לאמור, אחיתפל בקשרים עם אבשלום.״ פעם נוספת נאלץ דוד להודות כי האסונות שפקדו אותו היו פרי הבאושים של חטאיו. עריקתו של אחיתופל משורותיו, האיש המוכשר והערמומי ביותר משריו, נבעה מרצונו להתנקם בדוד על החרפה שהמיט על משפחתו באמצעות העוול שעשה לבת שבע נכדתו.

״ויאמר דוד, סכל נא את עצות אחיתפל, יהוה.״ כשהגיע דוד לראש הר הזיתים, הוא השתחווה לאלוהים, שפך את לבו בתפילה לפניו, הפקיד בידיו את העול שהעיק על נפשו והתחנן בענווה ובכניעה לחסד הי. דומה שתפילתו נענתה מייד. חושי הארכי, יועץ נבון ומוכשר ורע נאמן לדוד, בא לקראתו כשבגדיו קרועים ואדמה על ראשו, מוכן ומזומן לחלוק עם המלך המודח והגולה את גורלו המר. דוד ראה מייד בהארה אלוהית כי אדם נאמן וכן זה הוא האיש הנחוץ לו כדי לשרת את מטרותיו בוועידות שייערכו בבירה.

לבקשת דוד שב חושי לירושלים כדי להציע את שירותיו לאבשלום, ולהפר את עצתו הערמומית של אחיתופל.

כשקרן אור יחידה זו זרחה באפלה שהעיקה עליהם, יצאו המלך ואנשיו לדרכם, ירדו במורדותיו המזרחיים של הר הזיתים ועברו דרך מדרונות סלעיים שוממים, גיאיות צרים, דרכי טרשים ומצוקים תלולים לעבר הירדן. ״ובא המלך דוד, עד בחורים; והנה משם איש יוצא ממשפחת בית שאול, ושמו שמעי בן גרא, יצא יצוא, ומקלל. ויסקל באבנים את דוד, ואת כל עבדי המלך דוד; וכל העם, וכל הגברים, מימינו, ומשמאלו. וכה אמר שמעי, בקללו: ׳צא צא איש הדמים, ואיש הבליעל. השיב עליך יהוה כל דמי בית שאול, אשר מלכת תחתו, ויתן יהוה את המלוכה, ביד אבשלום בנך; והנך, ברעתך, כי איש דמים, אתה.׳״

כל עוד נהנה המלך מהצלחה ושגשוג, לא העז שמעי להביע באומר או במעשה חוסר נאמנות למלך. אך בשעת צרתו של המלך גילה איש זה משבט בנימין את פרצופו האמיתי. כשישב דוד על כס המלכות, חלק לו כבוד, אך בשעתו הקשה, בשעת השפלתו, קילל אותו. אדם שפל ואנוכי זה האמין שכל בני האדם שפלים הם ואנוכיים כמוהו, ועתה, בעזרת השראה שקיבל מהשטן, שפך את שנאתו על בחיר האלוהים. הרוח שהניעה אותו לשמוח לאידו של דוד, לחרף, לגדף ולהציק לו בשעת צערו היא רוחו של השטן.

טענותיו של שמעי כלפי דוד היו האשמות שווא. לא היה להן שום שחר. דוד לא עשה מעודו עוול לשאול או לבני ביתו. כששאול ישב איתן על כיסאו ודוד יכול היה בקלות להורגו, הוא נמנע מכך ורק גזר חתיכה משולי גלימתו, ועוד ייסר את עצמו על שהעז להביע חוסר כבוד שכזה כלפי משיח הי.

דוד ראה בקדושת החיים ערך עליון, גם כאשר הוא עצמו הפך מטרה לציד, כאילו היה חיית בר. המקרא מעניק שפע של ראיות לכך. באחד הימים כשהסתתר במערת עדולם ונזכר בימי נעוריו נטולי הדאגות, הכריז בשקיקה: ״מי ישקני מים, מבאר בית לחם אשר בשער?״ (שמואל ב׳ כ״ג 13-17). בית לחם נכבשה בידי הפלישתים; אך שלושה מגיבוריו של דוד גברו על שומר מחנה הפלישתים, שאבו מים מבאר בית לחם והביאו אותם לאדונם. אך דוד סירב לשתות מהם. הוא זעק בחלחלה: ״חלילה לי יהוה מעשתי זאת, הדם האנשים ההלכים בנפשותם?״ לאחר מכן נסך את המים ביראת כבוד כמנחה לאלוהים. דוד היה איש מלחמה מנעוריו, הוא היה למוד קרבות וחווה לא מעט אלימות נגדו וסביבו. אך לא הייתה לכך השפעה רעה עליו; רק אנשים ספורים לא הפכו קשוחים ורעים בעקבות קשיים כאלה.

אבישי בן צרויה, אחיינו של דוד, לא היה מסוגל להמשיך להקשיב בשקט למילים הפוגעניות שיצאו מפיו של שמעי. הוא אמר למלך: ״למה יקלל הכלב המת הזה, את אדוני המלך? אעברה נא, ואסירה את ראשו.״ אך דוד אסר עליו לעשות זאת. הוא אמר: ״הנה בני... מבקש את נפשי; ואף כי עתה בן הימיני, הנחו לו ויקלל, כי אמר לו, יהוה. אולי יראה יהוה, בעוני (בעיני); והשיב יהוה לי טובה, תחת קללתו היום הזה.״

קולו של המצפון ייסר את דוד באמיתות מרות ומשפילות. בשעה שנאמניו התפלאו על השינוי החד שחל בגורלו, הדבר לא היה תעלומה בעיניו. פעמים רבות הייתה לו תחושה מבשרת רעות לגבי שעה כזו הממשמשת ובאה. הוא תהה מדוע אלוהים נשא זמן רב כל כך את חטאיו באורך רוח ועיכב את עונשו. אך עתה, בשעת מנוסתו החפוזה, כשהוא אבל וחפוי ראש, יחף ועטוי שק ואפר במקום בגדי מלכות, וכשקינותיהם של נאמניו מהדהדות בין ההרים, הוא חשב על עיר בירתו האהובה, המקום שבו ביצע את חטאו, וכאשר נזכר בחסדו ובאורך רוחו של ה׳, לא איבד תקווה. הוא חש שאלוהים ימשיך להטות עליו את חסדו.

חוטאים רבים מצדיקים את חטאיהם באמצעות הצבעה על מעידתו של דוד,

אך רק מעטים מפגינים חרטה וענווה בדומה לדוד. רק מעטים יישאו תוכחה ועונש בסבלנות ובאומץ כמוהו. לאחר שדוד התוודה על חטאו, הוא מילא את תפקידו בנאמנות בשירות האל במשך שנים; הוא פעל רבות לחיזוק הממלכה, ותחת שלטונו נהנתה הממלכה משגשוג ועוצמה שלא ידעה מעודה. בנוסף, הוא צבר חומרים יקרים לבניין המקודש. האומנם כל עמלו יהיה עתה לשווא? האומנם חייב פרי עמלו המסור של שנים רבות בשירות האומה והאל לעבור לבנו הפזיז והבוגדני, שלא כיבד את אלוהים ולא התחשב בטובתה ובשגשוגה של ישראל? זה היה אך טבעי מבחינתו של דוד להתמרמר על אלוהים בשעה קשה זו!

אך דוד ראה בחטא שלו את הסיבה לצרה שבאה עליו. בדברי הנביא מיכה מפעמת אותה הרוח שפיעמה בלבו של דוד. ״כי אשב בחשך, יהוה אור לי. זעף יהוה אשא, כי חטאתי לו: עד אשר יריב ריבי, ועשה משפטי.״(מיכה ז׳ 9,8). ואכן, ה׳ לא נטש את דוד. פרק זה בחיי דוד המלך, שבמהלכו חווה עוול ופגיעה אכזריים במיוחד ונהג בענווה, נדיבות, כניעה וחוסר אנוכיות מופלגים, הוא אחד הפרקים האציליים ביותר בחייו. מעולם לא היה מלך ישראל דגול יותר בעיני השמיים מאשר בשעה שבה נשא את ההשפלה העמוקה ביותר שלו לעיני האומה.

אילו הניח ה׳ לדוד להמשיך בחייו בלי להוכיח אותו על חטאו, אילו הניח לו להמשיך לחלל את חוקי ה׳ ובעת ובעונה אחת להישאר על כיסאו בבטחה ובשגשוג, היו הכופרים והספקנים מוצאים עילה לראות בסיפורו של דוד חרפה המטילה דופי באמונת כתבי הקודש. אך בחוויה הקשה שה׳ העביר בה את דוד, הוא הראה כי אין ביכולתו לשאת או לתרץ את החטא. סיפור חייו של דוד אף מאפשר לנו לראות את התכלית הנשגבת שה׳ ייעד לעונש שהוא מטיל על החוטא; הדבר מאפשר לנו לעקוב אחרי תכלית החסד האלוהי, גם כשמדובר בעונשים מרים וקשים ביותר. ה׳ ייסר את דוד תחת שבטו, אך לא הביא אותו לאובדנו; אש הכבשן המצרפת נועדה לטהר, לא לאכל. ה׳ מכריז:

״אם יעזבו בניו, תורתי; ובמשפטי, לא ילכון.
אם חקתי יחללו; ומצותי, לא ישמרו.
ופקדתי בשבט פשעם; ובנגעים עונם.
וחסדי, לא אפיר מעמו; ולא אשקר באמונתי.״

(תהילים פ״ט 31-34).

מייד לאחר שדוד עזב את ירושלים, אבשלום נכנס עם כוחותיו, וללא מאבק כבש את עיר הבירה. חושי היה בין הראשונים שיצאו לברך את המלך שזה עתה הוכתר, והנסיך התפלא, אך שבע נחת מהיענותו של ידידו ויועצו הוותיק של אביו. אבשלום היה בטוח בהצלחתו בתפקידו החדש. עד כה צלחו תוכניותיו. להוט לראות את כיסאו מתחזק ולרכוש את אמון האומה, הוא קידם בברכה את חושי בתפקידו החדש כיועץ בחצרו.

אבשלום היה מוקף כוח גדול, אך מרבית אנשיו לא היו אנשי צבא ולא נלחמו מעודם. אחיתופל ידע היטב שמצבו של דוד לא היה חסר תקווה. הרוב המכריע של העם עדיין תמך בו; הוא היה מוקף לוחמים מנוסים ונאמנים, ועל צבאו פיקדו מצביאים מוכשרים ומיומנים. אחיתופל ידע שכאשר ההתלהבות הראשונית מהמלך החדש תדעך, תבוא תגובת תגמול. אם המרד ייכשל, אבשלום עשוי להתפייס עם אביו. במקרה כזה, יוטל האשם במרד על אחיתופל, יועצו הבכיר של אבשלום, ויהיה עליו לשאת בעונש חמור ביותר. כדי למנוע מאבשלום לחזור בו מזממו, משיא לו אחיתופל עצה שתגרום לכל האומה להאמין בחוסר האפשרות לפיוס בין האב לבנו. בערמומיות שטנית מאיץ היועץ חסר המצפון באבשלום להוסיף חטא על פשע: בנוסף למרד, יחטא בגילוי עריות. אם ישכב לעיני כל ישראל עם פילגשי אביו, כמנהג מלכי המזרח, הדבר ישמש ראיה להעברת המלכות מהאב לבן. אבשלום עשה כעצתו, ובדרך זו התגשם דבר ה׳ שנמסר לדוד בידי הנביא: ״הנני מקים עליך רעה מביתך, ולקחתי את נשיך לעיניך, ונתתי לרעיך; ושכב עם נשיך, לעיני השמש הזאת. כי אתה, עשית בסתר; ואני, אעשה את הדבר הזה, נגד כל-ישראל, ונגד השמש.״ )שמואל ב׳ י״ב 11, 12). אלוהים לא עורר את מעשי הרשע הללו, אך בשל חטאו של דוד, הוא לא פעל כדי למנוע אותם.

אחיתופל זכה להערכה רבה בזכות חוכמתו הרבה, אך הוא היה נטול חוכמה אלוהית. ״תחלת חכמה, יראת יהוה.״ (משלי ט׳ 10). באחיתופל לא הייתה יראת ה׳, אחרת הוא לא היה מבסס את הצלחת המרד על חטא של גילוי עריות. אנשים שלבם רע זוממים מעשי רשע מתוך ביטחון שיד ההשגחה לא תפר את זממם; אך ״יושב בשמים ישחק: אדוני, ילעג למו.״ (תהילים ב׳ 4). ה׳ מכריז: ״תחת, כי שנאו דעת; ויראת יהוה, לא בחרו. לא אבו לעצתי; נאצו, כל תוכחתי. ויאכלו, מפרי דרכם; וממעצתיהם ישבעו. כי משובח פתים תהרגם; ושלות כסילים תאבדם.״ (משלי א׳ 29-32).

לאחר שהצליח לגרום לאבשלום לפעול לפי עצתו כדי להבטיח את ביטחונו שלו, מאיץ אחיתופל באבשלום לנקוט פעולה מיידית נגד דוד. הוא אומר לו: ״אבחרה נא, שנים עשר אלף איש, ואקומה וארדפה אחרי דוד, הלילה. ואבוא עליו, והוא יגע רפה ידים, והחרדתי אתו, ונס כל העם אשר אתו; והכיתי את המלך, לבדו. ואשיבה כל העם, אליך.״ יועצי המלך וזקני ישראל תמכו בתוכנית זו. אילו הייתה מתבצעת, דוד היה נרצח, אלא אם כן ה׳ היה מתערב ומציל את חייו. אולם חוכמה גדולה ונשגבת יותר מזו שאחיתופל ניחן בה הניעה את מהלך העניינים. ״ויהוה צוה, להפר את עצת אחיתפל הטובה, לבעבור הביא יהוה אל אבשלום, את הרעה.״

חושי לא זומן לאסיפה. הוא לא היה מעז להופיע בה מיוזמתו מחשש שייחשד בתור מרגל; אך לאחר פיזור האסיפה, אבשלום שהעריך מאוד את דעתו של יועץ אביו, הציג בפני חושי את תוכניתו של אחיתופל. חושי הבין שאם יפעל אבשלום לפי עצת אחיתופל, יקיץ הקץ על דוד. לכן אמר לו: ״׳לא טובה העצה אשר יעץ אחיתפל, בפעם הזאת.׳ ויאמר חושי, ׳אתה ידעת את אביך ואת אנשיו כי גברים המה ומרי נפש המה, כדב שכול, בשדה; ואביך איש מלחמה, ולא ילין את העם. הנה עתה הוא נחבא באחת הפחתים, או באחד המקומת.׳״ לטענתו, אילו ירדפו לוחמי אבשלום אחרי דוד, לא יעלה בידם ללכוד אותו, ובנוסף הם ינחלו תבוסה. הדבר ירפה את ידיהם וישבש קשות את תוכניתו של אבשלום. ״כי ידע כל ישראל כי גבור אביך, ובני חיל אשר אתו.״ עתה הציע חושי לאבשלום תוכנית חלופית: ״כי יעצתי, האסף יאסף עליך כל ישראל מדן ועד באר שבע, כחול אשר על הים, לרב; ופניך הלכים, בקרב. ובאנו אליו, באחת (באחד) המקומת אשר נמצא שם, ונחנו עליו, כאשר יפל הכל על האדמה; ולא נותר בו ובכל האנשים אשר אתו, גם אחד. אם אל עיר יאסף, והשיאו כל ישראל אל העיר ההיא, חבלים; וסחבנו אתו עד הנחל, עד אשר לא נמצא שם גם צרור.״

״ויאמר אבשלום, וכל איש ישראל: ׳טובה עצת חושי הארכי, מעצת אחיתפל.׳״

אך אדם אחד לא הלך שולל אחר עצתו של חושי, וראה בברור את תוצאת הטעות הגורלית שעשה אבשלום. אחיתופל ידע שהמרד נכשל. יהיה אשר יהיה גורלו של יורש העצר, גורלו של היועץ שהסית אותו לפשעיו הכבדים יהיה רע ומר. אחיתופל חיזק את ידיו של אבשלום במרד שעורר, ויעץ לו לבצע מעשה שפל ביותר כדי לחלל את כבודו של אביו; הוא אף יעץ לו לרצוח את דוד ותכנן את המהלך כולו; הוא גדע את האפשרות הקלושה ביותר לפיוס עם המלך; עכשיו העדיף אבשלום את עצתו של אדם אחר על עצתו שלו. בלב גדוש קנאה, זעם וייאוש ״וילך [אחיתופל] אל ביתו אל עירו, ויצו אל ביתו ויחנק; וימת, ויקבר בקבר אביו.״ זה היה פרי הבאושים של חוכמתו של אדם שניחן בתבונה יתרה, אך לא נועץ באלוהים. השטן מדיח את בני האדם באמצעות הבטחות מפתות ומצודדות, אך בסופו של דבר, כל נשמה תגלה ״כי שכר החטא הוא מות.״(אל הרומים ו׳, 23).

חושי, שלא היה בטוח כי המלך ההפכפך יפעל על פי עצתו, לא איבד זמן ושלח מייד אזהרה לדוד: עליו להימלט ולעבור את הירדן לאלתר. לכוהנים שהיו אמורים להעביר את המסר לדוד באמצעות בניהם, אמר חושי את הדברים הבאים: ״כזאת וכזאת יעץ אחיתפל את אבשלם, ואת זקני ישראל; וכזאת וכזאת, יעצתי אני. ועתה שלחו מהרה והגידו לדוד לאמור, אל תלן הלילה בעופות המדבר, וגם, עבור תעבור, פן יבלע למלך, ולכל העם אשר אתו.״

שני הצעירים שיצאו להביא את המסר לדוד נחשדו בידי אנשי אבשלום, ומרדף נערך אחריהם, אך לבסוף הצליחו לבצע את משימתם המסוכנת. דוד שהיה תשוש ממאמץ ומצער בתום יום המנוסה הראשון, קיבל את המסר שעליו לחצות באותו הלילה את הירדן, שכן בנו מבקש להרגו.

אילו רגשות עלו בדוד בשעה קשה זו, בתור אב ומלך שעוול גדול כל כך נעשה לו? הוא, שהיה גיבור חיל, איש מלחמה ומלך כביר שהכול צייתו למצוותו, נבגד עתה בידי בנו שאותו אהב ופינק, ובטח בו שלא בתבונה, והפך פגוע, דחוי ונטוש בידי בני עמו שהיו קשורים אליו בעבותות של כבוד ונאמנות! מה היו המילים שבהן שפך דוד את מרירות לבו? בשעת הניסיון האפלה ביותר דבק דוד באלוהים, ושר:

״יהוה, מה רבו צרי, קמים עלי. רבים, אמרים לנפשי: אין
ישועתה לו באלהים סלה. ואתה יהוה, מגן בעדי; כבודי, ומרים
ראשי. קולי, אל יהוה אקרא; ויענני מהר קדשו סלה. אני שכבתי,
ואישנה; הקיצותי, כי יהוה יסמכני. לא אירא, מרבבות עם, אשר
סביב, שתו עלי. קומה יהוה, הושיעני אלהי, כי הכית את כל איבי
לחי; ני רשעים שברת. ליהוה הישועה; על עמך ברכתך סלה.״

(תהילים ג׳ 2-9).

דוד ופמלייתו, על לוחמיו ושריו, נשותיו וילדיהן הקטנים, זקני ונערי מחנהו, חצו בחשכת הלילה את הנהר העמוק והשוצף. ״עד אור הבקר, עד אחד לא נעדר, אשר לא עבר, את הירדן.״

דוד וכוחותיו חנו במחניים, מקום מושבו של אישבושת. עיר בצורה, חזקה ומוקפת הרים זו שימשה יעד מועדף לנסיגה בשעת מלחמה. אדמת האזור הניבה שפע של יבולים, והתושבים שצידדו בדוד קיבלו אותו בסבר פנים יפות. רבים מתומכיו הצטרפו עתה לכוחותיו, ועשירי השבטים כיבדו את אנשיו בשפע של מזון וציידו אותם במצרכים חיוניים.

עצתו של חושי הארכי השיגה את תכליתה: לדוד ניתנה הזדמנות לברוח; אך יורש העצר הפזיז והנמהר לא הצליח לרסן את עצמו, ובמהרה יצא למרדף בעקבות אביו. ״ואבשלם, עבר את הירדן, הוא, וכל איש ישראל עמו.״ אבשלום מינה את עמשא, בנה של אביגיל, אשת דוד, לשר צבאו. צבא אבשלום היה גדול, אך בלתי מאומן וחסר משמעת, ולכן חייליו לא היה מוכנים לעימות עם לוחמיו המנוסים של דוד.

דוד חילק את צבאו לשלושה ראשים בפיקודם של יואב, אבישי, ואיתי הגיתי. הוא תכנן לעמוד בראש הצבא בשעת הקרב, אך שרי הצבא, יועציו ויתר אנשיו מחו על כך בתוקף. ״ויאמר העם: ׳לא תצא, כי אם נס ננוס לא ישימו אלינו לב ואם ימתו חצינו לא ישימו אלינו לב, כי עתה כמנו, עשרה אלפים; ועתה טוב, כי תהיה לנו מעיר לעזיר (לעזור).׳ ויאמר אליהם המלך: ׳אשר ייטב בעיניכם אעשה.׳״(שמ״ב י״ח 4,3).

מחומות העיר נגלו שורותיו הארוכות של צבא המרי. הבן המורד יצא בראש צבא עצום בגודלו, לעומתו נראה צבא דוד כיחידה צבאית קטנה. אך כשדוד המלך צפה בצבא האויב המתקרב, מחשבתו לא הייתה נתונה לכתר, למלכות או לחייו שלו, שעתידם יוכרע לפי תוצאות הקרב. לבו של האב נמלא אהבה ורחמים לבנו המורד. כשלוחמיו הנאמנים יצאו משערי העיר עודד אותם דוד, והפציר בהם לצאת לקרב, חמושים באמונה ובביטחון בניצחון שאלוהי ישראל ינחיל להם. אך גם עכשיו לא הצליח לדכא את רגש האהבה העז שרחש לאבשלום. כאשר יואב, המצביא הדגול שניצח במערכות רבות כל כך, יצא בראש הגדוד הראשון ועבר ליד המלך, הוא הרכין את ראשו הגאה כדי להקשיב לפקודתו האחרונה של המלך, אשר אמר בקול רועד: ״לאט לי, לנער לאבשלום.״ אבישי ואיתי קיבלו את אותה הפקודה: ״לאט לי, לנער לאבשלום.״ דומה שחרדתו הרבה של המלך לשלום בנו, שהסגירה את עומק רגשותיו והעידה כי אבשלום יקר לו יותר מכיסאו, מממלכתו ומנתיניו הנאמנים, הגבירה את זעמם של הלוחמים כלפי הבן הסורר והבוגדני.

הקרב נערך ביער אפרים בסמוך לירדן, שם עליונותו המספרית של צבא אבשלום הייתה לו לרועץ. בסבכי היער התקשו הגדודים הגדולים וחסרי המשמעת לנוע, ובמהרה איבדו את הקשר ביניהם ויצאו מכלל שליטה. ״וינגפו שם עם ישראל, לפני עבדי דוד; ותהי שם המגפה גדולה, ביום ההוא, עשרים אלף.״ אבשלום, שנוכח בתבוסת צבאו, פנה כדי להימלט, אך ראשו נאחז בין ענפי עץ אלה גדול, ולאחר שהפרד שעליו רכב המשיך בדהרתו, נותר תלוי בחוסר אונים בין שמיים לארץ והפך טרף קל לאויביו. אחד מלוחמיו של דוד מצא את אבשלום במצב זה, אך משום שפחד להכעיס את המלך, חס על חייו, ורק דיווח על כך ליואב. אבל ליואב לא היו שום נקיפות מצפון. בעבר התיידד עם אבשלום, התערב למענו ופעמיים הצליח לפייס בינו לבין דוד, אך אבשלום מעל באמונו. המרד, על כל השלכותיו הנוראות, לא היה פורץ אלמלא התערב יואב למענו. רק משום שסינגר עליו לפני אביו, שב אבשלום למעמדו הקודם והצליח להשיג עליונות צבאית מספרית. ״ויקח [יואב] שלשה שבטים בכפו, ויתקעם בלב אבשלום... ויקחו את אבשלום, וישלכו אתו ביער אל הפחת הגדול, ויצבו עליו גל אבנים, גדול מאד.״

שני האנשים שעוררו את המרד בישראל מתו. אחיתופל נטל את חייו במו ידיו. אבשלום, יורש העצר, שיופיו הרב היה גאוות עם ישראל, מת בדמי ימיו. גופתו הושלכה לבור גדול וכוסתה בגל אבנים ששימש מצבה שתנציח לעד את קלונו. כשהיה בחיים הקים מצבה מפוארת לזכרו, אך המצבה היחידה שציינה את מקום קבורתו הייתה גל האבנים הזה שהוקם במדבר.

לאחר מותו של מנהיג המרד תקע יואב בשופר כאות להפסקת הקרב ולאיסוף כוחותיו מן המרדף אחרי הצבא הנמלט. שליחים יצאו מייד כדי לבשר למלך את בשורת הניצחון.

השומר שעל חומת העיר, אשר צפה לעבר שדה הקרב, ראה רץ יחיד שהתקרב אל העיר. במהרה ראה רץ נוסף. כשהרץ הראשון התקרב, אמר השומר לדוד שישב ליד השער: ״׳אני ראה את מרוצת הראשון, כמרצת אחימעץ בן צדוק.׳ ויאמר המלך: ׳איש טוב זה, ואל בשורה טובה יבוא.׳ ויקרא אחימעץ, ויאכור אל המלך:׳ שלום!׳ וישתוו למלך לאפיו, ארצה; ויאמר: ׳ברוך יהוה אלוהיך, אשר סגר את האנשים, אשר נשאו זאת ידם באדוני המלך.״, על שאלתו הלהוטה של המלך: ״שלום שער לאבשלום?״ השיב אחימעץ בתשובה מתחמקת.

כשהרץ השני הגיע, הוא זעק: ״יתבשר אדוני המלך, כי שפטך יהוה היום, מיד כל הקמים עליך.״ שוב הציג המלך את השאלה שעניינה אותו יותר מכל: ״השלום לנער לאבשלום?״ הרץ שהתקשה להסתיר את בשורת האיוב שנשא עימו, אמר: ״יהיו כנער איבי אדוני המלך, וכל אשר קמו עליך, לרעה.״ דברים אלה הספיקו לדוד. הוא לא הציג שאלות נוספות. הוא הרכין את ראשו, ״ויעל על עלית השער, ויבך; וכה אמר בלכתו: ׳בני אבשלום בני בני אבשלום, מי יתן מותי אני תחתיך, אבשלום בני בני.׳״

הצבא המנצח ששב מן המערכה עשה את דרכו אל העיר; תרועות הניצחון שלו הדהדו בין ההרים. אך כשהתקרבו הלוחמים לעיר, דעכו קריאות הניצחון ודגלי הניצחון נשמטו מידיהם. כשפניהם כבושים באדמה צעדו החיילים כצבא מובס ולא כמנצחים. הם ידעו שהמלך לא ציפה להם כדי לקדם את פניהם בברכה. מחדר העלייה שבשער הם שמעו את זעקות האבל שלו: ׳בני אבשלום בני בני אבשלום, מי יתן מותי אני תחתיך, אבשלום בני בני.׳״

״ותהי התשעה ביום ההוא, לאבל לכל העם: כי שמע העם, ביום ההוא לאמור, נעצב המלך, על בנו. ויתגנב העם ביום ההוא, לבוא העיר: כאשר יתגנב, העם הנכלמים בנוסם במלחמה.״

יואב רתח מזעם. אלוהי ישראל העניק להם סיבה לשמוח ולהתהלל בניצחונם; המרד הגדול ביותר שישראל ידעה מעודה דוכא. עם זאת, ניצחון כביר זה הפך ליום אבל.

בעיניו של האיש שפשעו עלה במחיר חייהם של אלפי לוחמים אמיצים. המצביא החצוף וגס הרוח בא לפני המלך ואמר לו באומץ: ״הבשת היום את פני כל עבדיך, הממלטים את נפשך היום, ואת נפש בניך ובנתיך... לאהבה, את שנאיך, ולשנא, את אהביך: כי הגדת היום, כי אין לך שרים ועבדים, כי ידעתי היום כי לא (לוא) אבשלום חי וכלנו היום מתים, כי אז ישר בעיניך. ועתה קום צא, ודבר על לב עבדיך: כי ביהוה נשבעתי כי אינך יוצא, אם ילין איש אתך הלילה, ורעה לך זאת מכל הרעה אשר באה עליך, מנעריך עד עתה.״

נוקבת, קשה ואפילו אכזרית ככל שהייתה תוכחה זו ללבו השבור של דוד המלך, הוא לא נטר למצביאו על כך. כשנוכח בצדקת דבריו, הלך לשערי העיר, ובמילות עידוד ושבח קיבל בברכה את לוחמיו האמיצים שחלפו על פניו.

שנותיו האחרונות של דוד

פרק זה מבוסס על שמואל ב׳ כד׳: מלכים א׳ א׳;
דברי הימים א׳ כא׳; כח׳; כט׳;

מפלת אבשלום לא הביאה מייד לשלווה בממלכה. חלק גדול כל כך מן העם הצטרף למרד, שדוד לא העז לשוב לבירה ולעלות על כס המלכות ללא הזמנה מפורשת משבטי הממלכה. בשל המבוכה והבלבול ששררו ביהודה לאחר תבוסת אבשלום, לא ננקטו צעדים החלטיים מיידים להשבת המלך לכיסאו, וכשאנשי יהודה פעלו סוף סוף כדי להשיב את דוד לכיסאו, הדבר עורר את קנאתם של יתר השבטים והביא לפריצתה של מהפכה נגדית. אולם המהפכה דוכאה במהירות, והשלום והשלווה שבו לישראל.

סיפור חייו של דוד מעניק לנו את אחד הלקחים החשובים ביותר על הסכנות הטמונות לנשמתנו בהשגת שררה, עושר וכבוד - הדברים הנחשקים ביותר בקרב בני האדם. רק יחידי סגולה התמודדו טוב יותר עם סכנות כאלה והוכשרו לעמוד במבחן דומה. דוד הפיק לקחים רבים מראשית חייו כרועה צאן: ענווה, אורך רוח, מסירות וחמלה בטיפול בצאן מרעיתו, התחברות עם הטבע בבדידות ההרים, פיתוח כישורי שירה ונגינה, והגות יומם ולילה בבורא העולם; חיי המשמעת שניהל בשנות נדודיו הארוכות במדבר, אשר עוררו בו אומץ לב, קור רוח, סבלנות וביטחון באלוהים - יועדו מאת ה׳ כדי להכשיר אותו לכס המלכות בישראל. דוד זכה לחוויות יקרות מפז של אהבת ה׳ ולשפע מתנות רוח הקודש. כאשר צפה בחייו של שאול, הבחין באפסיות המוחלטת של חוכמת האדם. ואף על פי כן, ההצלחה שנחל והכבוד הרב שזכה לו החלישו כל כך את אופיו של דוד, שהשטן שב וניצח אותו פעם אחר פעם.

מגעים עם עמים אליליים עוררו בבני ישראל את התשוקה לאמץ את מנהגיהם, והציתו בליבם שאיפה לגדלות. כעמו הנבחר של ה׳, ישראל הייתה אמורה לזכות בכבוד מאלוהים; אך הגאווה והביטחון העצמי הלכו וגאו בליבם של בני ישראל, עד שהם חדלו להסתפק בכבוד שנפל בחלקם. הם דאגו בעיקר למעמדם בקרב העמים האחרים. מורת הרוח הזו לא יכלה שלא לעורר את הפיתוי לחטא בלבם.

במטרה להרחיב את כיבושיו בקרב העמים השכנים, החליט דוד להגדיל את צבאו באמצעות גיוסם של כל הגברים בגיל שירות צבאי. כדי לבצע זאת היה נחוץ לערוך מפקד אוכלוסין. גאווה ושאפתנות הם שהניעו את המלך ליטול את הצעד הזה. מספר התושבים יעיד על השוני העצום בין הממלכה החלשה שניתנה בידי דוד כשעלה לשלטון, לבין הממלכה החזקה והמשגשגת תחת הנהגתו. תוצאות המפקד יגבירו את הביטחון העצמי המופרז, הן של המלך והן של העם. על פי התנ״ך: ״ויעמד שטן, על ישראל; ויסת, אות דויד, למנות, את ישראל.״ ישראל שגשגה תחת שלטון דוד בזכות ברכת ה׳ ולא בזכות כישוריו של המלך או עוצמתה הצבאית של הממלכה. אולם התעצמותה הצבאית תיצור את הרושם בקרב עמי הסביבה, שישראל בוטחת בחילותיה ולא בגבורת ה׳.

על אף שבני ישראל התגאו בשגשוגה ובגדולתה של ממלכתם, הם לא ראו בעין יפה את תוכניתו של דוד להרחיב את השירות הצבאי. הגיוס הצפוי עורר מורת רוח רבה; לפיכך היה הכרח להפקיד את שרי הצבא על עריכת המפקד במקומם של הכוהנים והשופטים שערכו אותו בעבר. מטרת המבצע הייתה מנוגדת לחלוטין לעקרונות של שלטון דת. אפילו יואב חסר המצפון מחה על כך. הוא אמר לדוד: ״יוסף יהוה על עמו כהם מאה פעמים. הלא אדוני המלך, כלם לאדוני לעבדים; למה יבקש זאת אדוני? למה יהיה לאשמה לישראל?״ אבל בסופו של דבר, ״ודבר המלך חזק על יואב; ויצא יואב, ויתהלך בכל ישראל, ויבא, ירושלים.״

כשדוד הבין סוף סוף את הטעות שעשה, המיפקד טרם הסתיים. אכול ייסורי מצפון אמר דוד אל ה׳: ״חטאתי מאד, אשר עשיתי את הדבר הזה; ועתה, העבר נא את עוון עבדך, כי נסכלתי מאד.״ למחרת בבוקר בא אליו הנביא גד ובפיו מסר מאלוהים: ״כה אמר יהוה: ׳שלוש, אני נטה עליך: בחר לך אחת מהנה, ואעשה לך ... אם שלוש שנים רעב, ואם שלישה חדשים נספה מפני צריך וחרב אויביך למשגת, ואם שלשת ימים חרב יהוה ודבר בארץ, ומלאך יהוה משחית בכל גבול ישראל.׳״ הנביא הוסיף וביקש מהמלך: ״ועתה ראה, מה אשיב את שלחי דבר.״

תשובתו של המלך הייתה: ״צור לי מאד; אפלה נא ביד יהוה, כי רבים רחמיו מאד, וביד אדם, אל אפל.״

לפיכך, ה׳ היכה את הארץ בדבר, ושבעים אלף איש מישראל נספו במגפה. מגפת הדבר טרם הגיעה לבירה, ״וישא דויד את עיניו, וירא את מלאך יהוה עמד בין הארץ ובין השמים, וחרבו שלופה בידו, נטויה על ירושלים; ויפל דויד והזקנים מכסים בשקים, על פניהם.״ המלך עתר לה׳ בעבור עם ישראל. הוא אמר בתפילתו: ״הלא אני אמרתי למנות בעם, ואני הוא אשר חטאתי והרע הרעותי, ואלה הצאן, מה עשו? יהוה אלוהי, תהי נא ידך בי ובבית אבי, ובעמך, לא למגפה.״

עריכת המפקד עוררה אי שביעות רצון רבה בקרב העם; אולם בני העם עצמם אהבו את אותם חטאים שהניעו את דוד לערוך את המפקד. כשם שה׳ השתמש בחטאו של אבשלום כדי להעניש את דוד, כך השתמש עתה בטעות שעשה דוד כדי להעניש את ישראל על חטאיה.

המלאך המשחית התקדם עד ירושלים ועצר על הר המוריה ב״גרן אתן היבוסי.״ במצוות הנביא עלה דוד להר המוריה. הוא הקים שם מזבח לה׳, ״ויעל עלות ושלמים; ויקרא, אל יהוה, ויענהו באש מן השמים, על מזבח העלה.״״. ״ויעתר יהוה לארץ, ותעצר המגפה מעל ישראל.״

האתר שעליו הוקם המזבח נחשב מאותו יום ואילך לאדמת קודש. בעל המקום הציע למלך את הגורן ללא תמורה, אבל דוד סירב לקבל את האדמה במתנה. ״ויאמר המלך דויד, לארנן: ׳לא, כי קנה אקנה בכסף מלא: כי לא אשא אשר לך, ליהוה, והעלות עולה, חנם.׳ ויתן דויד לארנן, במקום, שקלי זהב , משקל שש מאות.״ אתר זה שבו הקים אברהם את מזבח העקידה כדי להקריב עליו את בנו, והפך מקודש בזכות התשועה הגדולה שה׳ עשה זה עתה לעמו, נבחר בשלב מאוחר יותר לאתר שעליו הקים שלמה את בית המקודש.

אולם צל קודר נוסף יעיב על שנות חייו האחרונות של דוד. הקשיים, הרדיפות והנדודים בראשית ימיו, המלחמות הרבות שהשתתף בהן, הדאגות, הצרות ושברון הלב שבאו עליו לקראת אחרית חייו, החלישו אותו ועמעמו את גחלת חייו. על אף שמוחו נשאר חד וצלול, החולשה והגיל, שעוררו בו רצון להתבודדות ולפרישה מהחיים הציבוריים, מנעו ממנו להיות ערני למתרחש בממלכתו. שוב פרץ מרד שנרקם בחצר המלכות. שוב נגלה פרי הבאושים של החינוך הקלוקל שהעניק לבניו ושל פינוק היתר שנהג עימם. אדוניה, בנו של דוד, הוא זה שחתר עכשיו לכס. נאמר עליו שהיה ״טוב תואר מאוד.״ כלומר, נאה מאוד ובעל קסם אישי. אבל למעשה הוא היה חסר חינוך, פרוע ונמהר. בנעוריו, אביו לא ריסן אותו כראוי. ככתוב: ״ולא עצבו אביו מימיו לאמור, מדוע ככה עשית?״ אדוניה מרד בסמכותו של ה׳, שייעד את שלמה לכס מלכות. הן בזכות כישוריו והמתנות שניחן בהן, והן בשל הלהט הדתי שלו, התאים שלמה יותר מאחיו הבוגר לכהן כמלך ישראל. אולם על אף שבחירתו של ה׳ נמסרה לעם במפורש, אדוניה לא התקשה למצוא לעצמו תומכים. יואב, שחרף חטאיו הרבים היה עד כה נאמן לכתר, חבר עכשיו לאביתר הכוהן ולקשר נגד שלמה.

המרד עמד לפרוץ בכל רגע; הקושרים התאספו מחוץ לבירה כדי להכתיר את אדוניה ולערוך לכבודו חגיגה גדולה. אולם תוכניתם סוכלה באמצעות פעולה מיידית שנקטו כמה מנאמני הכתר, שהראשיים שבהם היו צדוק הכוהן, נתן הנביא ובת שבע, אם שלמה. לאחר שעדכנו את דוד במצב, הזכירו לו את מצוות ה׳ המפורשת להכריז על שלמה כעל יורש העצר. דוד ויתר מייד על כיסאו לטובת שלמה, אשר נמשח והוכתר למלך. המרד דוכא. ראשי הקושרים הביאו על עצמם עונש מוות. המלך חס על חייו של אביתר - הן מתוך כבוד למשרתו הקדושה, והן בזכות הנאמנות שהפגין במשך השנים לכתר - אבל הוא הדיח אותו מתפקידו ככוהן גדול; התפקיד הנכבד הועבר לבית צדוק. חייהם של יואב ואדוניה נצלו לעת עתה, אך לאחר מות דוד, הם נענשו על בגידתם והוצאו להורג. העונש שהוטל על אדוניה השלים את מעגל ארבעת העונשים שהוטלו על ארבעת בני דוד ששילמו בחייהם על חטאו של האב, ואשר העידו על תיעובו של ה׳ את חטאו.

אחת התוכניות היקרות מאוד לליבו של דוד בראשית ימי מלכותו הייתה הקמת בית מקודש לאלוהי ישראל. על אף שה׳ לא התיר לו לבצע את תוכניתו, דוד המשיך להפגין להט ודבקות במטרה. הוא אסף ואגר שפע של חומרים יקרי ערך להקמת המקודש: זהב, כסף, אבני שוהם, אבנים יקרות בשלל צבעים; אבני שיש ועצים יקרים. עכשיו יופקדו כל האוצרות הללו בידי אחרים, שכן ידיים אחרות יועדו לבנות את המקודש שישמש משכן לארון ה׳ - סמל לשכינתו.

כשדוד חש שקיצו קרב, הוא כינס אליו את שרי ישראל, שרי השבטים, שרי הצבא ונציגים מכל מחוזות הממלכה כדי להפקיד בידיהם הנאמנות את מורשתו ואת עיזבונו. הוא חפץ להציג בפניהם את בקשתו האחרונה, ולקבל את הסכמתם לשיתוף פעולה במשימה הכבירה של הקמת המקודש. בשל חולשתו הפיזית של המלך, העם לא ציפה שהוא יהיה נוכח במעמד העברת אוצר המקודש. אולם בהשראת רוח ה׳ שנחה על דוד, עמד לו כוחו בפעם האחרונה לדבר אל עמו, והוא עשה זאת בלהט ובעוצמה גדולים מהרגיל. הוא סיפר להם על תשוקתו לבנות את בית ה׳, ועל צו ה׳ שהטיל עליו להפקיד את המלאכה בידי שלמה בנו. אלוהים הבטיח לו: ״שלמה בנך, הוא יבנה ביתי וחצרותי: כי בחרתי בו לי לבו, ואני אהיה לו לאב. והכינותי את מלכותו, עד לעולם: אם יחזק, לעשות מצותי ומשפטי, כיום הזה.״ דוד המשיך ואמר לעם: ״ועתה לעיני כל ישראל קהל יהוה, ובאזני אלוהינו, שמרו ודרשו, כל מצות יהוה אלוהיכם, למען תירשו את הארץ הטובה, והנחלתם לבניכם אחריכם עד עולים.״

דוד למד על בשרו את קשיי הדרך כאשר נטש את ה׳. הוא חש אשם על כך שחילל את התורה. הוא קטף את פרי הבאושים של חטאיו; בכל ליבו ומאודו השתוקק ששרי ישראל ידבקו בה׳, וששלמה בנו יציית לתורת ה׳ ויתרחק מהחטאים שהחלישו את כיסאו שלו, הפכו את חייו קשים ומרים וחיללו את כבוד ה׳. דוד ידע שהדבר ידרוש משלמה ענווה רבה, אמון מלא באלוהים ועמידה תמידית על המשמר כדי לגבור על הפיתויים שיבואו עליו בשל מעמדו הרם, שכן אנשי המעלה משמשים מטרה מיוחדת לחיצי השטן. לאחר שהכריז על שלמה כעל יורשו לשלטון, פנה דוד אל בנו ואמר לו: ״ואתה שלמה בני דע את אלוהי אביך ועבדהו, בלב שלם ובנפש חפצה, כי כל לבבות דורש יהוה, וכל יצר מחשבות מבין: אם תדרשנו ימצא לך, ואם תעזבנו יזניחך לעד. ראה עתה, כי יהוה בחר בך לבנות בית למקדש - חזק ועשה!״

דוד נתן לשלמה הוראות מפורטות לבניית המקודש. הוראות אלה כללו תוכניות לכל חלקיו ואגפיו של המקודש, לכלי הקודש ולרהיטיו, כפי שהתגלו לו ברוח הקודש. שלמה שהיה עדיין צעיר נרתע מן האחריות הכבדה שתוטל עליו בבניית המקודש ובהנהגת העם. לפיכך, דוד עודד את בנו במילים הבאות: ״חזק ואמץ ועשה! אל תירא, ואל תחת! כי יהוה אלוהים אלוהי,עמך,לא ירפך ולא יעזבך, עד לכלות כל מלאכת עבודת בית יהוה.״

שוב פנה דוד אל הקהל ואמר: ״שלמה בני אחד בחר בו אלוהים נער ורך; והמלאכה גדולה, כי לא לאדם הבירה, כי ליהוה אלוהים.״ עכשיו הוא מנה את כל החומרים שאסף לבניית בית המקודש: ״וככל כחי הכינותי לבית אלוהי, הזהב... והכסף... והנחשת... והעצים... אבני שהם... וכל אבן יקרה ואבני שיש לרב.״ הוא הוסיף ואמר: ״ועוד, ברצותי בבית אלוהי, יש לי סגלה, זהב וכסף: נתתי לבית אלהי למעלה, מכל הכינותי לבית הקודש. שלשת אלפים ככרי זהב, מזהב אופיר; ושבעת אלפים ככר כסף מזקק, לטוח קירות הבתים.״ בפנותו אל ההמונים שהביאו את מתנותיהם הרבות, שאל אותם: ״ומי מתנדב, למלאות ידו היום ליהוה?״ הקהל כולו הביע מייד נכונות לתרום לאוצר בית הי: ״ויתנדבו שרי האבות ושרי שבטי ישראל, ושרי האלפים והמאות, ולשרי, מלאכת המלך. ויתנו לעבודת בית האלוהים, זהב ככרים חמשת אלפים ואדרכנים רבו, וכסף ככרים עשרת אלפים, ונחשת רבו ושמונת אלפים ככרים; וברזל, מאה אלף ככרים. והנמצא אתו אבנים, נתנו לאוצר בית יהוה... וישמחו העם, על התנדבם, כי בלב שלם, התנדבו ליהוה; וגם דויד המלך, שמח שמחה גדולה.״ ״ויברך דויד את יהוה, לעיני כל הקהל; ויאמר דויד: ׳ברוך אתה יהוה אלהי ישראל אבינו, מעולם, ועד עולם. לך יהוה הגדלה והגבורה והתפארת, והנצח וההוד, כי כל, בשמים ובארץ: לך יהוה הממלכה, והמתנשא לכל לראש. והעשר והכבוד, מלפניך, ואתה מושל בכל, ובידך כח וגבורה; ובידך, לגדל ולחזק לכל. ועתה אלוהינו, מודים אנחנו לך; ומהללים, לשם תפארתך וכי מי אני, ומי עמי, כי נעצר כח, להתנדב כזאת? כי ממך הכל, ומידך נתנו לך. כי גרים אנחנו לפניך ותושבים, ככל אבתינו: כצל ימינו ועל הארץ, ואיו מקוה. יהוה אלוהינו, כל ההמון הזה אשר הכיננו, לבנות לך בית לשם קדשך; מידך היא (הוא), ולך הכל. וידעתי אלהי כי אתה בחן לבב, ומישרים תרצה.״

׳׳אני, בישר לבבי התנדבתי כל אלה, ועתה עמך הנמצאו פה, ראיתי בשמחה להתנדב לך. יהוה, אלהי אברהם יצחק וישראל אבתינו, שמרה זאת לעולם, ליצר מחשבות לבב עמך; והכן לבבם, אליך. ולשלמה בני, תן לבב שלם, לשמור מצותיך, עדותיך וחקיך; ולעשות והכל, ולבנות הבירה אשר הכינותי.׳׳ ׳׳ויאמר דויד לכל הקהל: ׳ברכו נא ואת יהוה אלהיכם.׳ ויברכו כל הקהל, ליהוה אלוהי אבתיהם, ויקדו וישתחוו ליהוה, ולמלך.׳׳

ברוב עניין וסיפוק אסף המלך את החומרים יקרי הערך לשם הקמת המקודש וקישוטו. הוא חיבר את מזמורי התהילה הנפלאים שברבות השנים יהדהדו בחצרות המקודש. עכשיו שמח בכל ליבו והודה לה׳ על כך שראשי השבטים ושרי ישראל נענו ברצון לבקשתו והתנדבו לעשות במלאכה הנכבדה שעמדה לפניהם. ובשעה שעשו את מלאכתם, הם נערכו לעשות למעלה מזה. הם תרמו מרכושם, ובכך הגדילו את אוצר המקודש. דוד חש עצמו בלתי ראוי בשעה שאסף את חומרי המקודש. לכן, הבעת האמון של אצילי ממלכתו, שהתבטאה בנכונות המיידית שלהם להירתם למלאכה, להקדיש את עצמם לשירות ה׳ ולתרום בלב שלם את אוצרותיהם לה׳, מילאה אותו שמחה רבה. אך ה׳ הוא זה שנטע בלב עמו את הנכונות הזו. ה׳ הוא זה שראוי להלל, לכבוד ולפאר, לא האדם. ה׳ הוא זה שהעניק לבני האדם את אוצרות הטבע, ועורר בליבם באמצעות רוח הקודש את הרצון לתרום את חפצי הערך שלהם לאוצר המקודש. זה היה פועלו של ה׳; אלמלא הניעה אהבת ה׳ את לבבות בני העם, מאמצי המלך היו לשווא והמקודש לא היה נבנה לעולם.

כל מה שהאדם זוכה לקבל מנדיבות ליבו של ה׳, שייך עדיין לה׳. כל מה שאלוהים הרעיף על האדם: אוצרות האדמה והטבע וכל יתר הדברים היפים בעולמו - הופקדו בידי בני האדם כדי לבדוק את עומק אהבתם אליו ואת הכרת הטובה שלהם על חסדיו. בין אם מדובר באוצרות חומריים ובעושר או במתנות החוכמה, על המאמין להניח אותם כמנחת שלמים לרגליו של ישוע המשיח, ולומר בהשראת דוד: ״כי ממך הכל, ומידך נתנו לך.״

כשדוד הרגיש ששעת מותו ממשמשת ובאה, עדיין העיקה על ליבו הדאגה לשלמה ולממלכת ישראל, ששגשוגה תלוי בעיקר בנאמנותו של מלכה לה׳ ולעמו.

״ויצו [דוד] את שלמה בנו, לאמור: ׳אנוכי הלך, בדרך כל הארץ; וחזקה, והיית לאיש. ושמרת את משמרת יהוה אלוהיך, ללכת בדרכיו לשמר חקתיו מצותיו ומשפטיו ועדותיו... למען תשכיל, את כל אשר תעשה, ואת כל אשר תפנה, שם. למען יקים יהוה את דברו, אשר דבר עלי לאמור, אם ישמרו בניך את דרכם ללכת לפני באמת, בכל לבבם ובכל נפשם: לאמור, לא יכרת לך איש, מעל כסא ישראל.׳״ (מל״א ב׳ 1-4). דבריו האחרונים של דוד שהועלו על הכתב מהווים מזמור פיוטי המביע אמון, עקרונות נשגבים, ואמונה נצחית:

״נאם דוד בן ישי, ונאם הגבר הקם על, משיח אלהי יעקב, ונעים
זמרות ישראל.
רוח יהוה, דבר בי...
לי דבר צור ישראל: מושל, באדם, צדיק, מושל יראת אלהים.
וכאור בקר, יזרח שמש; בקר לא עבות, מנגה ממטר דשא מארץ.

כי לא כן ביתי, עם אל: כי ברית עולם שם לי, ערוכה בכל ושמרה
כי כל ישעי וכל חפץ, כי לא יצמיח.״

(שמואל ב׳ כ״ג 1-5).

כעומק נפילתו של דוד, כן עומק חרטתו, להט אהבתו ועוצמת אמונתו. חטאים רבים נסלחו לו, לכן אהבתו הייתה רבה כל כך. (לוקס ז׳ 47).

מזמורי התהילים שחיבר דוד מתארים מגוון של חוויות ורגשות, החל מתהומות האשמה וייסורי המצפון, עד לחוויות נשגבות ומרוממות נפש של חיי האמונה והתייחדות עם הי. סיפור חייו של דוד מעיד על כך שהחטא יכול להביא לאדם אך ורק אשמה, צער וצרה, אבל אהבת ה׳ וחסדו יכולים לחדור לתהומות הנפש העמוקים ביותר, ובכוחה של האמונה לרומם את נפש החוטא ששב בתשובה ונחל את נחלת הבנים של הי. מכל ההבטחות שניתנו לנו בדבר ה׳, זוהי אחת העדויות המרשימות ביותר של נאמנות, צדק וברית החסד של ה׳.

״אדם, ילוד אשה...כציץ יצא, וימל.״ ״ודבר אלוהינו, יקום לעולם.״ ״וחסד יהוה, מעולם ועד עולם על יראיו; וצדקתו, לבני בנים. לשמרי בריתו; ולזכרי פקדיו, לעשותם.״ (איוב י״ד 2; ישעיהו מ׳ 8; תהילים ק״ג 17, 18).

״כל אשר יעשה האלוהים הוא יהיה לעולם.״ (קהלת ג׳ 14).

נפלאות הן ההבטחות שהעניק ה׳ לדוד ולביתו, הבטחות שמייחלות לחיי הנצח ולהתגשמותן המלאה במשיח. ה׳ הכריז:

״נשבעתי, לדוד עבדי. עד עולם, אכין זרעך; ובניתי לדר ודור כסאך
סלה... מצאתי, דוד עבדי...
אשר ידי, תכון עמו; אף זרועי תאמצנו.
לא ישיא אויב בו; ובן עולה, לא יעננו. וכתותי מפניו צריו; ומשנאיו
אגוף.
>ואמונתי וחסדי עמו; ובשמי, תרום קרנו. ושמתי בים ידו; ובנהרות
ימינו. הוא יקראני, אבי אתה; אלי, וצור ישועתי. אף-אני, בכור
אתנהו; עליון, למלכי ארץ. לעולם, אשמור (אשמר) לו חסדי;
ובריתי, נאמנת לו.״

(תהילים פ״ט 4-29).

״ושמתי לעד זרעו; וכסאו, כימי שמים.״

(תהילים פ״ט 30).

״ישפט, עניי עם יושיע, לבני אביון; וידכא עושק. ייראוך עם
שמש; ולפני ירח, דור דורים... יפרח בימיו צדיק; ורב שלום,
עד בלי ירח. וירד, מים עד ים; ומנהר, עד אפסי ארץ... יהי
שמו, לעולם, לפני שמש, ינין (ינון) שמו: ויתברכו בו; כל הגוים
יאשרוהו.״

(תהילים ע״ב 4-8, 17).

״כי ילד ילד לנו, בן נתן לנו, ותהי המשרה, על שכמו; ויקרא שמו פלא יועץ, אל גבור, אבי עד, שר שלום.״ ״הוא גדול יהיה ובן עליון יקרא, ויהוה אלהים יתן לו את כסא דוד אביו; וימלך על בית יעקב לעולם ואין קץ למלכותו.״ (ישעיהו ט׳ 5; לוקס א׳ 32, 33).