Familia împlinită — Un vis ce poate deveni realitate

Ellen G. White

Copyright © 2011, Ellen G. White Estate, Inc.

Cuprins

Informaţii despre această carte

Cuvânt-înainte

Capitolul 1 — Familia — inima societăţii — Importanţă, origini si idealuri

Capitolul 2 — Stâlpul familiei — Profilul si îndatoririle unui tată

Capitolul 3 — Regina casei — Poziţia si virtuţile mamei

Capitolul 4 — Vlăstare pentru veşnicie — Responsabilităţile părinţilor. Principii creştine de planificare familială

Capitolul 5 — În grădina inimii — Atmosfera de dragoste, partăşie şi apreciere în familie

Capitolul 6 — Cum să fie casa, casă — Ambientul şi locuinţa potrivită

Capitolul 7 — Aspecte financiare, administrative şi practice în familie

Capitolul 8 — Recreere sau distracţie — Principii cu privire la odihna, joc, relaxare si zile de sărbătoare

Capitolul 9 — O lumină vie — Influenţa reciprocă dintre familie şi societate

Capitolul 10 — Religia în familie — Locul închinării al rugăciunii şi al învăţăturii religioase în familie

Capitolul 11 — Sub domnia iubirii — Autoritate şi supunere, disciplină, reguli şi responsabilităţi în familia creştină

Capitolul 12 — Înaintea zorilor — Vremea şi calea iubirii şi curteniei adevărate

Capitolul 13 — În cercul sacru — Intimitate fizică şi standarde de moralitate

Capitolul 14 — Familia în pericol — Despre incompatibilitate, divorţ si alte pericole care pot ruina familia, din interior

Informaţii despre această carte

Prezentare generală

Această publicaţie ePub este oferită de către Ellen G. White Estate. Ea face parte dintr-o colecţie mai largă. Va rugăm să vizitaţi Ellen G. White Estate website pentru o listă completă a publicaţiilor disponibile.

Despre autor

Ellen G. White (1827-1915) este considerată ca fiind autorul american cu cele mai raspândite traduceri, lucrările ei fiind publicate în mai mult de 160 de limbi. Ea a scris mai mult de 100.000 de pagini, într-o varietate largă de subiecte spirituale şi practice. Calăuzită de Duhul Sfânt, ea l-a înălţat pe Isus şi a arătat către Biblie ca temelie a credinţei sale.

Mai multe link-uri

O scurtă bibliografie a lui Ellen G. White

Despre Ellen G. White Estate

Sfârşitul acordului licenţei de utilizator

Vizualizarea, imprimarea sau descărcarea acestei cărţi, va acorda doar o licenţă limitată, neexclusivă şi netransferabilă pentru utilizarea personală. Această licenţă nu permite republicarea, distribuţia, transferul, sublicenţa, vânzarea, pregătirea unor lucrări derivate, sau folosirea în alte scopuri. Orice utilizare neautorizată a acestei cărţi se va sfârşi prin anularea licenţei acordate prin prezenta.

Mai multe informaţii

Pentru informaţii suplimentare despre autor, editori, sau modul în care puteţi sprijini acest serviciu, vă rugam să contactaţi Ellen G. White Estate: mail@whiteestate.org. Suntem recunoscători pentru interesul şi impresiile dumneavoastră şi vă dorim binecuvântarea lui Dumnezeu în timp ce veţi citi.

Că familia se dezintegrează este o realitate pe care puţini o mai neagă, aşa că dovezile suplimentare sunt inutile. De fapt, aproape că se vorbeşte prea mult despre aceasta. În timp ce avem o abundenţă de exemple triste şi dureroase, ducem o exasperantă lipsă de soluţii. Aici îşi găseşte locul „Familia împlinită“, cu paginile ei care răspund unei nevoi acute, revelând esenţele pline de semnificaţie ale forţelor care guvernează nucleul familial. Între copertele acestui volum, cititorul va pătrunde într-un fascinant laborator de cercetare, în care va descoperi energiile ascunse ale celulei sociale, liniile dinamice după care această ctitorie măiastră a fost concepută cândva, la originile omenirii, spre binele şi fericirea fiecărui individ. Mai mult decât atât, fiecare capitol oferă acces la un larg câmp experimental, a cărui finalitate practică este un cămin viguros şi armonios. Pentru toţi aceia care încă se întreabă dacă se mai poate face ceva şi doresc să acţioneze în acest sens, aceste pagini vor fi o profundă sursă de clarificare, de inspiraţie şi de încurajare.

Dr. Valentin Nădăşan

Cuvânt-înainte

Cu siguranţă că, din moment ce nu există doi oameni identici, cu atât mai puţin ne putem aştepta să existe două familii identice. Şi totuşi, fără teama că greşim, aşa diferite cum sunt, putem împărţi familiile din lumea noastră, ca şi oamenii, de altfel, în două mari categorii, bine delimitate: familii fericite şi familii nefericite, familii care îşi trăiesc şi îşi împlinesc menirea şi familii care trec pe lângă ea, mai aproape sau mai departe, fără să o atingă vreodată. Aceste două categorii sunt separate între ele de o uriaşă prăpastie de lacrimi, de durere, de frustrări, de sfâşiere de suflet... Să fie o formulă secretă? O răscruce, la un moment dat, la care, luând-o în direcţia greşita, să nu mai fie cale de întoarcere? Să fie şansa? Norocul? Soarta?

Cartea pe care o ţineţi în mână demonstrează fără niciun echivoc ceea ce viaţa ne arată la fiecare pas: că nimic bun nu vine din întâmplare, din noroc sau pentru că aşa este scris în astre. Orice lucru bun, în viaţa noastră, orice reuşită, începând cu formarea unui caracter moral şi încheind cu fericirea sau cu împlinirea unei relaţii, are la bază alegerea noastră de a face ceva în acea direcţie şi, implicit, de a ne împotrivi voluntar direcţiei sau direcţiilor greşite. Aşadar, cartea aceasta ne pune înainte o alegere—crucială pentru a avea o familie împlinită. Nu ne oferă soluţii miraculoase, ci principii. Principii care au o autoritate incontestabilă, pentru că vin de la Acela care a creat atât familia, cât şi pe membrii ei, şi care ştie cel mai bine cum suntem înlocmiţi şi de ce avem nevoie pentru a fi, cu adevărat, fericiţi. Autoarea cărţii L-a cunoscut îndeaproape pe Creatorul familiei şi a probat personal veridicitatea şi eficienţa principiilor expuse aici. Şi, dacă ne gândim că autoarea a trăit în urmă cu aproape un secol [5] caracterul actual al tuturor celor prezentate pe aceste pagini nu poate decât să ne uimească şi să ne trezească interesul.

Pentru că Ellen White aborda cu un secol în urmă probleme cu care ne confruntăm astăzi şi care ni se par... moderne. Un argument în plus în ceea ce priveşte autoritatea, universalitatea şi atemporalitatea principiilor despre care vorbeam. Fireşte că alegerea ne aparţine: putem alege să urmăm aceste principii şi să facem ceva pentru viaţa noastră de familie sau putem alege să ne urmăm drumul la fel, trecând indiferenţi pe lângă nefericirea din familiile noastre. Putem să ne schimbăm perspectiva sau, dimpotrivă, să ne ducem povara de neîmplinire şi de dezamăgire mai departe, transmiţând-o ca moştenire generaţiilor următoare, care vor creşte cu simţământul că nu se poate mai mult... că aşa a fost să fie... că aceasta este dulcea normalitate, ce pare a fi mereu direcţionată în jos.

Poate că schimbarea aceasta presupune, pe lângă efort, şi durere, pentru că este foarte greu să te dai jos de pe piedestal şi să înveţi să descoperi, în toată paleta semnificaţiilor lui, cuvântul altruism. Este greu să începi sa te gândeşti mai întâi de toate la cel de lângă tine, la cea de lângă tine... dar va garantez că ceea ce veţi primi în schimb merită efortul. În definitiv, familia este lumea de lângă noi, este lumea din noi, este propria identitate. Chiar linia orizontului se vede mult mai aproape când îi ai lângă tine pe ai tăi. De fapt, aceasta este esenţa: simţământul de apartenenţă... ai tăi. Will Rose spunea că succesul nu se măsoară după înălţimea la care ai reuşit să ajungi tu, ci după numărul celor pe care i-ai dus cu tine până acolo. Să urcăm, dar, pe piscuri înalte şi să ne ducem şi familiile până acolo. Această carte ne spune că se poate şi ne arată şi cum.

Editorii [6]

Capitolul 1 — Familia — inima societăţii — Importanţă, origini si idealuri

Nucleul comunităţii. Societatea este alcătuită din familii şi este ceea ce capii de familie o fac să fie. Din inimă „ies izvoarele vieţii“, iar inima comunităţii, a bisericii şi a naţiunii o constituie căminul. Bunăstarea societăţii, succesul bisericii, prosperitatea naţiunii—toate depind de influenţa căminului.

Un pivot al viitorului lumii. Progresul sau declinul societăţii sunt determinate de obiceiurile tinerilor care cresc în preajma noastră. Dacă tinerii sunt educaţi, iar caracterele lor sunt modelate în copilărie, având în vedere deprinderile sănătoase, stăpânirea de sine şi cumpătarea, influenţa lor în societate va fi ca atare. Dacă sunt lăsaţi neînvăţaţi şi necontrolaţi, iar urmarea va fi încăpăţânarea, îndărătnicia şi necumpătarea, la fel va fi şi influenţa lor în societate. Prieteniile pe care le cultivă tinerii, obiceiurile pe care le formează şi principiile pe care le adoptă ei acum constituie indicatorul stării societăţii pentru anii care vin. [7]

Bunăstarea copiilor şi a societăţii, dependentă de familie. Aceia care se gândesc la căsătorie ar trebui să aibă în vedere caracterul căminului pe care îl întemeiază şi influenţa pe care o exercită. Odată ce devin părinţi, li se încredinţează o răspundere sacră. De ei depinde, în mare parte, bunăstarea copiilor lor în această lume şi fericirea în cea viitoare. Într-o mare măsură, ei determina atât caracterul fizic, cât şi cel moral pe care îl primesc cei mici. Iar de caracterul căminului depinde starea societăţii.

Un factor hotărâtor pentru fericire. Căminul ar trebui să fie ceea ce implică acest cuvânt—un mic colţ de cer pe pământ, un loc în care sentimentele să fie cultivate cu grijă, şi nu înăbuşite. Fericirea noastră depinde de felul în care cultivăm dragostea, compasiunea şi adevărata amabilitate unii faţă de alţii.

Importanţa atmosferei din cămin. Atmosfera sufletească din jurul taţilor şi mamelor umple întreaga casă şi este simţită în fiecare aspect al căminului.

Părinţii creează într-o mare măsură atmosfera din cadrul familiei, iar atunci când există neînţelegeri între tată şi mamă, copiii devin părtaşi aceluiaşi spirit.

Originea primei familii. Căminul din Eden, al primilor noştri părinţi, a fost pregătit de însuşi Dumnezeu. După ce l-a înzestrat cu lot ce-şi putea dori omul, El a spus: „Să facem om după chipul Nostru, după asemănarea Noastră...“ Domnul a fost mulţumit de această ultimă şi cea mai nobilă dintre toate fiinţele pe care le crease şi a avut în vedere ca omul să fie locuitorul desăvârşit al unei lumi desăvârşite. Însă scopul Său nu era ca omul să trăiască singur: „Nu este bine ca omul să fie singur; am să fac un ajutor potrivit pentru el“.

Începuturile familiei. Dumnezeu însuşi i-a dat lui Adam o soţie. El i-a dat un „ajutor potrivit pentru el“—un ajutor corespunzător, o persoană potrivită, cineva care putea să fie una cu el în dragoste şi [8] împreună-simţire. Eva a fost creată dintr-o coastă a lui Adam, ceea ce înseamnă că ea nu trebuie să stăpânească asupra lui (ca fiind capul), dar nici să fie călcată în picioare ca inferioară, ci să-i stea alături ca egală, să fie iubită şi protejată de el. O parte din om, os din oasele lui şi carne din carnea lui, ea era a doua lui identitate—mărturie a apropierii şi a ataşamentului plin de afecţiune care trebuie să existe în această legătură. „Căci niciun om nu şi-a urât vreodată propriul trup; ci 1-a hrănit şi i-a purtat de grijă.“ „De aceea va lăsa omul pe tatăl său şi pe mama sa şi se va lipi de nevasta sa; şi se vor face un singur trup.“

Prima căsătorie. Dumnezeu a fost Acela care a oficiat prima căsătorie. Astfel, aceasta instituţie Îl are la origine pe Creatorul Universului. „Căsătoria să fîe ţinută în toată legea şi cinstea.“ Ea a constituit unul dintre primele daruri ale lui Dumnezeu pentru om şi este una dintre cele două instituţii pe care, după cădere, Adam le-a dus cu sine dincolo de porţile Paradisului. Când sunt recunoscute principiile divine în cadrul acestei relaţii şi cei doi se supun acestora, căsătoria este o binecuvântare; ea apără puritatea şi fericirea neamului omenesc, asigură nevoile sociale ale omului, îl înalţă din punct de vedere fizic, intelectual şi moral.

Condiţiile ideale ale primului cuplu. Adam era înconjurat de tot ce-i putea dori inima. Avea totul din belşug, pentru îndeplinirea oricărei dorinţe. Nu exista păcat şi nici vreun semn de decădere, în Edenul cel plin de slavă. îngerii lui Dumnezeu conversau liber şi bucuroşi cu perechea sfântă. Păsările cerului aduceau într-una slavă Creatorului, prin cântecele lor vesele şi pline de naturaleţe. In nevinovăţia lor fericită, animalele se jucau paşnic pe lângă Adam şi Eva, supunându-se cuvântului lor. Adam era în plinătatea bărbăţiei, cea mai nobilă lucrare a Creatorului.

Nicio umbră nu se interpunea între ei şi Creatorul lor. Ei Îl cunoşteau pe Dumnezeu ca fiind Părintele lor binefăcător şi, în toate lucrurile, voinţa lor se conforma voinţei lui Dumnezeu. Iar caracterul [9] lui Dumnezeu era reflectat în caracterul lui Adam. Slava Sa se vedea în toate lucrurile din natură.

Munca a fost lăsată pentru fericirea omului. Dumnezeu iubeşte frumosul. O dovadă de netăgăduit a acestui fapt o constituie lucrarea mâinilor Sale. El a sădit pentru primii noştri părinţi o grădină frumoasă, în Eden. A făcut să crească din pământ pomi falnici, care aduceau roade şi împodobeau decorul. Flori frumoase, de o rară delicateţe, de toate culorile şi nuanţele, parfumau aerul... Era planul lui Dumnezeu ca omul să-şi găsească fericirea având grijă de lucrurile pe care El le crease şi ca nevoile lui de hrană să fie satisfăcute de fructele pomilor din grădină.

Lui Adam i-a fost dată ocupaţia de a avea grijă de grădină. Creatorul ştia că Adam nu putea fi fericit fără o ocupaţie. Frumuseţea grădinii îl încânta, însă acest lucru nu era îndeajuns. Avea nevoie de muncă, pentru a-şi pune la lucru părţile minunat întocmite ale corpului său. Dacă fericirea ar fî constat în a nu face nimic, omul, în starea sa de sfântă inocenţă, ar fi rămas fără ocupaţie. Dar Acela care 1-a creat pe om ştia ce era necesar pentru fericirea lui şi, de îndată ce l-a creat, i-a încredinţat lucrarea pe care o desemnase pentru el...

Scopul lui Dumnezeu pentru bărbat si femeie. Dumnezeu a făcut din coasta lui Adam o femeie, care să-i fie prieten şi ajutor, care să fie una cu el, să-1 înveselească, să-1 încurajeze, să-i fîe o binecuvântare; iar el, la rândul lui, sa-i fie un ajutor puternic. Toţi aceia care păşesc în relaţia de căsătorie având un scop sfânt—soţul, de a dobândi sentimentele curate ale unei inimi de femeie, soţia, de a înmuia şi îmblânzi caracterul soţului ei şi de a-1 desăvârşi—îndeplinesc scopul lui Dumnezeu pentru ei.

Domnul Hristos nu a venit să distrugă această instituţie, ci s-o readucă la sfinţenia şi la nobleţea sa de la început. El a venit pentru a reface chipul moral al lui Dumnezeu în om, şi aceasta lucrare a început-o punându-Şi aprobarea asupra căsătoriei. [10]

Acela care a dat-o pe Eva ca ajutor lui Adam a făcut prima Sa minune cu ocazia unei nunţi. In sala de nuntă, acolo unde prietenii şi rudele se bucurau împreună, a fost locul unde Şi-a început Domnul Hristos lucrarea publică. In acest fel, El a aprobat căsătoria, recunoscând-o ca pe o instituţie pe care El însuşi o întemeiase. El poruncise ca bărbaţii şi femeile să se unească prin legătura sfântă a căsătoriei, să întemeieze familii ai căror membri, încoronaţi cu onoare, aveau să fie recunoscuţi ca membri ai familiei de sus.

Dumnezeu doreşte căsătorii fericite. Iubirea divină, care emană de la Hristos, nu distruge niciodată iubirea omenească, ci o include. Prin aceasta, dragostea omenească este rafinată şi curăţită, înălţată si înnobilată. Iubirea omenească nu poate aduce niciodată roade preţioase dacă nu este unită cu natura divină şi dacă nu este cultivată pentru ceruri. Domnul Isus doreşte să vadă căsătorii fericite şi vieţi tihnite.

Ca toate darurile pe care le-a dat Dumnezeu omenirii, şi căsătoria a fost pervertită de păcat; harul Domnului Hristos, şi numai acesta, poate face din această orânduire ceea ce Dumnezeu a desemnat ca ea să fie—un agent care să slujească spre binecuvântarea şi înălţarea fiinţelor omeneşti. Şi astfel, familiile de pe pământ, în unitate, pace şi iubire, pot reprezenta familia din cer.

Starea societăţii prezintă o realitate tristă, dacă ne gândim la idealul Cerului cu privire la această relaţie sacră. Totuşi, chiar şi pentru aceia care n-au găsit decât amărăciune şi dezamăgire acolo unde speraseră să găsească părtăşie şi bucurie, Evanghelia Domnului Hristos oferă o mângâiere.

Idealul lui Dumnezeu pentru căsătorie. Dumnezeu doreşte ca familia sa fie locul cel mai fericit de pe pământ, însuşi simbolul căminului din cer. Purtând responsabilităţile căsătoriei în cămin, legându-şi interesele de Domnul Isus Hristos, bizuindu-se pe braţul şi pe asigurarea Sa, soţul şi soţia împărtăşesc în aceasta unire [11] o fericire pe care îngerii lui Dumnezeu o omagiază. Căsătoria nu diminuează împlinirea lor, ci o sporeşte.

Angajament în faţa martorilor cereşti. Dumnezeu a dorit să existe iubire şi armonie desăvârşită între cei care se căsătoresc. Fie ca mirele şi mireasa să se angajeze în faţa universului ceresc să se iubească aşa cum a rânduit Dumnezeu... soţia să-şi respecte soţul, iar soţul să-şi iubească soţia. La începutul vieţii în doi, bărbaţii şi femeile ar trebui să se consacre din nou lui Dumnezeu.

Fiţi fermi şi statornici, ca oţelul în ceea ce priveşte legământul căsătoriei, refuzând ca, prin gând, cuvânt sau faptă, să alteraţi raportul care se scrie în cer şi care ar trebui să arate că sunteţi oameni care se tem de Dumnezeu şi ascultă de poruncile Sale.

Unirea adevărată—o experienţă de o viaţă. înţelegerea corespunzătoare a relaţiei de căsătorie constituie lucrarea întregii vieţi. Cei care se căsătoresc încep o şcoală pe care nu o vor absolvi niciodată în această viaţă.

Oricât de atentă şi de înţeleaptă ar fi fost pregătirea în vederea căsătoriei, puţine cupluri sunt pe deplin unite în momentul ceremoniei nunţii. Adevărata unire a celor doi în căsătorie este lucrarea anilor care urmează. [12]

Capitolul 2 — Stâlpul familiei — Profilul si îndatoririle unui tată

Adevărata definiţie pentru soţ. Lucrarea de a face căminul fericit nu îi revine doar mamei. Şi taţii au o parte foarte importantă. Soţul este cel care uneşte laolaltă comorile căminului, prin afecţiunea sa puternică, serioasă şi devotată, legându-i pe membrii familiei—mamă şi copii împreună—în cea mai puternică legătură a unirii.

Soţul este cel care îi leagă pe toţi în familie... Am văzut că doar puţini dintre taţi îşi dau seama de răspunderea lor.

Capul familiei. Soţul şi tatăl este capul familiei. Soţia caută la el iubire, înţelegere şi ajutor în educarea copiilor, şi acest lucru este drept. Copiii sunt şi ai lui, aşa cum sunt ai ei, deci şi el trebuie să fie în egală măsură interesat de binele lor. Copiii caută la tatăl lor sprijin şi îndrumare. El trebuie să aibă o concepţie corectă despre viaţă şi să fîe conştient de influenţele care sunt asupra familiei sale. Mai presus de orice, el trebuie să fie stăpânit de dragoste şi de frică de Dumnezeu şi, învăţându-i pe copii din Cuvântul Său, să poată călăuzi [13] picioarele lor pe calea cea dreaptă... Tatăl trebuie să-şi facă partea pentru fericirea căminului său. Oricâte griji şi necazuri ar avea cu lucrul său, el nu trebuie să îngăduie ca acestea să-i umbrească familia; el trebuie să vină acasă cu zâmbetul pe buze şi cu cuvinte plăcute.

Legiuitor şi preot. Toţi membrii familiei se adună în jurul tatălui. El este legiuitor, exemplificând, prin comportamentul său bărbătesc, virtuţi puternice: energie, integritate, cinste, răbdare, curaj, seriozitate şi utilitate practică. Într-un anumit sens, tatăl este preotul casei, cel care aduce pe altarul lui Dumnezeu jertfa de dimineaţă şi de seară. Soţia şi copiii trebuie încurajaţi să i se alăture la această jertfa şi, de asemenea, să se angajeze în cântarea de laudă. Dimineaţa şi seara, tatăl, ea preot al casei, să mărturisească înaintea lui Dumnezeu păcatele comise de el şi de copiii săi, în timpul zilei. Trebuie mărturisite acele păcate de care el are cunoştinţă şi acelea de care el nu are cunoştinţă, ci doar Dumnezeu. Această regulă de acţiune, adusă la îndeplinire cu zel, de către tată, când acesta este prezent, şi de către mamă, în lipsa lui, va avea ca urmare binecuvântări în familie.

Este nevoie de o experienţă matură. Tatăl nu trebuie să se poarte ca un copil, acţionând doar din impuls. El este legat de familia sa prin legături sacre. Influenţa sa în cămin va fi determinată de cunoaşterea pe care el o are cu privire la singurul Dumnezeu adevărat... Tatăl trebuie să-şi asume responsabilităţile de cap al familiei, sa se poarte ca un adevărat bărbat, dând dovada de stăpânire de sine în ceea ce priveşte impulsurile, nu acţionând copilăreşte; el însuşi trebuie să dobândească o educaţie în privinţa dreptelor principii morale. Comportamentul său în viaţa de familie trebuie să fie călăuzit şi stăpânit de principiile curate ale Cuvântului lui Dumnezeu. Atunci, el va creşte până la statura de om adevărat în Isus Hristos. [14]

Autoritatea să fîe exercitată în umilinţă. Nu este o dovadă de bărbăţie ca soţul să insiste mereu asupra poziţiei sale de cap al familiei. El nu va fi mai bărbat dacă îi va pretinde soliei sale, mamei copiilor săi, să acţioneze conform planurilor lui, ca şi când acestea ar fi infailibile.

Domnul a rânduit ca soţul să fie capul soţiei pentru a-i fi un protector. El este cel care trebuie să unească familia, adunându-i laolaltă pe membrii acesteia, la fel cum Domnul Hristos este capul bisericii şi Mântuitorul trupului spiritual. Orice soţ care pretinde că 11 iubeşte pe Dumnezeu să studieze cu atenţie cerinţele lui Dumnezeu privind poziţia sa. Domnul Hristos îşi exercită autoritatea cu înţelepciune, cu toată bunătatea şi blândeţea; deci soţul să-şi exercite în acelaşi fel autoritatea.

Datoria tatălui nu poate fi transferată. Datoria tatălui faţa de copiii săi nu poate fi transferată asupra mamei. Dacă îşi aduce la îndeplinire propria datorie, ea are de purtat o povară suficientă. Doar lucrând împreună, taţii şi mamele vor putea aduce la îndeplinire lucrarea încredinţată lor de Dumnezeu.

Tatăl trebuie s-o încurajeze şi să o sprijine pe mamă, în noianul ei de griji, cu priviri plăcute şi cuvinte amabile. Oricare ar fi solicitările si tulburările sale, tatăl trebuie să intre în casă cu acelaşi zâmbet de mulţumire cu care i-a întâmpinat pe vizitatori şi pe străini toată ziua. Soţia să simtă că se poate sprijini pe un soţ cu inimă mare, că braţele lui o vor întări şi susţine în truda şi în grijile ei, că autoritatea lui o va întări pe a ei şi că, astfel, ea va simţi povara doar pe jumătate.

Soţia poate aduna asupra ei poveri pe care ea le consideră mai importante decât datoria de a-şi ajuta soţul în împlinirea părţii lui de responsabilitate, şi acelaşi lucru este valabil şi în dreptul soţului. Ajutorul acordat cu tandreţe şi sensibilitate este de mare valoare. Există tendinţa ca soţul să plece şi să vină acasă când îi place, fiind în cercul familiei sale mai degrabă un chiriaş, decât un soţ. [15]

Datoriile gospodăreşti sunt sacre şi importante; totuşi, adesea, ele sunt împlinite într-o monotonie plictisitoare. Nenumăratele griji şi preocupări devin împovărătoare fără contribuţia tatălui care, dacă doreşte, aduce o schimbare plăcută, o relaxare optimistă, şi acest lucru stă în puterea lui, depinde doar de el—dacă doreşte sau socoteşte ca este necesar să facă acest lucru. Viaţa unei mame umile este una de sacrificiu neîntrerupt, iar dacă soţul nu apreciază corespunzător greutăţile poziţiei ei şi nu îi oferă ajutorul, atunci viaţa ei este îngreunată şi mai mult.

Înţelegere faţă de soţia mai firavă. Soţul trebuie să dovedească mult interes faţă de familia lui, în special trebuie sa fie foarte grijuliu faţă de sentimentele unei soţii mai firave. El poate închide uşa împotriva pătrunderii multor boli. Cuvintele amabile, optimiste şi încurajatoare se vor dovedi mai eficiente pentru vindecare decât cele mai bune medicamente. Acestea vor aduce curaj inimii deznădăjduite şi descurajate, iar fericirea şi raza de soare aduse în familie de faptele amabile şi de cuvintele încurajatoare vor răsplăti înzecit efortul. Soţul nu trebuie să uite că o mare parte din povara creşterii copiilor stă asupra mamei, că ea are un rol important în modelarea minţii lor. Acest lucru trebuie să-i trezească cele mai duioase sentimente şi să-l determine să-i uşureze cu grijă poverile. El trebuie să o încurajeze să se sprijine pe sentimentele lui puternice şi să-i îndrepte privirea către cer, unde există tărie şi pace, iar, în final, odihnă pentru cel istovit.

Nu impuneţi un ritm nepotrivit. Mulţi soţi şi taţi pot învăţa o lecţie folositoare de la grija plină de atenţie a păstorului credincios. Iacov, când a fost nevoit să facă o călătorie rapidă şi dificilă, a dat acest răspuns: „Copiii sunt micşori, şi în turme şi cirezi avem miei si viţei; dacă le-am sili la drum într-o singură zi, toată turma va pieri...“ „Eu voi veni încet pe urmă, la pas cu turma, care va merge înaintea mea, şi la pas cu copiii, atât cât pot ei suporta.“ [16]

Pe calea plină de trudă a vieţii, soţul şi tatăl trebuie să meargă „încet, la pas“ cu ceilalţi din casă, atât cât sunt aceştia în stare să suporte. In mijlocul grabei nepotolite a lumii pentru bogăţie şi putere, el să meargă la pas, alinând şi susţinând pe cea care este chemată să meargă alături de el.

Soţul să-şi ajute soţia cu înţelegere şi afecţiune. Dacă vrea ca ea să fie mereu proaspătă şi mulţumită, ca să poată fi ca strălucirea soarelui în cămin, soţul s-o ajute în ducerea poverilor. Bunătatea şi amabilitatea lui, pline de iubire, vor constitui pentru ea o preţioasă încurajare, iar fericirea pe care o împărtăşeşte el va aduce bucurie si pace în propria inimă... Dacă mama este lipsită de grija şi de mângâierile care i se cuvin, dacă este lăsată să-şi epuizeze puterea prin muncă peste măsură sau prin tulburare şi tristeţe, copiii ei vor fi jefuiţi de forţa de viaţă, de tăria mintală si de rezistenţa optimistă pe care ar trebui să le moştenească. Ar fi cu mult mai bine să se aducă seninătate şi optimism în viaţa mamei, să fie protejată de lipsuri, muncă istovitoare şi griji care o deprimă. Atunci, copiii vor moşteni corpuri sănătoase, astfel încât să poată trece prin viaţă cu suficientă tărie.

Petreceţi timp cu copiii! De obicei, tatăl pierde ocazii de aur de a-i atrage pe copii şi de a-i lega de sine. Când vine de la lucru, el trebuie să socotească a fi o schimbare plăcută aceea de a petrece un timp cu copiii săi.

Taţii ar trebui să lase deoparte orgoliul personal, renunţând la anumite plăceri proprii, lipsite de importanţă, pentru a se amesteca printre copii, pentru a simţi împreună cu ei în micile lor necazuri, pentru a se lega de inimile lor, prin puternicele legături ale iubirii, si a exercita o astfel de influenţă asupra minţilor lor în formare, încât sfatul lui să fie considerat sacru.

Interes special faţă de băieţi. Tatăl care are băieţi trebuie să fie în strânsă legătură cu fiii lui, oferindu-le avantajul experienţei [17] sale mai mari şi vorbind cu ei cu o asemenea simplitate şi duioşie, încât ei să vadă că el are în vedere fericirea lor.

Cel care are băieţi trebuie să înţeleagă ca, oricare i-ar fi datoria, nu trebuie să neglijeze niciodată sufletele încredinţate grijii sale. El a adus pe lume aceşti copii şi şi-a asumat răspunderea înaintea lui Dumnezeu să facă tot ce-i stă în putere pentru a-i feri de prietenii rele... El nu trebuie să-şi lase băieţii neastâmpăraţi tot timpul în grija mamei. Aceasta ar fi o povară prea grea pentru ea. El îşi poate aranja lucrurile având în vedere binele mamei şi al copiilor.

Educaţi-i pe copii pentru a fi folositori. Tatăl, în calitate de cap al familiei, trebuie să ştie cum sa-şi educe copiii, pentru ca aceştia să fie folositori şi să-şi împlinească datoriile. Aceasta este lucrarea lui specială, mai presus de oricare alta. În primii ani ai vieţii, modelarea caracterului copilului este încredinţată în principal mamei; însă ea trebuie să simtă întotdeauna că în lucrarea ei beneficiază de colaborarea tatălui. Dacă este angajat în lucrul sau într-o măsură atât de mare, încât aproape că nu mai este de folos familiei sale, el ar trebui să-şi caute o altă slujbă, care să nu-l împiedice să petreacă un anumit timp şi cu copiii săi.

Tatăl să se familiarizeze cu temperamentele diferite ale copiilor săi. Tatăl nu trebuie să fie atât de absorbit în afacerile lui sau în studiul cărţilor, încât să nu-şi ia timp să studieze temperamentele şi nevoile copiilor săi. El trebuie sa se străduiască să găsească diferite căi prin care să le dea o ocupaţie utilă, plăcută, pentru firea lor schimbătoare.

Tatăl îi poale duce în gradină, sa le arate mugurii care se deschid şi nuanţele variate ale florilor pomilor. Prin astfel de mijloace, el le poale da cele mai importante lecţii despre Creator, deschizând în faţa lor marea carte a naturii, în care dragostea lui Dumnezeu este exprimată în orice copac, floare şi fir de iarbă. El poate imprima în mintea lor faptul că, dacă Dumnezeu Se îngrijeşte atât de mult [18] de pomi si de flori, cu mult mai mult va purta de grijă fiinţelor cre-ate după chipul şi asemănarea Sa. Încă de timpuriu, tatăl îi poate face pe copii să înţeleagă că Dumnezeu doreşte ca ei să fie plăcuţi, împodobiţi nu cu podoabe artificiale, ci cu frumuseţea caracterului, cu farmecul bunătăţii şi al iubirii, care vor face ca inimile lor să fie pline de bucurie şi de fericire.

Nepăsare faţă de nevoile soţiei. Mulţi soli nu înţeleg şi nu apreciază în suficientă măsură grijile şi situaţiile dificile prin care trec soţiile lor, condamnate a se învârti toată ziua printre datoriile gospodăreşti. Adeseori, ei vin acasă posomorâli, fără să aducă nicio rază de lumină în cămin. Daca mesele nu sunt gata la timp, soţia obosită—care este, de regulă, în acelaşi timp intendentă, dădacă, bucătăreasă şi femeie de serviciu—este întâmpinată cu reproşuri. S-ar putea ca soţul cel exigent să binevoiască să ia copilul neliniştii din braţele istovite ale mamei, pentru ca ea să poată grăbi pregătirea mesei; dar dacă micuţul este neliniştit şi se agilă în braţele lui, rareori tatăl va simţi că este datoria lui sa-şi asume rolul de dădacă, să-1 mângâie şi să-1 liniştească. In loc să ia seama câte ore din zi a îndurat mama agitaţia micuţului, el striga cu nerăbdare: „vino dragă aici şi ia-ţi copilul!“ Nu este şi copilul lui, după cum este al ei? Nu este aceasta obligaţia lui naturală, de a-şi face cu răbdare partea în povara creşterii copiilor?

Soţul egoist şi morocănos. Soţul şi tatăl care este morocănos, egoist şi tiran nu numai că este nefericit el însuşi, dar aruncă tristeţe şi întunecime asupra tuturor celor din casă. El îşi va culege roadele când îşi va vedea soţia lipsită de vlagă şi tot timpul bolnavă, iar pe copii, afectaţi de propriul său temperament rău.

Soţii trebuie să merite iubire si afecţiune. Dacă este dur, exigent şi critică acţiunile soţiei sale, soţul nu poate câştiga respectul şi afecţiunea acesteia, iar relaţia de căsătorie va deveni pentru ea [19] un coşmar. Ea nu îşi va iubi soţul, deoarece el nu încearcă să se facă vrednic de iubit. Soţii trebuie să fie atenţi, grijulii, credincioşi, consecvenţi şi miloşi. Ei trebuie să dea dovadă de iubire şi de înţelegere... Când soţul are un caracter nobil, o inimă curată si o minte înţeleaptă, însuşiri pe care creştinul adevărat trebuie să le posede, acestea vor fi vizibile în relaţia de căsătorie... El va căuta ca soţia lui să fie sănătoasă şi o va încuraja. Se va strădui să spună cuvinte de apreciere, să creeze o atmosferă de pace în cercul familiei. [20]

Capitolul 3 — Regina casei — Poziţia si virtuţile mamei

Egală cu soţul. Femeia trebuie să ocupe poziţia pe care Dumnezeu a desemnat-o la început pentru ea—aceea de egală a soţului ei. Lumea are nevoie de mame care să fie mame nu doar cu numele, ci mame în adevăratul sens al cuvântului. Putem spune cu toata certitudinea că îndatoririle specifice ale femeii sunt mai sacre, mai sfinte decât acelea ale bărbatului. Femeia să fie conştientă de cât de sacră este lucraiea ei şi, în puterea lui Dumnezeu şi cu teamă sfântă, să preia misiunea încredinţată ei şi să-şi educe copiii spre a fi folositori în această lume şi potriviţi pentru căminul din lumea mai bună, care va veni.

Chemarea înaltă si nobilă a femeii. Soţia nu trebuie să-si sacrifice tăria şi să îngăduie puterilor ei să doarmă, în timp ce ea se sprijină cu totul doar pe soţul ei. Individualitatea ei nu poate fi contopită cu a lui. Ea trebuie să simtă că este egala soţului ei—să stea alături de el cu credincioşie—ea la postul datoriei ei şi el la postul datoriei lui. Lucrarea ei, de educare a copiilor, este în orice [21] privinţă la fel de înalta şi de nobilă ca orice lucrare la care ar putea fi chemat el, fie şi aceea de conducător al unui stat.

Regina casei. Regele nu are de îndeplinit o lucrare mai înaltă decât aceea a mamei. Mama este regina casei ei şi în puterea ei stă modelarea caracterului copiilor ei, pentru ca aceştia să fie corespunzători pentru o viaţă înaltă, veşnică. Un înger nu ar putea pretinde o misiune mai înaltă decât aceasta căci, îndeplinind această lucrare, mama Îl slujeşte pe Dumnezeu. Dacă ea va conştientiza caracterul înalt al misiunii ei, acest lucru îi va inspira curaj.

Mama este regina casei, iar copiii, supuşii ei. Ea trebuie să-şi conducă familia cu înţelepciune, cu toată demnitatea ei de mamă. Influenţa ei în cămin este supremă şi cuvântul ei, lege. Dacă este o creştină condusă de Dumnezeu, ea va inspira respect copiilor săi.

Copiii trebuie să fie învăţaţi să-şi considere mama nu cape o sclavă, care munceşte tot timpul pentru ei, ci ca pe o regină care îi călăuzeşte şi îi conduce, învăţându-i pas cu pas, principiu cu principiu.

Valoarea muncii mamei. Mama îşi apreciază rareori lucrarea pe care o face şi, de obicei, o socoteşte doar ca o roboteală casnică, plină de trudă. Zi de zi, săptămână după săptămână, se învârte în acelaşi cerc, fără rezultate speciale, vizibile. La sfârşitul zilei nici nu poate spune toate lucrurile mici pe care le-a făcut în cursul zilei. Pe lângă realizările soţului ei, ea pare că nu a făcut nimic demn de menţionat. Tatăl vine adesea acasă cu un aer satisfăcut şi povesteşte cu mândrie ce a realizat în decursul zilei. Remarcile pe care le face arată că trebuie să fie servit de soţie, pentru că ea nu a făcut prea mult, doar a avut grijă de copii, a pregătit mesele şi a făcut curăţenie în casă. Ea nu a făcut comerţ, nici nu a cumpărat, nici nu a vândut; nu a fost fermier, lucrând pământul; nu a fost mecanic—deci nu a făcut nimic care să o facă să fie obosită. El critică, acuză şi dictează, ca şi când ar fi stăpânul lumii. Şi acesta este lucrul cel mai greu pentru soţie si mamă, pentru că ea s-a obosit foarte mult în îndeplinirea [22] datoriilor ei, în timpul zilei, dar ceea ce a făcut parcă nu se vede şi este cu adevărat descurajată.

Dacă s-ar da cortina la o parte, iar tatăl şi mama ar vedea aşa cum vede Dumnezeu lucrul făcut peste zi şi ar înţelege cum compară ochiul Său atotveghetor lucrarea unuia cu a celuilalt, ar rămâne uimiţi de revelaţia divină. Tatăl şi-ar vedea lucrul făcut de el într-o lumină mai modestă, în timp ce mama ar căpăta un nou curaj şi puteri noi pentru a-şi face lucrul cu înţelepciune, perseverenţă şi răbdare. Acum, ea şi-ar cunoaşte valoarea—în timp ce tatăl s-a ocupat de lucruri trecătoare şi pieritoare, mama s-a ocupat de dezvoltarea minţii şi a caracterului copiilor, lucrând nu doar pentru această viaţă, ci şi pentru veşnicie.

Dumnezeu i-a desemnat această lucrare. Ce bine ar fî dacă fiecare mama şi-ar da seama cât sunt de mari îndatoririle si responsabilităţile ei şi cât de mare va fi răsplata pentru credincioşia ei. Mama care îşi împlineşte cu bucurie datoriile va simţi că viata ei este preţioasă, pentru ca Dumnezeu i-a încredinţat această lucrare. Îndeplinind-o, ea nu trebuie să îngăduie ca mintea să i se plafoneze şi nici ca intelectul să-i fie slăbit.

Lucrarea încredinţată de Dumnezeu mamei este aceea de a-si creşte copiii în mustrarea şi învăţătura Domnului. Iubirea şi temerea de Dumnezeu trebuie păstrate mereu în atenţia minţilor lor fragede. Când sunt corectaţi, ei trebuie să fie învăţaţi să simtă că sunt sfătuiţi de Dumnezeu, că Lui nu-I plac înşelăciunea, necredincioşia şi facerea răului. Astfel, minţile celor micuţi pot fi puse în legătură cu Dumnezeu şi lot ce vor face şi vor spune ei va fi pentru slava Sa. Iar în anii care vor urma, ei nu vor fi ca trestia în vânt, legănându-se continuu între tentaţie şi datorie.

Caracterul copilului trebuie format. Mama trebuie să graveze în inimile copiilor ei lecţii care să dureze cât veşnicia. Cu siguranţă că Domnul îşi va arăta dezaprobarea, dacă ea îşi neglijează această [23] lucrare sacră sau îngăduie oricărui alt lucru să se interpună... Lu-crarea mamei creştine a fost desemnată de Dumnezeu însuşi şi ea nu o va neglija, dacă este în legătură cu El şi călăuzită de Spiritul Său.

Misiunea ei înaltă şi nobilă. Fiecărei mame îi sunt încredinţate ocazii de o inestimabilă valoare, nespus de preţioase. Cercul umil de datorii, pe care femeile au ajuns să-1 considere o sarcină plictisitoare şi obositoare, ar trebui să fie privit ca o lucrare măreaţă, nobilă. Este privilegiul mamei acela de a binecuvânta lumea cu influenţa ei şi, făcând astfel, de a aduce bucurie propriei sale inimi. Ea poate croi cărări drepte pentru picioarele copiilor ei, prin soare şi nori, către înălţimile de sus. Însă doar atunci când caută să urmeze învăţăturile lui Hristos în propria viată, mama va reuşi să formeze caracterul copiilor după modelul divin. Cea mai sacră datorie a mamei, dintre toate activităţile vieţii, este aceea pe care o are faţă de copiii ei. Însă cât de adesea este lăsată deoparte această îndatorire, pentru realizarea vreunei satisfacţii egoiste!

Să colaboreze cu pastorul. Pastorul are partea lui în lucrare, iar mama are partea ei.... Încă din pruncie, ea trebuie să-i disciplineze pe copii, învăţându-i cumpătarea, tăgăduirea de sine şi deprinderi pentru păstrarea ordinii şi a curăţeniei. Mama îşi poate creşte copiii în aşa fel, încât aceştia să aibă inimi deschise, pentru a primi învăţăturile primite din partea slujitorilor lui Dumnezeu. Domnul are nevoie de mame care, în orice domeniu al vieţii de familie, îşi vor pune în lucru talanţii încredinţaţi lor de Dumnezeu, spre a-şi pregăti copiii pentru familia din cer. Prin lucrarea făcută cu credincioşie în cămin, I se slujeşte Domnului în aceeaşi măsură, ba chiar într-una mai mare, decât prin lucrarea aceluia care propovăduieşte Cuvântul. Asemenea profesorilor în şcoli, taţii şi mamele trebuie să simtă că sunt educatori ai copiilor lor.

Sfera de activitate a mamei nu trebuie mărginită la lucrul ei din gospodărie. Influenţa benefică pe care o exercită ea în cercul familiei [24] poate şi trebuie să fie extinsă, dovedindu-şi utilitatea între cunoscuţi şi vecini şi în biserica lui Dumnezeu. Căminul nu este o închisoare pentru soţia şi mama devotată.

O lucrare de o importanţa inegalabilă. Nicio altă lucrare nu o poale egala în importanţă pe cea a mamei. Ea nu are de pictat un model frumos pe pânză, ca artistul; nici de dăltuit în marmură, ca sculptorul. Ea nu are de întruchipat un gând nobil în cuvinte pline de convingere; nici de exprimat un sentiment frumos prin melodie, asemenea muzicianului. Cu ajutorul lui Dumnezeu, lucrarea ei este aceea de a dezvolta în sufletul omenesc asemănarea cu divinul. Mama care apreciază acest lucru va preţui mult ocaziile pe care le are. Va căuta cu seriozitate să prezinte în faţa copiilor ei cel mai înalt ideal, prin propriul ei caracter şi prin metodele folosite în educare. Cu stăruinţă, răbdare şi curaj, ea se va strădui să îşi dezvolte capacităţile, pentru a-şi putea folosi în mod corespunzător cele mai înalte puteri ale minţii în instruirea copiilor ei. Cu seriozitate, ea va întreba la fiecare pas: „Ce spune Domnul?“ Va studia asiduu Cuvântul Său. Îşi va aţinti privirea la Domnul Hristos, pentru ca experienţa ei de fiecare zi, în cercul ei modest de griji şi datorii, să poată fi o adevărată reflectare a Aceluia care a întruchipat Viaţa.

Clipele sunt nepreţuite. întreaga viaţă a lui Moise şi marea misiune pe care a îndeplinit-o el în calitate de conducător al lui Israel stau ca mărturie în ceea ce priveşte importanţa lucrării mamei creştine. Nicio altă lucrare nu o poate egala pe aceasta... Părinţii ar trebui să-şi educe şi să-şi îndrume copiii încă de când sunt foarte mici, ca să fie creştini. Copiii ne-au fost daţi în grijă pentru a fi educaţi sa ajungă nu moştenitori ai unui tron pământesc, ci regi pentru Dumnezeu, pentru a domni veacuri fără sfârşit. Fiecare mamă trebuie să simtă cât de preţioase sunt clipele pe care le are, pentru că lucrarea ei va fi evaluată în ziua cea solemnă a socotelilor. Atunci se va descoperi că mulţi dintre cei care au fost epave sau criminali [25] în aceasta viaţă au ajuns aşa din cauza ignoranţei şi a neglijenţei acelora care aveau datoria de a le călăuzi paşii pe calea cea dreaptă, în copilărie. Tot atunci se va descoperi că mulţi dintre cei care au fost o binecuvântare pentru lume, prin lumina geniului lor, prin adevăr şi sfinţenie, şi-au datorat succesul unei mame creştine care se ruga neîncetat.

Influenţa mamei ajunge până în veşnicie. Sfera de lucru a mamei poate fi umilă, însă influenţa ei, unită cu cea a tatălui, dăinuieşte cât veşnicia. Alături de cea a lui Dumnezeu, puterea spre bine a mamei este cea mai puternică din câte se cunosc pe pământ. Influenţa mamei este neîncetată şi, daca este întotdeauna de partea cea buna, caracterul copiilor ei va sta ca mărturie pentru seriozitatea şi valoarea ei. Zâmbetul şi încurajarea mamei pot constitui o forţă inspiratoare. Printr-un cuvânt plin de iubire, printr-un zâmbet de apreciere, ea poate aduce soarele în inima copilului ei. Când influenţa ei este de partea adevărului, a virtuţii, când este călăuzită de înţelepciunea divină, ce putere va avea viaţa ei!

Lucrarea mamei—o operă nemuritoare. Influenţa ei va trece dincolo de hotarele timpului, în veşnicie. Privirile, cuvintele şi acţiunile mamei aduc roade pentru veşnicie, iar salvarea sau ruina multora vor fi rezultatul influenţei ei.

Mama aproape că nu-şi dă seama ca urmarea educării responsabile a copiilor ei străpunge cu o mare putere vicisitudinile acestei vieţi, trecând dincolo, în viaţa viitoare, veşnică. Pentru a modela un carac-terdupă Modelul ceresc, este nevoie de multă muncă serioasă, perseverentă, plină de credincioşie; însă aceasta va fi răsplătită, căci Dumnezeu răsplăteşte orice lucrare care a avut ca ţintă salvarea sufletelor.

Influenţa mamei asupra copiilor. Cea mai duioasă legătură de pe pământ este aceea dintre mamă şi copil. Copilul este mult mai uşor impresionat de viaţa si de exemplul mamei decât de cel al tatălui, deoarece o legătură mult mai puternică şi mult mai caldă îl [26] uneşte pe copil de mamă. Gândurile şi sentimentele mamei vor avea o influenţă puternică asupra moştenirii pe care o dă copiilor ei. Dacă ea îngăduie ca mintea ei să zăbovească asupra propriilor sentimente, dacă este egoistă, dacă este irascibilă şi exigentă, aceste lucruri se vor vedea în caracterul copiilor ei. In acest fel, mulţi oameni au primit drept moştenire tendinţe spre rău, aproape de neînvins.

Influenţa sănătoasă a unei mame răbdătoare. De multe ori pe zi se aude strigătul „mamă!“, „mamă!“. Ea este strigată întâi de un glăscior, apoi de altul, şi trebuie să se întoarcă încoace şi încolo, pentru a le satisface dorinţele. Unul este într-un necaz şi are nevoie de sfatul înţelept al mamei. Altul este atât de încântat de una dintre jucării, încât vrea ca mama să vină să o vadă, gândind că ea se va bucura la fel de mult ca el. Un cuvânt de apreciere va aduce soarele în inimioara lui pentru multe ore.

Răbdarea mamei pusă la grea încercare. În mod frecvent, răbdarea mamei este împovărată de aceste numeroase lucruri mici, care de-abia merită să fîe luate în seamă. Mâini poznaşe şi picioruşe neastâmpărate dau mult de lucru şi multă bătaie de cap mamei. Ea trebuie să manifeste multă stăpânire de sine, altfel i-ar ieşi de pe buze cuvinte pripite... Percepţia copiilor este rapidă şi ei deosebesc tonurile răbdătoare, iubitoare, de porunca nerăbdătoare, stăpânită de patimă, care le usucă inima plină de iubire şi de afecţiune. Adevărata mamă creştină nu-şi va îndepărta copiii prin nemulţumirea şi prin lipsa ei de iubire.

Deseori mamele îşi subevaluează lucrarea. Mamei i se pare adesea că lucrarea ei este lipsită de importanţă şi rareori apreciată. Ceilalţi din casă nu cunosc grijile şi poverile ei, multe la număr. Zilele ei sunt ocupate cu un cerc continuu de datorii mărunte, toate necesitând efort, răbdare, stăpânire de sine, tact, înţelepciune şi acea dragoste care se sacrifică pe sine; şi totuşi, ea nu se poate mândri cu [27] ceea ce a făcut, ca fiind o mare realizare. Ea a avut grijă ca treburile casei să meargă bine. Adeseori, obosită, încearcă să le vorbească blând copiilor, pentru a-i ţine ocupaţi şi fericiţi şi pentru a le călăuzi picioarele pe calea cea dreaptă. Dar simte că nu a realizat nimic. Însa nu este aşa. Îngerii Cerului veghează asupra mamei copleşite de griji, consemnând poverile pe care le poartă zi de zi. Numele ei poate n-a fost cunoscut în lume, însă este scris în cartea vieţii Mielului.

Adevărata soţie şi mamă... îşi va îndeplini datoriile cu demnitate şi voioşie, fără a considera o înjosire să facă ea însăşi, cu mâinile ei, ceea ce este necesar într-o casă bine organizată.

Martir închipuit. Multe cămine sunt foarte nefericite datorită plângerilor nejustificate ale stăpânei casei, care crede că datoriile simple ale gospodăriei sunt dezgustătoare. Astfel de femei îşi socotesc soarta, cu grijile şi îndatoririle ei, ca o mare povară, şi ceea ce, cu puţin optimism, ar putea fi nu numai plăcut şi interesant, dar şi binefăcător devine robie, iar ele îşi închipuie că sunt nişte martire. Este adevărat că roţile maşinii numite gospodărie nu merg întotdeauna uşor—răbdarea este pusa la încercare, puterile solicitate.... Insă astfel de mame sunt de condamnat atunci când îngăduie împrejurărilor să le înrobească şi să le submineze principiile, când devin prea obosite şi necredincioase faţă de înalta lor chemare şi când îşi neglijează datoria. Soţia şi mama care biruie cu demnitate greutăţi care pe altele le doboară, din lipsă de răbdare şi de tărie, nu numai că devine ea însăşi puternică în îndeplinirea datoriei ei, ci, în plus, experienţa ei în a învinge încercările şi obstacolele o califică spre a fî un ajutor eficient pentru alţii, prin cuvânt şi prin exemplul personal.... Dumnezeu nu ne-a rânduit să fim jucăria împrejurărilor.

Nu trebuie nutrită nemulţumirea. Foarte mulţi soţi şi copii care nu găsesc nimic atractiv în cămin, care sunt întâmpinaţi numai cu cicăleală şi mustrări, caută alinare şi distracţie departe de casă, la cârciumă sau în alte locuri de plăceri distrugătoare. Soţia şi mama [28] prea ocupată cu treburile gospodăreşti ajunge adesea nepăsătoare faţă de micile atenţii care fac din cămin un loc plăcut pentru soţ şi pentru copii, chiar dacă se străduieşte să nu vorbească despre necazurile şi greutăţile ei în prezenţa lor.

Asumarea de poveri inutile. Multe mame îşi irosesc timpul cu nimicuri. Ele acordă atenţie lucrurilor care au de-a face cu momentul prezent şi celor care satisfac simţurile şi nu îşi iau timp să cugete asupra celor de interes veşnic. Cât de multe mame îşi neglijează copiii, iar cei mici rămân fără o bună creştere, needucaţi, necultivaţi!

Când părinţii, şi în special mamele, simt cu adevărat cât de importantă şi de plină de răspundere este lucrarea pe care le-a încredinţat-o Dumnezeu, nu se vor mai angaja în preocupări care-i privesc pe vecinii lor, cu care nu au nimic de-a face. Ei nu se vor duce din casă în casă, angajându-se în bârfă, insistând asupra defectelor, greşelilor şi inconsecvenţei vecinilor lor.

Sănătatea mamei în atenţie. Vigoarea mamei trebuie avută în vedere cu toată grija. În loc să fie lăsată să-şi irosească puterea atât de preţioasă în muncă istovitoare, grijile şi poverile ei ar trebui să fie uşurate. Adesea, soţul şi tatăl nu cunoaşte legile fizice pe care ar trebui să le cunoască şi să le înţeleagă pentru bunăstarea familiei lui. Absorbit în lupta pentru câştigarea existenţei sau concentrat spre acumularea de averi, împovărat de griji şi de dificultăţi, el îngăduie să fie puse asupra soţiei şi mamei poveri care îi suprasolicită puterea în cea mai critică perioadă, producându-i slăbiciune şi boală.

Este spre binele ei şi al familiei să fie evitată istovirea inutilă şi să fie folosit orice mijloc la îndemână pentru păstrarea vieţii, a sănătăţii şi a energiei date de Dumnezeu, pentru că ea are nevoie de multă vigoare, în marea lucrare pe care o are de făcut. Ea trebuie să petreacă o parte din timp afară din casă, făcând exerciţii fizice, ca să capete putere pentru a face lucrarea în casă cu bucurie şi cât mai bine cu putinţă, fiind lumina şi binecuvântarea căminului. [29]

Stăpânire de sine în alimentaţie. Mama are nevoie de o stăpânire de sine desăvârşită; în vederea asigurării acesteia, ea trebuie sa ia toate măsurile necesare pentru evitarea unor neajunsuri fizice sau mintale.... Deoarece alimentaţia afectează direct mintea şi caracterul, trebuie să fie foarte atentă în această privinţă, mâncând ceea ce este hrănitor, dar nu excitant, pentru ca nervii ei să fîe liniştiţi şi temperamentul echilibrat. Atunci îi va fi mai uşor să dovedească răbdare fată de copiii ei şi să lina frâiele conducerii cu hotărâre, dar şi cu iubire.

Să radieze pace şi seninătate în orice împrejurare. Mama trebuie şi poale să facă mult pentru a-şi stăpâni nervii şi mintea, când este deprimată. Chiar dacă este bolnavă, ea poate, doar dacă se străduieşte în acest sens, să fie plăcută şi optimistă şi sa suporte mai mult zgomot decât s-ar fi gândit vreodată că ar fi posibil. Ea trebuie să evite ca neputinţele ei sa fie simţite de copii, cărora le-ar înnegura minţile fragile şi sensibile cu starea ei de descurajare, făcându-i să simtă că locuinţa lor este un mormânt, iar camera mamei, locul cel mai mohorât din lume. Mintea şi nervii capătă vigoare şi tărie prin exercitarea voinţei. Puterea voinţei se va dovedi în multe cazuri un puternic liniştitor al nervilor. Evitaţi să fiţi văzute de copii cu fruntea încruntată.

Să aibă în vedere aprecierea din partea soţului si a copiilor. Când muncesc, gospodinele nu ar trebui să fie îmbrăcate cu haine care să le facă să arate ca nişte sperietori de ciori, puse în câmpul de porumb. Este mult mai plăcut pentru soţii şi pentru copiii lor să le vadă cu o înfăţişare potrivită, cum se cuvine, şi în preajma lor, nu numai în prezenţa musafirilor şi a străinilor. Unele soţii si mame socotesc că nu contează cum arată când lucrează şi când sunt văzute doar de soţii şi de copiii lor, însă sunt foarte atente când se îmbracă pentru a fi văzute de persoane străine. Nu trebuie avută în vedere mai mult aprecierea şi iubirea din partea soţului şi a copiilor, decât [30] aprecierea străinilor şi a prietenilor obişnuiţi? Pentru orice soţie şi mamă, fericirea soţului şi a copiilor ei trebuie să Fie mai sfântă decât a tuturor celorlalţi din jur.

Să nu fie o sclavă a opiniei publice. Prea adesea, mamele dovedesc o sensibilitate bolnăvicioasă faţă de ce vor gândi alţii despre obiceiurile, îmbrăcămintea şi părerile lor şi, într-o mare măsură, ajung sclave faţă de gândul că ar putea fi rău văzute de ceilalţi. Nu este oare trist că fiinţe înzestrate cu raţiune sunt dominate de ce vor gândi cei din jur despre ele, şi nu de cum ar trebui să fie înaintea lui Dumnezeu? Noi sacrificăm prea adesea adevărul de dragul de a fi în acord cu moda vremii, de a nu fi considerate ridicole... O mamă nu îşi poate permite să fie sclavă a părerii altora, pentru ca ea are de educat copii atât pentru viaţa aceasta, cât şi pentru cea viitoare. In îmbrăcăminte, mamele nu trebuie să etaleze podoabe inutile.

Să dea lecţii de ordine şi curăţenie. Dacă mamele îşi îngăduie să se îmbrace neglijent acasă, copiii lor vor fi la fel de neglijenţi. Multe mame socotesc că orice lucru, oricât ar fi de uzat şi de murdar, este suficient de bun pentru a fi îmbrăcat prin casă. Însă, curând, influenţa pe care o au în familie va fi afectată. Copiii încep să compare felul cum se îmbracă mama lor cu cel în care se îmbracă alte femei, care sunt curate; astfel, respectul faţă de mamă scade... Aprecierea si respectul din partea copiilor trebuie să fie de cea mai mare valoare pentru fiecare.mamă. În ceea ce priveşte persoana ei, totul trebuie să vorbească despre ordine şi curăţenie şi trebuie să fie asociat în minţile lor cu termenul curăţie. Chiar cei mai mici copii au simţul decenţei, al potrivirii lucrurilor. Şi atunci, cum ar putea fi ei stăpâniţi de dorinţa de a fi curaţi şi sfinţi, când ochii lor nu văd altceva, în fiecare zi, decât haine murdare şi camere în dezordine?

Ordinea şi curăţenia reprezintă legea cerului; pentru a fi în armonie cu rânduiala divină, este datoria noastră să fim curaţi şi să avem o înfăţişare plăcută. [31]

Importanţa influenţelor prenatale. Mulţi părinţi consideră ca efectul influenţelor prenatale este neînsemnat, însă Cerul nu le priveşte astfel.... Bunăstarea copilului va fi afectată de obiceiurile mamei. Poftele şi pasiunile ei trebuie stăpânite, ţinute sub control prin principii. Unele lucruri trebuie să fie evitate, iar împotriva altora trebuie să lupte, dacă vrea să împlinească planul lui Dumnezeu de a-i da un copil.

Prin îngăduirea apetitului şi a tendinţelor dăunătoare, puterile... sunt irosite şi milioane de vieţi sunt ruinate atât pentru lumea aceasta, cât şi pentru cea viitoare. Părinţii ar trebui să nu uite că împotriva acestor ispite vor trebui sa lupte copiii lor. Pregătirea trebuie începută chiar înainte de naşterea copilului, pentru ca acesta să fie în stare să lupte cu succes împotriva vrăjmaşului.

Dacă înainte de naşterea copilului, mama este îngăduitoare faţă de sine, dacă este egoistă, nerăbdătoare sau pretenţioasă, toate aceste defecte se vor manifesta în caracterul copilului ei. In felul acesta, mulţi copii au primit ca moştenire, la naştere, aproape numai tendinţe nestăvilite spre rău. Însă, dacă mama aderă cu fermitate la principii drepte, dacă este cumpătată şi dispusă la sacrificiu de sine, dacă este bună, blândă şi neegoistă, ea poate oferi copilului ei toate aceste trăsături de caracter preţioase.

Aspecte esenţiale în perioada prenatală. O greşeală care se comite pe scară largă este aceea de a nu avea în mod special în atenţie viaţa femeii dinainte de naşterea copiilor. În această perioadă atât de importantă, munca mamei trebuie uşurată. In organismul ei se produc multe schimbări. Este nevoie de o cantitate mai mare de sânge şi, de aceea, de o creştere a aportului de alimente hrănitoare, de cea mai bună calitate, care să poată fi convertite în sânge. Dacă nu primeşte acest necesar de alimente hrănitoare, ea nu-şi poate păstra puterea fizică, iar lăstarul care se va naşte din ea va fi lipsit de vitalitate. îmbrăcămintea ei necesită atenţie. Corpul [32] trebuie protejat împotriva frigului. Ea nu trebuie să facă apel la rezervele de vitalitate, neîmbrăcându-se corespunzător. Dacă mama este lipsită de un aport suficient de hrană sănătoasă, nutritivă, lipsa va fi resimţită în cantitatea şi în calitatea sângelui. Circulaţia sângelui va fi deficitară, iar copilul va suferi şi el datorită acestor lipsuri. El va fi incapabil să-şi însuşească hrana care poate fi convertită în sânge folositor pentru întregul organism. Sănătatea şi bunăstarea mamei şi a copilului depind mult de o îmbrăcăminte bună, călduroasă şi de aportul de alimente hrănitoare.

Asigurarea unui ambient plăcut. Trebuie să avem grijă ca mediul în care trăieşte mama să fie plăcut şi fericit. Asupra soţului si tatălui stă în mod special responsabilitatea de a face tot ce îi stă în putere pentru a uşura povara soţiei şi mamei. El ar trebui să-i uşureze pe cât posibil povara, în starea în care este ea. Soţul trebuie să fie binevoitor, curtenitor, amabil, blând şi mai ales atent faţă de toate dorinţele ei.

Apetitul nu este un ghid sigur. Ideea că, datorită stării din perioada sarcinii, femeile pot permite apetitului lor să-şi facă de cap este o greşeală bazată pe anumite obiceiuri deficitare, şi nu pe bunul-simţ. Apetitul femeilor în această stare poate fi schimbător, capricios şi greu de mulţumit, iar obiceiul înrădăcinat îi îngăduie femeii însărcinate să aibă orice pofteşte, fără a consulta raţiunea, pentru a vedea dacă acea hrană furnizează elementele nutritive necesare corpului ei şi dezvoltării copilului. Mâncarea trebuie să fie hrănitoare, însă nu trebuie să fie excitantă...

Dacă este vreodată nevoie de simplitate şi de atenţie deosebită faţă de calitatea hranei ingerate, atunci acest timp este acum—în această perioadă importantă. Femeile care au principii şi care sunt bine educate nu se vor îndepărta de simplitate în dietă, în mod special în această perioadă. Ele vor ţine cont că o altă viaţă depinde de viaţa lor şi vor fi atente la obiceiurile pe care şi le formează şi, în [33] mod special, la cele legale de alimentaţie. Ele nu vor mânca ceva care nu este hrănitor, ci este iritant, doar pentru simplul motiv că este gustos.

Există prea mulţi sfătuitori în jurul lor, gata să le convingă să facă lucmri pe care raţiunea le spune sa nu le facă. Copiii se nasc bolnavi datorită faptului că părinţii îşi satisfac apetitul.,. Daca se introduce în stomac prea multă mâncare, iar organele digestive sunt suprasolicitate pentru a o digera şi a elibera organismul de substanţele iritante, mama comite o nedreptate fala de sine şi pune temelia bolii pentru copilul ei. Dacă mănâncă ce îi place şi ce pofteşte, iresponsabilă faţă de consecinţe, pedeapsa va cădea asupra ei, dar nu numai. Copilul ei nevinovat va trebuie să sufere datorită acestei nechibzuinţe.

Cumpătarea este necesară. În niciun caz, nevoile fizice ale mamei nu trebuie neglijate în perioada sarcinii. Două vieţi depind de ea, deci dorinţele ei trebuie luate în considerare cu amabilitate, iar nevoile ei împlinite cu generozitate. Însă, în mod special în aceasta perioadă, ea ar trebui să evile, atât în dietă, cât şi în orice altă privinţă, orice i-ar micşora tăria fizică sau mintală. Din însăşi porunca lui Dumnezeu, ea se situează sub cea mai solemnă obligaţie de a exercita stăpânire de sine. Bazele unui caracter frumos al viitorului om sunt puse şi consolidate prin obiceiurile de strictă cumpătare ale mamei, în perioada dinaintea naşterii copilului... Această lecţie nu trebuie privită cu indiferenţă.

Încurajaţi buna dispoziţie, optimismul. Orice femeie care urmează să devină mamă ar trebui să încurajeze în mod continuu, oricare ar fi împrejurările, buna dispoziţie, mulţumirea şi optimismul, ştiind că pentru toate eforturile pe care le face în această direcţie va fi răsplătită înzecit, atât în ceea ce priveşte sănătatea fizică a copilului, cât şi în ceea ce priveşte moralul şi caracterul acestuia. Aceasta nu este însă totul. Printr-o bună deprindere, ea poate să se obişnuiască să gândească optimist şi, astfel, să-şi încu- [34] rajeze o stare de spirit pozitivă, molipsindu-i de acest spirit optimist pe cei din familie şi pe toţi cei aflaţi în preajma ei. Astfel, sănătatea ei fizică va avea de câştigat în foarte mare măsură. Organele vitale vor căpăta vigoare, iar circulaţia sângelui nu va mai fi greoaie, aşa cum s-ar întâmpla dacă s-ar lăsa pradă descurajării şi mâhnirii. Prin bună dispoziţie, prin această stare de spirit, sănătatea ei mintală şi morală este înviorată. Puterea voinţei va putea face faţă solicitărilor minţii şi se va dovedi o mare alinare pentru nervi. Copiii care sunt jefuiţi de acea vitalitate pe care ar fi trebuit sa o moştenească de la părinţii lor trebuie să beneficieze de cea mai mare grijă. Acordându-se îndeaproape atenţie legilor care guvernează fiinţa lor, sănătatea lor poate fi îmbunătăţită.

Alimentaţia la sân este ideală. Cea mai bună hrană pentru nou-născut este hrana pe care o oferă natura. Dacă necesitatea nu o cere, el nu trebuie lipsit de această hrană. Nu are inimă de mamă femeia care, de dragul convenienţelor, caută să se debaraseze de misiunea delicată de a-şi alăpta micuţul.

Mama trebuie să aibă condiţii optime în perioada de alăptare. Perioada în care bebeluşul îşi primeşte hrana de la mamă este critică. Multe mame au fost nevoite să muncească peste măsură în perioada în care şi-au alăptat copiii, înfierbântându-şi sângele, iar pruncul a fost serios afectat prin hrana agitată, primită la sânul mamei. Micuţul va fi afectat, de asemenea, şi de starea minţii mamei. Dacă este nefericită, agitată, uşor iritabila, dând frâu liber impulsurilor, hrana pe care pruncul o primeşte de la ea va fi înfierbântată, producând adeseori colici, spasme, iar în unele cazuri convulsii sau chiar crize mai grave.

Şi caracterul copilului este mai mult sau mai puţin afectat de natura alimentaţiei primite de la mamă. Este foarte important ca, în perioada alăptării copilului, mamele să aibă o stare de spirit optimistă, stăpânindu-şi în mod desăvârşii emoţiile. Făcând astfel, [35] hrana copilului nu suferă nicio vătămare, iar calmul şi stăpânirea de sine pe care mama le dovedeşte în felul în care îşi tratează copilul influenţează foarte mult modelarea minţii acestuia. Dacă cel mic este nervos şi se tulbură uşor, felul de a fi al mamei, grijuliu, atent, fără grabă, va avea un efect alinător şi corector, iar sănătatea copilului poate fi astfel foarte mult îmbunătăţită.

Hrana nu poale înlocui grija şi atenţia. S-au comis mari abuzuri asupra copiilor mici, prinlr-un tratament necorespunzător. Dacă erau agitaţi, de regulă li s-a dat mâncare pentru a-i linişti, când, în majoritatea cazurilor, motivul principal al neliniştii lor era tocmai faptul că primiseră prea multă mâncare şi aceasta din cauza obiceiurilor greşite ale mamei. Mai multă mâncare n-a făcut altceva decât să înrăutăţească lucrurile, deoarece stomacul lor era deja supraîncărcat. În general, copiii sunt învăţaţi, încă din leagăn, să-şi îngăduie apetitul şi li se imprimă ideea că trăiesc pentru a mânca. Mama are o mare contribuţie în formarea caracterului copiilor ei, încă din prima copilărie. Ea îi poate învăţa să-şi stăpânească pofta sau îi poate învăţa să-şi îngăduie apetitul şi să devină lacomi. Mama îşi face, de obicei, planul de a realiza anumite lucruri în decursul unei zile, iar când copiii o întrerup, în loc să-şi ia timp şi să-i aline în micile lor necazuri şi să le distragă atenţia, ea le dă ceva de mâncare, pentru a-i potoli, lucru care are efect pentru puţin timp, însă după aceea situaţia se înrăutăţeşte. Stomacul copiilor a fost îndopat cu mâncare, atunci când ei nu aveau deloc nevoie de aceasta. Ceea ce aveau ei nevoie nu era altceva decât puţin din timpul şi atenţia mamei. Însă ea şi-a socotit timpul mult prea preţios pentru a-1 dedica înveselirii copiilor ei. S-ar putea ca aranjarea casei cu rafinament, pentru a se lăuda în faţa oaspeţilor, şi pregătirea mesei în stil modern să conteze pentru ea mai mult decât fericirea şi sănătatea copiilor ei.

Hrana să fie sănătoasă şi gustoasă, dar simplă. Hrana trebuie să fie atât de simplă, încât pregătirea ei să nu consume tot [36] timpul mamei. Este adevărat, este nevoie de mult timp pentru a aşeza pe masă mâncare hrănitoare, pregătită sănătos şi frumos prezentată. Să nu credeţi că orice aruncaţi la întâmplare pe masă, drept mâncare, este bun pentru copii. Însă trebuie pus deoparte mai puţin timp pentru pregătirea unor feluri de mâncare nesănătoase, pentru a face pe placul unui gust pervertit, şi mai mult timp pentru educarea şi învăţarea copiilor.

Pregătirea trusoului nou-născutului. În pregătirea hăinuţelor nou-născutului trebuie avute în vedere în primul rând binele, confortul şi sănătatea copilului, şi nu moda sau dorinţa de a trezi admiraţia. Mama nu ar trebui să-şi irosească timpul cu broderii sau cu alte lucruri fanteziste, pentru a înfrumuseţa îmbrăcămintea micuţului, împovărându-se singură cu o muncă inutilă, în detrimentul sănătăţii ei si a copilului. Ea nu ar trebui să stea mult timp aplecată cu acul în mână, căci astfel îşi solicită mult ochii şi nervii, într-o perioadă când are nevoie de multă odihnă şi de o activitate plăcută. Ea trebuie să-şi dea seama de obligaţia pe care o are de a-şi fortifica puterea, pentru a fi în stare să îndeplinească obligaţiile care îi revin.

Asiguraţi curăţenie, căldură, aer proaspăt. Sugarii au nevoie de căldură, însă prea adesea se face greşeala de a-i ţine în camere supraîncălzite, lipsindu-i într-o mare măsură de aer proaspăt... Nou-născutul trebuie păzit de orice i-ar putea slăbi sau intoxica organismul. Este nevoie de cea mai meticuloasă atenţie, pentru ca totul în jurul lui să fie curat şi îmbietor. Deşi poate fi necesar ca cei micuţi să fie protejaţi de schimbări prea mari sau bruşte de temperatură, trebuie sa avem grijă ca, fie că dorm sau sunt treji, fie că este zi sau noapte, ei să poată respira un aer curat, înviorător.

Îngrijirea copiilor bolnavi. De cele mai multe ori, boala copiilor se datorează unor greşeli de îngrijire. Mese neregulate, îmbrăcăminte necorespunzătoare în timpul serii sau al nopţii, când este mai răcoa- [37] re, lipsa exerciţiului fizic, care să menţină o bună circulaţie a sângelui, sau lipsa aerului din abundenţă—toate acestea pot cauza boli. Părinţii trebuie să descopere cauza bolii şi apoi să îndrepte cât de repede posibil condiţiile necorespunzătoare.

Toţi părinţii ar trebui să înveţe mult în ceea ce priveşte prevenirea, îngrijirea şi chiar tratamentul bolii. În special mama trebuie să ştie ce are de făcut în familia ei, în cazul unor boli obişnuite. Ea trebuie să ştie să îngrijească un copil bolnav. Cu dragoste şi pricepere, ea trebuie să îndeplinească anumite servicii care nu ar putea fi încredinţate la fel de bine unei persoane străine.

Mulţi părinţi neglijează educaţia în cămin. În ciuda metodelor avansate, educaţia copiilor este în prezent întristător de deficitară. Educaţia din cămin este neglijată. Părinţii, şi în special mamele, nu-şi dau seama de responsabilitatea pe care o au. Ei nu au nici răbdarea de a le face educaţie copiilor, nici înţelepciunea de a-i ţine în frâu pe cei mici, care au fost încredinţaţi grijii lor.

Modelarea caracterului. Mama să caute să facă orice îmbunătăţire cu putinţă, în vederea modelării caracterului şi formării unor deprinderi bune în copiii ei. Să vegheze cu grijă dezvoltarea caracterului lor, stăpânind acele trăsături care sunt prea pronunţate şi încurajându-le pe cele deficitare. Propria ei viaţă să fie un exemplu curat şi nobil pentru preţioasa fiinţă pe care o are în grijă.

Mama trebuie să-şi ia lucrarea în primire cu energie şi curaj, ba-zându-se continuu pe ajutorul divin, în toate strădaniile ei. Să nu găsească niciodată odihnă până nu vede o creştere continuă în caracterul copiilor ei, până când aceştia nu ajung să dobândească un ţel mai înalt, în viaţă, decât doar acela de a-şi căuta propria plăcere.

Rugăciunea pentru copii. Puterea rugăciunilor mamei nu poate fi estimată. Mama care îngenunchează lângă fiul sau fiica ei în perioada plină de greutăţi a copilăriei şi în tinereţe, când sunt [38] atâtea primejdii, nu va cunoaşte niciodată, până în ziua judecăţii, influenţa pe care au avut-o rugăciunile ei în viaţa copiilor. Dacă este legată prin credinţă de Fiul lui Dumnezeu, mâna duioasă a mamei îl poate trage înapoi pe fiu din calea ispitei şi o poate ajuta pe fiică să nu îngăduie păcatul. Când pasiunea şi pofta se războiesc, cerând supremaţie, puterea iubirii, a influenţei restrictive, dar serioase şi hotărâte a mamei, poate echilibra sufletul şovăielnic, făcându-1 să rămână de partea a ceea ce este bine.

Când ne întrerup vizitatorii. Trebuie să vă luaţi timp să vorbiţi şi să va rugaţi împreună cu micuţii voştri şi nu trebuie să îngăduiţi nimănui să întrerupă momentele de comuniune cu Dumnezeu şi cu copiii. Le puteţi spune vizitatorilor: „Dumnezeu mi-a dat o lucrare de făcut, nu am timp pentru discuţii fără rost“. Trebuie într-adevăr să simţiţi că aveţi o lucrare de făcut pentru această viaţă şi pentru veşnicie. Cea dintâi datorie a voastră este faţă de copiii voştri. înainte de vizitatori, înainte de orice altceva, pe primul plan sunt copiii... Lucrarea pe care o aveţi de făcut faţă de copilul vostru în primii ani nu admite niciun fel de neglijare. Nu există nicio perioadă în viaţa acestuia, când această regulă să fie uitată. Nu îi trimiteţi afară ca sa puteţi sta cu oaspeţii, ci învăţaţi-i să fie liniştiţi şi respectuoşi în prezenţa lor.

Mamele să fie modele de bunătate si de nobleţe. Mamelor, fiţi înţelepte în privinţa preţioaselor momente pe care le aveţi. Nu uitaţi, copiii voştri au posibilităţi deosebite, ei pot trece dincolo de ceea ce le oferiţi prin educaţie şi instruire. Voi puteţi fi pentru ei întruchiparea modelului a tot ceea ce poate fi bun, curat şi nobil. Identificaţi-vă interesele cu ale lor.

Copiii sunt o oglindă pentru mamă, în care ea îşi poate vedea propriile obiceiuri şi comportamentul. Cât de atentă ar trebui să fie ea atunci în privinţa limbajului şi a comportamentului, în prezenţa acestor mici învăţăcei! Toate trăsăturile de caracter pe care doreşte [39] să le vadă formându-se în ei trebuie să fie cultivate mai întâi de ea însăşi.

Ţintiţi mai sus decât standardul lumii! Mama nu trebuie să se ghideze după opinia lumii şi nici să dorească să atingă standardul acesteia. Ea trebuie să decidă pentru ea însăşi care este marele ţel al vieţii şi apoi să depună tot efortul posibil pentru a-1 atinge. Din lipsă de timp, ea poate să neglijeze multe lucruri ale gospodăriei, fără consecinţe prea grave, însă nu poate neglija, fără urmări grave, educarea corespunzătoare a copiilor ei. Caracterele lor deficitare vor da pe faţă necredincioşia ei. înclinaţiile rele, pe care ea le lasă aşa, fără a le corecta, manierele aspre, grosolane, lipsa de respect şi neascultarea, obiceiul de a lenevi şi de a nu fi atenţi, toate acestea o vor dezonora şi îi vor amărî viaţa.

Domnul Isus încă le invită pe mame. Domnul Hristos, Maiestatea cerurilor, a spus: „Lăsaţi copilaşii să vină la Mine şi nu-i opriţi, căci împărăţia cerurilor este a unora ca ei“. Domnul Isus nu-i trimite pe copii la rabini; nu-i trimite la farisei, pentru ca El ştie că aceşti oameni i-ar învăţa sa-L respingă pe cel mai bun Prieten al lor. Marnele care şi-au adus copiii la Domnul Isus au procedat bine... Lăsaţi-le pe mame să-şi conducă şi acum copiii la Domnul Hristos. Predicatorii Evangheliei să-i ia pe copii în braţe şi să-i binecuvânteze în Numele lui Isus. Cuvinte pline de cea mai duioasă iubire să fie rostite către cei micuţi, căci Domnul Isus i-a luat pe mieluşeii turmei în braţele Sale şi i-a binecuvântat.

Mamele să vină la Domnul Isus cu îngrijorările lor. Ele vor găsi har îndeajuns pentru a le fi de ajutor în creşterea copiilor. Porţile sunt deschise pentru fiecare mamă care vine şi îşi descarcă povara la picioarele Mântuitorului... El... încă le invită pe mame să-şi aducă micuţii la El pentru a-i binecuvânta. Chiar pruncul din braţele mamei se poate odihni la umbra Celui Atotputernic datorită credinţei mamei care se roagă. [40]

Priorităţile mamei. În loc să se scufunde în mulţimea treburi-lor gospodăreşti care o copleşesc, soţia şi mama ar trebui să-şi ia timp să citească, să se informeze, să-i ţină companie soţului ei şi să urmărească dezvoltarea fizică şi mintală a copiilor. Ea ar trebui să folosească în mod înţelept anumite ocazii pentru a-i influenţa pe cei dragi în direcţia unei vieţi cu idealuri înalte.... Să-şi ia timp să studieze Cuvântul Sau, să meargă cu copiii în natură şi să-i înveţe despre Dumnezeu, prin frumuseţea lucrărilor Sale. Ea trebuie să fie optimistă şi bine dispusă. În loc să-şi petreacă timpul disponibil cosând şi croşetând la nesfârşit, trebuie să facă din fiecare seară un moment plăcui, o reuniune familială, după îndeplinirea datoriilor zilei. Mulţi dintre bărbaţi ar alege atunci compania căminului lor, în loc să meargă la club sau la cârciumă. Mulţi băieţi nu ar mai pierde vremea pe stradă sau la magazinul din colţ. Multe fete ar fi salvate din primejdia unor relaţii frivole, înşelătoare. Influenta căminului ar fi, atât pentru părinţi, cât şi pentru copii, ceea ce Dumnezeu a rânduit să fie—o binecuvântare de-a lungul întregii vieţi.

Este nevoie de o concepţie realistă. Viaţa de căsătorie nu este doar o idilă; ea are dificultăţi reale şi specificul ei. Soţia nu trebuie să se considere o păpuşă care trebuie păzită, ci o femeie—o femeie care pune umărul la ducerea poverilor reale, nu imaginare, şi trăieşte o viaţă plină de înţelegere, atentă, socotind că mai sunt, pe lângă sine, şi alte lucruri la care trebuie să se gândească... Viaţa reală îşi are părţile ei întunecoase şi necazurile ei. [41]

Capitolul 4 — Vlăstare pentru veşnicie — Responsabilităţile părinţilor. Principii creştine de planificare familială

Locul copiilor în familia creştină. Copiii sunt moştenirea Domnului, iar noi suntem răspunzători în faţa Lui de felul cum administrăm ceea ce este proprietatea Sa... Un cămin fără copii este un loc pustiu. Inimile celor care îl locuiesc sunt în primejdia de a deveni egoiste, de a căuta doar binele propriu şi de a avea în vedere doar propriile dorinţe şi avantaje. Ei dovedesc înţelegere doar pentru propria persoană;, iar pentru cei din jur, doar în mică măsură.

Copiii le sunt încredinţaţi părinţilor ca o avuţie de mare preţ, pe care, într-o zi, Dumnezeu o va cere din mâna lor. Ar trebui să punem deoparte mai mult timp, mai multă atenţie, mai multă rugăciune pentru educaţia lor. Ei au nevoie de mai mult din ceea ce este adevărata educaţie... Nu uitaţi că fiii şi fiicele voastre sunt membrii mai tineri ai familiei lui Dumnezeu. El vi i-a încredinţat spre a-i îngriji, creşte şi educa pentru cer. Veţi da socoteală în faţa Lui de felul în care v-aţi îndeplinit această misiune sacră. [42]

Copiii le sunt încredinţaţi părinţilor de către Dumnezeu. Copiii primesc viaţa de la părinţii lor; şi totuşi, copiii... se bucură de viaţă prin puterea creatoare a lui Dumnezeu, căci Dumnezeu este Dătătorul vieţii. Fie ca acest lucru să nu se uite niciodată, şi anume: copiii nu trebuie trataţi ca şi când ar fi proprietatea personală a părinţilor.... Ei le-au fost încredinţaţi părinţilor pentru a fi crescuţi în învăţătura şi după îndemnurile Domnului şi calificaţi pentru lucrarea pe care o au de făcut în această viaţă şi în veşnicie.

Copiilor trebuie să li se aducă la cunoştinţă adevărul că talentele lor nu le aparţin. Puterea, timpul, intelectul sunt comori doar împrumutate. Ele aparţin lui Dumnezeu şi este datoria oricărui tânăr de a le folosi cât mai bine cu putinţă. El este un lăstar de la care Dumnezeu aşteaptă roade, un administrator al cărui capital trebuie să fie în creştere, o lumină care să lumineze în întunericul lumii. Fiecare tânăr, fiecare copil are o lucrare de făcut pentru onoarea lui Dumnezeu, în înnobilarea omenirii.

Responsabilităţi părinteşti. Taţii şi mamele sunt răspunzători pentru sănătatea, vigoarea şi dezvoltarea caracterului copiilor lor. Această lucrare nu trebuie lăsată nimănui altcuiva. Devenind părinţi, vă revine sarcina de a coopera cu Domnul pentru a-i educa după principii sănătoase.

Cât de trist este că mulţi părinţi şi-au nesocotit răspunderile care le-au fost încredinţate de Dumnezeu faţă de copiii lor şi vor ca nişte străini să le poarte în locul lor! Ei vor ca alţii să lucreze în locul lor pentru copiii lor şi să-i scutească de responsabilitatea pe care o au.

Mulţi dintre cei care acum se vaită de îndărătnicia copiilor lor ar trebui să se învinovăţească doar pe ei înşişi. Să deschidă Biblia şi să vadă ce cere Dumnezeu de la ei, ca părinţi şi veghetori. Să-şi preia îndatoririle neglijate de mult timp. Ei trebuie să se umilească şi sa se pocăiască înaintea lui Dumnezeu pentru neglijenţa lor de a fi urmat sfaturile Sale în creşterea copiilor. Să-şi schimbe propria cale şi să urmeze Biblia cu stricteţe şi cu grijă, ca fiind călăuza şi sfătuitorul lor. [43]

Orice altceva să fie pe plan secundar. Părinţii nu trebuie să îngăduie ca obligaţiile de serviciu, obiceiurile şi preceptele lumii sau moda să aibă o putere dominantă asupra lor şi, astfel, să-şi neglijeze copiii şi să nu fie în stare să le ofere o educaţie corespunzătoare, pe măsură ce anii trec.

Un motiv important pentru care există atât de mult rău în lumea de astăzi este acela că părinţii nu îşi ocupă mintea cu ceea ce este cel mai important—cum să se pregătească, cu răbdare şi bunătate, pentru lucrarea de educare a copiilor lor pe calea Domnului. Dacă ar putea fi dată cortina la o parte, am vedea cât de mulţi copii, care au pornit pe căi rele, au fost pierduţi datorită neglijării educaţiei de către părinţi.

Rolul crucial al părinţilor în educaţia creştină. Părinţii ar trebui să se considere, într-un sens cu totul deosebii, uneltele folosite de Dumnezeu pentru educarea copiilor lor, aşa cum a făcut Avraam pentru a urma calea Domnului. Ei trebuie să cerceteze Scripturile cu sârguinţă, pentru a cunoaşte calea lui Dumnezeu şi a-i învăţa pe cei din casa lor această cale... Pentru a-i putea învăţa pe alţii, părinţii trebuie să înveţe ei înşişi, adunând continuu lumină din Cuvântul lui Dumnezeu şi, prin cuvânt şi exemplu personal, să folosească această lumină preţioasă în educarea copiilor lor,

Contribuţia mamei este esenţială în această lucrare de educare a copiilor. Deşi tatăl are îndatoriri solemne şi importante în cămin, mama, prin prezenţa ei aproape continuă între copii, în special în primii ani, trebuie să fie educatorul lor principal şi prietena lor. Ea trebuie să aibă mare grijă să-şi înveţe copiii ordinea şi curăţenia, să-i îndrume în vederea formării unor obiceiuri şi gusturi corecte; ea trebuie să-i înveţe să fie harnici, să se descurce şi să-şi ajute semenii; să trăiască, să acţioneze şi să lucreze ca şi când ar fi mereu în prezenţa Domnului.

Surorile mai mari pot exercita o influenţă puternică asupra membrilor mai tineri ai familiei. Cel mai mic, luând exemplu de la cel mai [44] mare, va învăţa mai repede prin imitaţie decât prin continua repetare a unor principii. Sora mai mare trebuie să simtă că-i revine datoria creştină de a-şi ajuta marna în ducerea multelor ei poveri istovitoare.

Părinţii trebuie să fie mult timp acasă. Prin vorbe şi fapte, ei trebuie să-i înveţe pe copii iubirea şi frica de Domnul; învăţaţi-i sa fie ageri la minte, sociabili, iubitori; să-şi formeze obiceiuri bune în a fi harnici, strângători şi stăpâni pe sine. Dăruindu-le iubire şi afecţiune şi încurajându-i în cămin, părinţii le pot oferi copiilor lor un adăpost sigur şi bine-venit în faţa multelor ispite ale lumii. Educaţia consecventă, credincioasă, din cămin, constituie cea mai bună pregătire pe care o pot primi copiii pentru şcoala vieţii.

Porunca lui Dumnezeu să fie supremă. Avem reguli biblice pentru învăţătura tuturor, atât a părinţilor, cât şi a copiilor, un standard înalt şi sfânt de la care nu poate exista abatere. Poruncile lui Dumnezeu trebuie să fie supreme. Tatăl şi mama să cerceteze Cuvântul lui Dumnezeu şi să se întrebe cu sinceritate: „Ce a spus Dumnezeu în această privinţă?“

Învăţaţi-i pe copiii voştri să iubească adevărul pentru că este adevăr, pentru ca ei trebuie să fie sfinţiţi prin adevăr şi pentru că trebuie să stea în faţa probei care va determina dacă sunt calificaţi pentru o lucrare mai înaltă şi dacă pot deveni membri ai familiei împărăteşti, copii ai Tatălui ceresc.

Influenţa modelatoare pe care o au copiii asupra părinţilor. Înţelegerea, stăpânirea de sine şi dragostea, necesare în relaţiile cu copiii, sunt o binecuvântare pentru fiecare cămin. Anumite trăsături de caracter ale celor care ar trebui să fie mai voioşi şi mai liniştiţi vor fi îmblânzite şi domolite. Prezenţa unui copil în cămin îndulceşte şi rafinează. Un copil crescut în temere de Domnul este o binecuvântare.

Grija şi afecţiunea pentru copii, care sunt fiinţe dependente, îndepărtează asprimea din firea noastră, ne înduioşează, ne fac mai înţelegători şi ne dezvoltă cele mai nobile trăsături de caracter. [45]

Responsabilitatea faţă de viitorul copiilor. Există părinţi care, fără să ţină seama dacă vor putea sau nu să facă fată unei familii mari, îşi umplu casele cu aceste fiinţe micuţe şi neajutorate, care sunt întru totul dependente de părinţii lor în ceea ce priveşte îngrijirea şi educaţia... Aceasta este o greşeală tristă, nu numai faţă de mamă, dar şi faţă de copii şi societate... Părinţii trebuie să aibă întotdeauna în minte binele viitor al copiilor lor. Ei nu ar trebui să fie siliţi să-şi petreacă fiecare oră în muncă împovărătoare pentru a putea asigura cele necesare vieţii.

Înainte de a-şi mări familia, ei ar trebui să aibă în vedere în ce măsură Dumnezeu va fi onorat sau dezonorai, dacă vor mai aduce copii pe lume. Ei trebuie să caute să aducă slavă lui Dumnezeu prin unirea lor, din primul până la ultimul an al vieţii lor de căsătorie.

O planificare responsabilă. Având în vedere responsabilitatea pe care o au, părinţii trebuie să cugete serios dacă este bine să aducă în familie copiii. Are mama suficientă putere pentru a avea grijă de copiii ei? Iar tatăl, poate el pune la dispoziţie mijloacele necesare, astfel încât copiii să fie bine îngrijiţi şi educaţi? Cât de puţin este luat în seamă destinul copilului! Se are în vedere doar satisfacerea instinctelor, iar asupra soţiei şi mamei sunt aduse poveri care îi slăbesc vitalitatea şi îi paralizează puterea spirituală. Cu sănătatea distrusă şi spiritul descurajat, ea se trezeşte înconjurată de o mică turmă de care nu poate avea grijă aşa cum ar dori.

Alţi factori care trebuie avuţi în vedere. Dumnezeu doreşte ca părinţii să acţioneze ca fiinţe înzestrate cu raţiune şi să îşi trăiască viaţa astfel, încât fiecare copil să fie educat în mod corespunzător, iar mama să poată avea putere şi timp pentru a-şi folosi puterile mintale în a-i educa pe cei mici, spre a fi primiţi în societatea îngerilor.

Părinţii nu trebuie să-şi mărească familia decât în măsura în care le pot asigura copiilor o bună îngrijire şi educaţie. Un copil în braţele mamei în fiecare an este o mare nedreptate faţă de ea. Această stare [46] de lucruri îi micşorează, iar uneori îi distruge plăcerea de a fi în societate şi o face să se simtă nenorocită în casa ei. De asemenea, îi jefuieşte pe copii de îngrijirea, de educaţia şi de fericirea pe care părinţii ar trebui să li le asigure.

Aspecte de ordin economic. Părinţii trebuie să aibă în vedere, cu calm, ce le pot asigura copiilor lor. Ei nu au dreptul să aducă pe lume copii care să fie o povară pentru alţii. Au ei o slujbă pe care se pot baza pentru a-şi întreţine familia, astfel încât să nu fie o povară pentru alţii? Dacă nu au, ei comit o crimă aducând pe lume copii care să sufere din lipsă de îngrijire corespunzătoare, hrană şi îmbrăcăminte.

În general, aceia care nu-şi găsesc de lucru şi care nu se descurcă în lume îşi umplu casele cu copii, în timp ce bărbaţii care au o meserie cu care să se descurce în viaţă nu au mai mulţi copii decât pot întreţine. Aceia care nu sunt în stare să-şi poarte singuri de grijă nu ar trebui să aibă copii.

Despre adopţie. Cei care nu au copii ar trebui să se pregătească pentru a iubi şi îngriji de copiii altora... În loc să dea atâta atenţie animalelor de casă şi să se ataşeze de vieţuitoare necuvântătoare, aceştia ar trebui să-şi pună în lucru darurile faţă de fiinţele umane, care au un cer de câştigat şi un iad de evitat. Să dea atenţie copilaşilor, ale căror caractere le pol modela după asemănarea divină.

Dacă aceia care nu au copii şi pe care Dumnezeu i-a pus administratori peste anumite bunuri şi-ar devota inimile pentru îngrijirea copiilor care au nevoie de iubire, atenţie, afecţiune şi ajutor material, ei ar fi cu mult mai fericiţi decât sunt astăzi. Atâta timp cât există copii care nu beneficiază de grija plină de milă a unui tată şi de iubirea duioasă a unei mame, fiind expuşi influenţelor vătămătoare ale acestor zile de pe urmă, este datoria cuiva de a suplini locul tatălui şi al mamei.

Legea eredităţii. Starea de sănătate fizică şi mintala a părinţilor este transmisă urmaşilor lor. Acesta este un aspect important, care [47] nu este luat în seamă în mod corespunzător. Oriunde obiceiurile de vieţuire ale părinţilor sunt contrare legilor sănătăţii, vătămarea adusă lor înşişi se va repeta şi în generaţiile viitoare... Foarte mult depinde de părinţi. Ei trebuie să hotărască dacă vor aduce pe lume copii care se vor dovedi o binecuvântare sau un blestem.

Cu cât sunt mai nobile scopurile, cu atât mai înalte sunt înzestrările mintale şi spirituale, şi cu cât sunt mai bine dezvoltate puterile fizice ale părinţilor, cu atât va fi mai bună moştenirea dată copiilor lor. Cultivând ceea ce este mai bun în ei înşişi, părinţii exercită o puternică influenţă în modelarea societăţii şi în înnobilarea generaţiilor viitoare.

Perpetuarea ne cumpătării. Viaţa extravagantă şi folosirea vinului strică sângele, aprind poftele şi produc boli de tot felul. Însă răul nu se sfârşeşte aici. Părinţii transmit boli drept moştenire copiilor lor. De regulă, fiecare bărbat necumpătat, care are copii, le transmite acestora înclinaţiile şi tendinţele sale spre rău; el le dă bolile sângelui său stricat. Imoralitatea, destrăbălarea si afecţiunile psihice sunt transmise ca o moştenire dureroasă din tată în fiu, din generaţie în generaţie, şi aceasta aduce necaz şi suferinţă în lume, nefiind altceva decât o repetare a căderii omului... Şi cu toate acestea, fără să le pese, bărbaţi şi femei din această generaţie îngăduie necumpătarea, mâncând şi bând peste măsură, şi lasă, astfel, drept moştenire generaţiilor viitoare, boală, intelect slăbit şi imoralitate.

Motive ca să fie de două ori mai înţelegători şi mai răbdători. Taţii şi mamele îşi pot studia propriul caracter în copiii lor. Uneori, pot citi lecţii umilitoare, văzând propriile nedesăvârşiri reproduse în fiii şi fiicele lor. În timp ce caută să reprime şi să corecteze în copiii lor tendinţele moştenite spre rău, părinţii trebuie să dea dovadă de o măsură dublă de răbdare, consecvenţă şi iubire.

Când un copil manifestă trăsăturile rele de caracter pe care le-a moştenit de la părinţii săi, trebuie oare ca ei sa se supere pe el, pentru că reproduce propriile lor defecte? Nu, nu! Ci părinţii trebuie să [48] vegheze cu multă grija asupra lor înşişi, ferindu-se de a fi grosolani sau aspri. Altfel, aceste defecte vor apărea încă o dată mai vizibile în copiii lor.

Planul originar cu privire la educaţie. Sistemul de educaţie stabilit în Eden avea ca centra familia. Adam era „fiul lui Dumnezeu“ (Luca 3,38), iar copiii Celui Preaînalt îşi primeau educaţia chiar de la Tatăl lor. In cel mai adevărat sens, şcoala lor era o şcoală de familie... Familia era şcoala, iar părinţii erau educatorii. Educaţia având ca centru familia era predominantă în zilele patriarhilor. Pentru şcolile astfel întemeiate, Dumnezeu a oferit condiţiile cele mai prielnice pentru dezvoltarea caracterului.... Oamenii care urmau călăuzirea lui Dumnezeu locuiau în mijlocul câmpiilor şi dealurilor. Ei lucrau pământul, creşteau cirezi şi turme şi, ducând această viaţă liberă şi independentă, cu posibilităţi de lucru şi de meditaţie, învăţau despre Dumnezeu şi-i învăţau pe copiii lor lucrările şi căile Lui. Aceasta a fost metoda de educaţie pe care a dorit Dumnezeu sa o întemeieze în Israel.

În viaţa de zi cu zi, familia era atât şcoală, cât şi biserică, părinţii fiind profesori atât în cele vremelnice, cât şi în cele religioase.

Cercul familiei, o şcoală. În înţelepciunea Sa, Dumnezeu a plănuit ca familia să fie principalul mijloc de educaţie. In cămin trebuie începută educaţia copilului. Aici este prima lui şcoală. Avân-du-i pe părinţii săi ca profesori, el trebuie să înveţe lecţiile care urmează să-1 îndrume pe tot parcursul vieţii—lecţii cu privire la respect, ascultare, bun-simţ, stăpânire de sine. Educaţia primită în cămin reprezintă o putere considerabilă spre bine sau spre rău. În multe privinţe, aceasta se dă fără vorbe şi în mod treptat, însă, dacă este pusă în aplicare în direcţia cea bună, ea devine o putere însemnată de partea adevărului şi a neprihănirii.

Consideraţi cercul familiei ca o şcoală de instruire, în care să vă pregătiţi copiii pentru îndeplinirea datoriilor lor în cămin, în societate si în biserică. [49]

Educaţia din cămin este cea dintâi ca importanţă. Este o realitate tristă, aproape universal admisă şi deplânsă, că educaţia şi instruirea copiilor în cămin a fost neglijată.

Nu există câmp de activitate mai important decât cel încredinţat întemeietorilor şi păzitorilor căminului. Nicio lucrare încredinţată fiinţelor omeneşti nu implică rezultate mai importante şi cu efecte mai îndelungate decât lucrarea desemnată taţilor şi mamelor. Viitorul societăţii este determinat de ceea ce sunt copiii si tinerii de astăzi, iar ceea ce vor fi aceşti copii şi tineri depinde de cămin. În mare parte, bolile, mizeria şi crimele, care sunt un blestem asupra omenirii, se datorează lipsei educaţiei corespunzătoare din cămin. Dacă viaţa de cămin ar fi fost curată şi trăită în credincioşie, dacă tinerii care au plecat de acolo ar fi fost pregătiţi să întâmpine responsabilităţile şi primejdiile vieţii, ce schimbare s-ar fi văzut în lume!

Educaţia nu trebuie lăsată la voia întâmplării. Copilului nu trebuie sa i se îngăduie să înveţe binele şi răul la întâmplare, cu ideea că într-un timp, în viitor, binele va predomina, iar răul nu-şi va mai exercita influenţa. Răul va creşte mai repede decât binele. Este posibil ca, după mulţi ani, răul pe care l-au acumulat să fie eradicat; însă cine îndrăzneşte să-şi asume acest risc? Timpul este scurt. Este mai uşor şi mult mai sigur să semănaţi în inimile copiilor voştri sămânţa cea bună, curată, decât să smulgeţi după aceea buruienile. Impresiile care se creează asupra minţii copilului sunt greu de şters. Cât de important este, astfel, ca aceste impresii să fie bune, pentru ca însuşirile uşor de modelat ale copilului să fie conduse în direcţia cea bună!

Manifestând frumuseţea naturală. Părinţii şi profesorii trebuie sa caute cu cea mai mare seriozitate înţelepciunea pe care Domnul Isus este gata oricând să o dea; căci ei au de-a face cu minţi omeneşti în perioada cea mai impresionabilă şi mai plină de interes din dezvoltarea lor. Ei ar trebui să-şi pună ca ţintă să cultive [50] înclinaţiile tinerilor astfel încât, în fiecare etapă a vieţii lor, să poală reprezenta frumuseţea naturală corespunzătoare acelei perioade, desfăşurată treptat, ca plantele şi florile din grădină.

Copiii să fie părtaşi la responsabilităţile familiei. Copiii, ca şi părinţii, au datorii importante în cămin. Ei ar trebui învăţaţi că sunt o parte a unităţii numite cămin. Ei sunt hrăniţi, îmbrăcaţi, iubiţi şi îngrijiţi—aşadar, ar trebui să răspundă la aceste numeroase binefaceri făcându-şi partea în purtarea poverilor căminului şi aducând cât se poate de multă fericire în familia în care sunt membri.

Fiecare mamă să-şi înveţe copiii că ei sunt membri ai grupului familial şi că trebuie să lucreze în cadrul acestuia... Prin micile servicii pe care le fac, copiii să ştie că ei îi ajută pe tata şi pe mama. Daţi-le ceva de făcut pentru a vă ajuta şi spuneţi-le că după aceea pot merge să se joace. Copiii au minţi dinamice şi trebuie să se antreneze în ducerea poverilor în viaţa practică... Nu trebuie lăsaţi niciodată să-şi aleagă singuri ocupaţiile. Părinţii trebuie să vegheze ei înşişi în această privinţă.

Părinţii şi copiii au obligaţii. Părinţii au obligaţia de a-i hrăni, îmbrăca şi educa pe copii, iar copiii au obligaţia de a le sluji părinţilor cu credincioşie binevoitoare, serioasă. Când copiii consideră că nu mai au obligaţia de a împărţi cu părinţii lor truda şi poverile vieţii, cum s-ar simţi ei dacă si părinţii lor ar înceta să simtă că este obligaţia lor să le asigure cele necesare? încetând sa-şi îndeplinească datoriile care le revin pentru a fi de folos părinţilor lor, uşurându-le poverile, făcând ceea ce poate este neplăcut şi plin de trudă, copiii pierd ocazia de a dobândi o educaţie foarte valoroasă, care le va fi de mare folos în viitor.

Dumnezeu doreşte ca toţi copiii să fie educaţi din cei mai fragezi ani, ca să contribuie la ducerea poverilor pe care părinţii lor trebuie să le poarte pentru ei. Ei au camerele lor în case şi dreptul şi privilegiul de a avea un loc în consiliul familiei. Dumnezeu cere ca părinţii [51] să-şi hrănească şi să-şi îmbrace copiii. Însă obligaţiile părinţilor si ale copiilor sunt mutuale. Din partea copiilor se cere să-şi respecte şi să-şi cinstească părinţii.

Părinţii nu trebuie să fie sclavii copiilor lor, făcând numai sacrificii, în timp ce copiilor li se permite să crească în nepăsare şi fără griji, lăsând toate poverile pe seama părinţilor.

Părinţii nu trebuie să încurajeze indolenţa. Copiii trebuie să fie învăţaţi de foarte mici să fie utili, să facă anumite lucruri singuri si să-i ajute pe alţii. In timp ce mamele lor trudesc, gătind, spălând sau călcând rufe, multe fiice ale acestui veac pot fi văzute stând în salon, fără vreo mustrare de conştiinţă, citind poveşti, tricotând, croşetând sau brodând. Inimile lor sunt la fel de nesimţitoare ca piatra. Însă de unde îşi are originea acest rău? Cine sunt, de obicei, aceia care ar trebui cel mai mult învinuiţi în această situaţie? Bieţii părinţi, ei, cei înşelaţi. Ei pierd din vedere viitorul copiilor lor şi, dintr-o afecţiune greşit înţeleasă, îi lasă să trândăvească sau să facă doar lucruri de mică însemnătate, care nu cer un exerciţiu al minţii şi al muşchilor, şi apoi îşi scuză fiicele indolente pentru că sunt slabe, bolnăvicioase. Ce le-a făcut să fie aşa? În multe cazuri, este vorba de greşeala părinţilor. O anumită măsură de activitate în gospodărie va face bine atât minţii, cât şi trupului. Insă copiii sunt lipsiţi de aceasta prin in-suflarea unor idei greşite, până când ajung refractari faţă de muncă.

Dacă nu v-aţi obişnuit copiii să lucreze, în curând ei vor deveni plictisiţi. Se vor plânge de dureri de mijloc, de umeri şi de membre obosite; şi, datorită afecţiunii pe care le-o purtaţi, veţi fi în primejdia de a face voi înşivă munca respectivă, în loc să-i lăsaţi pe ei să sufere puţin. Sarcina pe care le-o daţi la început trebuie să fie uşoară, apoi măriţi-o în fiecare zi, până când ei vor putea lucra suficient, fără a mai fi plictisiţi.

Lenevia—urmările şi antidotul ei. Multe păcate sunt consecinţe ale lenevirii... Când nu este ocupată cu lucruri potrivite, mintea [52] se opreşte asupra unor lucruri necorespunzătoare. Părinţii trebuie să-şi înveţe copiii că lenea este păcat.

Nu există nimic altceva care să conducă în mod atât de sigur la păcat ca îndepărtarea tuturor poverilor de la copii, lăsându-i să ducă o viaţă trândava, fără niciun rost, să nu facă nimic sau să-şi caute ocupaţii după bunul lor plac. Minţile copiilor sunt dinamice şi, dacă nu sunt ocupate cu ceea ce este bun şi util, ele se vor întoarce în mod inevitabil spre ceea ce este rău. Desigur, este dreptul lor şi este necesar ca ei să se recreeze, dar trebuie învăţaţi să muncească şi să aibă ore regulate de muncă fizică şi, de asemenea, ore pentru citit si studiu. Vegheaţi ca ocupaţia lor să fie adecvată vârstei şi procu-raţi-le cărţi utile şi interesante.

Pentru tineri, cel mai sigur este să-şi găsească o ocupaţie utilă. Dacă ar fi învăţaţi să fie harnici, astfel ca tot timpul să aibă o ocupaţie utilă, n-ar mai avea timp să se plângă de soarta lor sau să zacă în trândăvie, visând toată ziua. Astfel, primejdia de a-şi forma obiceiuri sau prietenii rele ar fi mai mică.

Copiii trebuie să înveţe să poarte poveri. Părinţii trebuie să se trezească, să fie conştienţi de faptul că cea mai importantă lecţie pe care trebuie să o înveţe copiii lor este aceea că trebuie să-şi facă partea în ducerea poverilor căminului... Părinţii trebuie să-şi înveţe copiii să se deprindă cu acel simţ practic asupra vieţii, să-şi dea seama că trebuie să fie utili în lume. În cămin, sub supravegherea unei mame înţelepte, băieţii şi fetele trebuie să primească prima instruire legată de ducerea poverilor vieţii. Aceasta le va conferi cea mai valoroasă experienţă. Îi va învăţa că nu trebuie să-şi concentreze gândurile asupra lor înşişi, să-şi satisfacă doar propriile plăceri şi să se distreze. Educaţi-i cu răbdare, învăţându-i să-şi facă partea în cercul familiei, să considere o realizare, un succes, când depun eforturi pentru a împărţi poverile casei alături de tată, mamă, fraţi şi surori. In acest fel, ei vor avea satisfacţia de a şti că sunt cu adevărat utili. [53]

Copiii trebuie să fie educaţi pentru a fi de ajutor. În mod natural, ei sunt activi şi înclinaţi spre a avea o ocupaţie; iar această înclinaţie poate fi canalizată în direcţia cea bună, prin educaţie. Copiii pot fi învăţaţi, când sunt mici, să-şi facă zi de zi datoriile uşoare. Fiecare copil trebuie să aibă o anumită sarcină de adus la îndeplinire, pentru care să fie răspunzător faţă de părinţii săi sau faţă de cei care îl au în grijă. Astfel, ei vor fi învăţaţi să aibă simţul datoriei încă de când sunt mici; iar îndeplinirea micilor responsabilităţi va deveni pentru ei o plăcere, care le va aduce acea fericire care este dobândită doar prin facerea binelui. Ei vor fi obişnuiţi să poarte răspunderi şi vor găsi plăcere în activitatea lor, înţelegând că viaţa le poate oferi o ocupaţie mai importantă decât aceea de a se distra...

Munca este bună pentru copii; ei se simt mai fericiţi să fie ocupaţi în mod util o mare parte din timp; ei se bucură mai mult în distracţiile lor nevinovate după ce îşi împlinesc datoriile cu succes deplin. Munca întăreşte atât muşchii, cât şi mintea. Mamele pot face din copiii lor nişte mici ajutoare foarte preţioase şi, în timp ce îi învaţă să fie folositori, ele însele pot înţelege mai bine firea omenească şi cum să se poarte cu aceste fiinţe fragede. Prin această legătură cu cei mici, ele pot să-şi menţină inimile calde şi tinere. Copiii care sunt educaţi corespunzător învaţă, pe măsură ce avansează în vârstă, să iubească acea activitate care uşurează poverile prietenilor lor.

Îndatoririle copiilor să fie adecvate vârstei. Ziua întreagă, cu cercul ei de datorii mărunte, cere atenţie, chibzuinţă şi un plan de acţiune. Pe măsură ce cresc, se poate cere tot mai mult de la copii. Nu trebuie să li se ceară să efectueze munci istovitoare sau să lucreze continuu prea mult timp, ca să nu obosească şi să se descurajeze; lucrul care li se dă de făcut trebuie ales în mod înţelept, astfel încât să asigure cea mai bună dezvoltare fizică şi cultivarea minţii şi a caracterului.

Colaborarea în gospodărie dezvoltă relaţiile din familie. În educaţia tinerilor în cămin, principiul colaborării este inestima- [54] bil... Cei mai mari trebuie sa fie ajutoarele părinţilor, participând la planurile lor şi împărtăşind cu ei răspunderile şi poverile. Taţii şi mamele să-şi ia timp pentru a-i învăţa pe copii; să le arate că le preţuiesc ajutorul, le doresc încrederea şi se bucură de compania lor, iar copiii nu vor întârzia să răspundă. Nu doar că se va uşura povara părinţilor şi copiii vor primi o educaţie practică, de o inestimabilă valoare, dar se vor întări şi legăturile din cadrul căminului si se vor consolida bazele caracterului.

Activităţile gospodăreşti contribuie la dezvoltare. Îndeplinind îndatoririle care le revin, ei dobândesc acea educaţie care îi pregăteşte să ocupe poziţii de încredere şi folositoare. În fiecare an, ei trebuie să avanseze în mod serios, treptat, lăsând în urmă vârsta lipsită de experienţă a copilăriei şi îndreptându-se spre maturitate. Prin îndeplinirea cu credincioşie a datoriilor simple din cămin, băieţii şi fetele pun bazele desăvârşirii lor mintale, morale şi spirituale. Asupra copiilor care îşi fac cu bucurie partea care le revine în treburile gospodăreşti, purtând poverile împreună cu tatăl şi mama, stă aprobarea lui Dumnezeu. Ei vor fi răsplătiţi cu sănătatea trupului si cu pacea minţii şi vor avea parte de plăcerea de a-şi vedea părinţii bucurându-se în legăturile sociale şi într-o odihnă sănătoasă, prelun-gindu-şi astfel viaţa. Copiii deprinşi cu datoriile practice ale vieţii vor pleca din căminele lor ca nişte membri folositori în societate, având o educaţie superioară celei obţinute prin închiderea într-o sală de clasă, la o vârstă fragedă, când nici mintea şi nici trupul nu sunt suficient de puternice pentru a rezista încordării.

În multe cazuri, ar fi mai bine ca cei mici să aibă mai puţin de lucru la şcoală şi să fie instruiţi mai mult în ceea ce priveşte îndeplinirea datoriilor din cămin. Mai presus de orice, ei trebuie învăţaţi să fie serioşi şi de folos. Multe lucruri care se învaţă din cărţi sunt mult mai puţin esenţiale decât lecţiile hărniciei practice şi ale disciplinei.

Implicarea activă în treburile casei asigură un somn odihnitor. Mamele trebuie să-şi ia fetele cu ele în bucătărie si să le înveţe [55] cu răbdare. Prin constituţie, li se potriveşte mai bine această muncă; muşchii lor vor dobândi tonus şi tărie, iar, la sfârşitul zilei, gândurile lor vor li mult mai sănătoase şi mai înălţătoare. S-ar putea să fie obosite, însă cât de dulce este odihna după o măsură suficientă de activitate! Somnul, refăcătorul cel dulce al naturii, dă tărie corpului obosit şi îl pregăteşte pentru datoriile zilei următoare. Nu sugeraţi copiilor că este totuna dacă lucrează sau nu. Învăţaţi-i că este nevoie de ajutorul lor, că timpul lor este valoros şi că voi depindeţi de munca lor.

Copiii au nevoie, mai frecvent decât adulţii, de schimbarea îndeletnicirii şi de perioade de odihnă; însă, chiar când sunt foarte tineri, ei pot începe să înveţe sa muncească şi vor fi fericiţi la gândul că sunt de folos. Somnul lor va fi dulce după o muncă sănătoasă şi vor fi refăcuţi pentru o nouă zi de lucru.

Copiii trebuie încurajaţi şi apreciaţi. „Oh“, spun unele mame, „copiii mei mă necăjesc, mă încurcă atunci când încearcă să mă ajute“. Aşa făceau şi ai mei, dar credeţi că i-am lăsat să fie conştienţi de acest lucru? Lăudaţi-vă copiii! Învăţaţi-i cuvânt cu cuvânt, lucru după lucru. Este mult mai bine decât să citească romane, să facă vizite sau să urmeze moda lumii.

Obligaţia copilului faţă de părinţi. Copiii trebuie să simtă că sunt datori faţă de părinţii lor, care au vegheat asupra lor în pruncie şi i-au îngrijit când au fost bolnavi. Ei ar trebui să nu uite că părinţii lor s-au îngrijorat mult pe seama lor... Dacă fiii şi fiicele care au provocat acele dureri de inimă ar putea vedea efectul purtării lor, ar fi cu siguranţă mai uşor de înduplecat. Dacă ar putea vedea lacrimile mamei, dacă ar auzi rugăciunile înălţate către Dumnezeu în favoarea lor şi suspinele ei înăbuşite, inimile lor ar fi mai sensibile şi şi-ar mărturisi mai în grabă greşelile, cerând iertare. Copiii, când ajung maturi, îşi vor lăuda părintele care a lucrat cu credincioşie şi nu le-a îngăduit să nutrească simţăminte negative sau să-şi formeze obiceiuri dăunătoare. [56]

Respectul faţă de părinţi—o poruncă pentru toţi. „Cinsteşte pe tatăl tău şi pe mama la, ca să ţi se lungească zilele în ţara pe care ţi-o dă Domnul Dumnezeuj tău.“ Aceasta este cea dintâi poruncă însoţită de o făgăduinţă. Este valabilă pentru copii, tineri, maturi şi oameni în vârstă. Părinţilor li se cuvine o măsură de dragoste şi de respect care nu se cuvine niciunei alte persoane. însuşi Dumnezeu, care a aşezat asupra lOr responsabilitatea pentru sufletele încredinţate grijii lor, a rânduit ca, în anii de început ai vieţii, părinţii să-L reprezinte pe Dumnezeu fată de copiii lor, iar acela care respinge autoritatea îndreptăţită a părinţilor respinge autoritatea lui Dumnezeu. Porunca a cincea cere de la copii nu numai respect, supunere şi ascultare faţă de părinţii lor, dar şi iubire, duioşie, dorinţa de a le uşura sarcinile, de a le păstra un nume bun şi de a-i ajuta la bătrânele.

Lipsa de respect—o problemă acută a zilelor noastre. În aceste vremuri de pe urmă, copiii sunt atât de neascultători şi de lipsiţi de respect, încât Dumnezeu a menţionat acest lucru în mod special, el constituind un semn că sfârşitul este aproape.

Mulţi dintre cei care mărturisesc a fi creştini nu ştiu ce înseamnă să-ţi „cinsteşti tatăl şi mama“; în consecinţă, ştiu la fel de puţin ce înseamnă „să ţi Se lungească zilele în ţara pe care ţi-o va da Domnul, Dumnezeul tău“. În acest veac al răzvrătirii, copiii care nu au beneficiat de o educaţie şi de o disciplină corespunzătoare au doar în mică măsură simţul datoriei faţă de părinţii lor. Adesea se întâmplă următoarea situaţie: cu cât părinţii fac mai mult pentru copiii lor, cu atât aceştia sunt mai neascultători şi îi respectă mai puţin. Copiii care au fost favorizaţi, alintaţi şi protejaţi excesiv, aşteaptă întotdeauna acest lucru; şi dacă aşteptările nu le sunt împlinite, sunt dezamăgiţi şi se descurajează. Aceeaşi tendinţă se va vedea apoi de-a lungul întregii lor vieţi; se vor simţi neajutoraţi, se vor bizui pe alţii pentru ajutor, aşteptând ca ceilalţi sa le acorde favoruri şi să cedeze în faţa lor. Iar dacă cineva li se opune, chiar după ce au ajuns [57] la vârsta maturităţii, se simt nedreptăţiţi. Astfel, calea vieţii li se pare grea, se îngrijorează, de-abia îşi pot duce poverile, adesea murmură şi sunt nervoşi, pentru că nimic nu le este pe plac.

Copiii trebuie să-1 caute pe Dumnezeu. Copiii si tinerii trebuie sa înceapă să-L caute pe Dumnezeu de timpuriu, deoarece obiceiurile şi impresiile pe care le dobândesc la o vârstă fragedă vor exercita o influenţă puternică asupra vieţii şi caracterului lor... Dacă vreţi să fiţi bărbaţi şi femei integri, cu caractere curate, sănătoase şi nobile, începeţi cu lucrul în cămin; asumaţi-vă micile datorii care vă revin şi împliniţi-le cu exactitate şi meticulos. Când Domnul vede că sunteţi credincioşi în cele mici, vă va încredinţa răspunderi mai mari. Fiţi atenţi cum clădiţi şi ce fel de material puneţi în construcţie. Caracterele pe care vi le formaţi acum vor dura pentru veşnicie.

Dumnezeu îi cheamă şi-i ajută pe copii şi pe tineri. Domnul li se adresează celor tineri: „Fiule, da-Mi inima ta.“ Mântuilorului lumii li face plăcere să aibă copii şi tineri care îşi predau inima Lui. Copiii trebuie să se roage pentru harul de a rezista ispitelor care vor veni asupra lor—ispita de a-şi alege propria cale şi de a-şi satisface plăcerile egoiste. Iar când ei se roagă ca Domnul Hristos să-i ajute în viaţa, să fie sinceri, buni şi ascultători şi să-şi poată îndeplini datoriile pe care le au în cămin, El le va asculta rugăciunile, oricât de umile ar fi acestea.

Părinţii primesc ajutor divin în responsabilităţile lor. În importanta lucrare, părinţii trebuie să ceară şi să primească ajutor divin. Chiar dacă obiceiurile, deprinderile şi caracterul părinţilor sunt necorespunzătoare, dacă lecţiile date lor în copilărie si tinereţe i-au condus spre o dezvoltare nefericită a caracterului, ei nu trebuie să dispere.

Doar efortul omenesc nu va fi suficient în desăvârşirea caracterului copiilor voştri pentru cer; însă, cu ajutor divin, o lucrare sfântă şi mare poate fi adusă la îndeplinire. [58]

Puterea divină se va uni cu efortul omenesc. Fără efortul omenesc, efortul divin este în zadar. Dumnezeu va lucra cu putere atunci când, în loială dependenţă de încrederea în El, părinţii se vor trezi la realitatea sacrei responsabilităţi pe care o au şi vor căuta să-şi educe copiii în mod corespunzător. El va coopera cu acei părinţi care se străduiesc să-şi educe copiii cu grijă şi rugăciune, lucrând astfel pentru propria mântuire şi pentru mântuirea copiilor lor. El va lucra în ei şi voinţa şi înfăptuirea, după propria Lui plăcere.

Hrăniţi mintea copilului cu informaţii potrivite. Mintea copilului, care este uşor influenţabilă şi în continuă dezvoltare, tânjeşte după cunoaştere. Părinţii trebuie să fie ei înşişi bine informaţi, pentru a putea oferi minţilor copiilor o hrană corespunzătoare. Ca şi trupul, mintea îşi obţine puterea din hrana pe care o primeşte. Ea este îmbogăţită şi înnobilată prin gânduri curate, care fortifică, însă devine îngustă şi se degradează prin gânduri care sunt trecătoare, pământeşti... Minţile lor active nu pot rămâne neocupate; să nu credem că, dacă ne vom încrunta, răul va dispărea. Gândurile rele pot fi îndepărtate doar prin înrădăcinarea principiilor drepte... Educaţia bună, sănătoasă, este singurul lucru care se poate face în vederea prevenirii cuvintelor josnice, care degradează bunele maniere. Adevărul va proteja sufletul de ispitele nenumărate, cărora trebuie să le facem faţă.

Părinţii să supravegheze lecturile copiilor. Mulţi tineri sunt doritori de cărţi. Ei citesc orice le cade în mână. Nu îngăduiţi ca pe mesele voastre să existe ziare şi reviste cu poveşti frivole. Înlocuiţi aceste materiale de citit cu cărţi care îi vor ajuta în clădirea caracterului lor cu cel mai bun material—dragostea adevărată, temerea de Dumnezeu şi cunoaşterea lui Hristos. Încurajaţi-i pe copiii voştri să depoziteze în minte cunoştinţe de valoare, să lase ca ceea ce este bun să umple sufletul şi să ţină în stăpânire puterea, nelăsând loc pentru gânduri josnice, decăzute. Puneţi restricţii în privinţa lecturilor care nu constituie o hrană bună pentru minte. [59]

Lecturile trebuie bine selectate. Copiii au nevoie de o lectură potrivită, care să îi destindă, să îi recreeze, şi nu să demoralizeze mintea sau să slăbească trupul. Dacă sunt învăţaţi să le placă romanele sentimentale şi poveştile imaginare din ziare, ei nu vor mai avea gust pentru cărţile şi materialele instructive. Mulţi copii si tineri se vor deprinde sa citească; însă, dacă nu se face o selecţie pentru ei, vor alege singuri. Cărţi banale se găsesc pretutindeni si curând se învaţă eu ele şi le îndrăgesc; însă, dacă sunt aprovizionaţi cu materiale bune pentru citit, ei îşi vor cultiva gustul pentru acest iei de lectură.

Niciodată nu ar trebui aşezate în mâinile copiilor sau tinerilor carii care conţin o pervertire a adevărului. Să ne ferim copiii ca, prin procesul în care ei ar trebui să primească o educaţie, să primească idei care se vor dovedi a fi seminţe ale păcatului.

Gusturile minţii—disciplinate şi educate. Gusturile trebuie disciplinate şi educate cu cea mai mare grijă. Încă de la o vârstă fragedă, părinţii trebuie să înceapă să le prezinte Scripturile, astfel încât minţile în dezvoltare ale copiilor să se deprindă cu obiceiuri bune în privinţa gândurilor. Nu trebuie cruţat niciun efort în vederea formării unor obiceiuri bune în ceea ce priveşte studiul. Dacă mintea hoinăreşte, aduceţi-o la realitate. Dacă gusturile intelectuale şi morale au fost pervertite prin povestiri fanteziste, incitante, si mintea s-a deprins deja cu o repulsie faţă de altceva, când este solicitată, atunci este nevoie de luptă pentru biruirea acestui obicei. Trebuie învinsă de îndată această plăcere pentru lecturi fictive. Trebuie puse în aplicare reguli ferme, pentru a forţa mintea să rămână pe canalul corespunzător.

Povestirile fascinante îl fac pe copil să fie agitat, visător. Prin cultivarea apetitului pentru povestirile senzaţionale, gustul intelectual este pervertit şi mintea nu este satisfăcută până când nu este hrănită cu acest fel de hrană nesănătoasă. Nu cred că s-ar găsi [60] vreun nume mai potrivit pentru cei care se complac într-o asemenea lectură decât acela de beţivi mintal. Obiceiurile de necumpătare în privinţa cititului au asupra creierului un efect asemănător cu acela pe care necumpătarea în mâncare şi băutură îl are asupra trupului.

Cititul în grabă, superficial, slăbeşte puterea de concentrare. Datorită acestui flux imens de material tipărit, care apare prin presă, bătrânii şi tinerii îşi formează obiceiul de a citi în grabă şi superficial, iar mintea îşi pierde puterea de a gândi riguros şi de a stabili conexiuni logice. Mai mult decât atât, o mare parte dintre ziare şi cărţi, ca si broaştele din Egipt, care s-au răspândit în toată ţara, sunt nu numai banale şi nefolositoare, dar şi pline de imoralitate şi degradante. Efectul lor nu este doar acela de a intoxica şi ruina mintea, ci si de a perverti şi distruge sufletul.

Importanţa cultivării gustului. Părinţii trebuie să vegheze asupra copiilor lor şi să-i înveţe să cultive o imaginaţie curată şi să evite ca pe o lepră imaginile senzuale, prezentate în reviste şi ziare. Fie ca pe mesele şi în bibliotecile noastre să se găsească publicaţii cu subiecte morale şi religioase, astfel încât copiii noştri să-şi poată cultiva gustul pentru o lectură înălţătoare.

Sădiţi în minte seminţele adevărului Bibliei. Există o asemănare izbitoare între un câmp necultivat şi o minte needucată. Vrăjmaşul seamănă buruieni în minţile copiilor şi tinerilor şi, dacă părinţii nu veghează, acestea vor răsări şi vor aduce roade rele. Este nevoie de grijă neîncetată pentru cultivarea solului minţii şi pentru semănarea acestuia cu preţioasa sămânţă a adevărului Bibliei. Copiii ar trebui învăţaţi să respingă poveştile fanteziste, care conţin idei fără valoare, şi să se îndrepte spre cărţile sensibile, care vor conduce mintea să-şi dezvolte interesul pentru relatările biblice, pentru istoria biblică şi pentru principiile acesteia. Scrierile care aruncă lumină asupra Cărţii Sacre şi trezesc dorinţa de a studia nu sunt periculoase, ci benefice. [61]

Este imposibil ca tinerii să posede o minte sănătoasă şi principii religioase corecte, dacă ei nu au plăcere să studieze cu atenţie Cuvântul lui Dumnezeu, Această carte conţine cea mai interesanta istorie, scoate în evidenţă calea mântuirii prin Domnul Hristos şi constituie călăuza lor pentru o viaţă mai nobilă şi mai bună. [62]

Capitolul 5 — În grădina inimii — Atmosfera de dragoste, partăşie şi apreciere în familie

Dragostea—temelia familiei. Iubirea este o plantă de origine divină, care trebuie îngrijită şi cultivată. Familiile în care se manifestă afecţiune şi se rostesc cuvinte demne de încredere, iubitoare, vor fi fericite şi vor exercita o influenţă înălţătoare asupra tuturor acelora cu care vin în contact. Căminul care este împodobii cu dragoste, înţelegere şi gingăşie este un loc pe care îngerilor le place să-1 viziteze şi în care Dumnezeu este slăvit... In atmosfera unui astfel de cămin, copiii vor învăţa să-i iubească atât pe părinţii lor pământeşti, cât şi pe Tatăl lor ceresc. Fiecare cămin ar trebui să fie un loc al iubirii, un loc în care sălăşluiesc îngerii lui Dumnezeu, înmuind şi supunând inimile părinţilor şi ale copiilor. Oriunde se cultivă în suflet dragostea lui Dumnezeu va fi pace, lumină şi bucurie.

Cel mai atrăgător loc din lume. Părinţii au datoria de a face căminul cât se poate de atrăgător. Lucrul acesta va avea consecinţe cu mult mai mari decât câştigarea de bunuri şi de bani. Din cămin [63] nu trebuie să lipsească strălucirea soarelui. Simţământul de „acasă“ trebuie păstrat viu în inimile copiilor, astfel ca ei să-şi poală aminti de căminul copilăriei lor ca de un loc al păcii şi al fericirii, asemănător cu cerul. Apoi, când vor ajunge la maturitate, ei vor încerca să fie, la rândul lor, mângâiere şi binecuvântare pentru părinţi.

Căminul trebuie să fie pentru copii locul cel mai atrăgător din lume, iar prezenţa mamei trebuie să constituie cea mai mare atracţie a acestuia. Copiii sunt firi sensibile, iubitoare. Ei sunt uşor de mulţumit şi uşor de nefericit. Printr-o disciplină blândă, prin cuvinte şi fapte pline de iubire, mamele îşi pot lega copiii de inima lor.

Micile atenţii—secretul marii fericiri. Dumnezeu ne încearcă, ne pune la probă prin întâmplările obişnuite ale vieţii. Prin lucrurile mici ies la iveală cămăruţele inimii. Micile atenţii, nenumăratele gesturi de apreciere, aparent nesemnificative, şi dovezile de amabilitate în lucrurile obişnuite ale vieţii sunt cele care însumează fericirea în viaţă; iar neglijarea cuvintelor pline de bunătate, încurajatoare, iubitoare, si a dovezilor de curtoazie contribuie la nenorocirea vieţii.

Secretul unui cămin atrăgător. Un cămin în care domneşte dragostea, exprimată prin cuvinte, priviri şi fapte, este un loc în care îngerilor le face plăcere să-şi manifeste prezenţa şi pe care se bucură să-1 sfinţească, aducând razele de lumină ale slavei. Într-o astfel de casă, datoriile umile ale vieţii au farmec. Niciuna dintre ele nu va fi neplăcută pentru soţie... în astfel de împrejurări. Ea le va aduce la îndeplinire cu toată dragostea, va fi ca o rază de soare pentru toţi cei din preajma ei, şi inima ei, plină de bucurie, Îi va cânta Domnului... Iubirea trebuie văzută în priviri şi purtare şi auzită în tonul vocii.

Influenţa reciprocă a fraţilor şi surorilor. Cea mai înaltă datorie care le revine tinerilor este aceea ca, în propriile cămine, să fie o binecuvântare pentru tată, mamă, fraţi şi surori, dovedind dragoste şi împreună-simţire cu aceştia. Aici este locul în care pot dovedi altruism, stăpânire de sine, lucrând pentru alţii şi purtându-le [64] de grijă... Ce influenţă poate avea o soră asupra fraţilor ei!... Dacă purtarea ei este corectă, ea poate determina caracterul fraţilor ei. Rugăciunile, bunătatea şi afecţiunea ei pot face mult în cămin.

Dragoste plină de amabilitate. Căsătoria, o unire pe viaţă, este un simbol al unirii dintre Hristos şi biserica Sa. Spiritul pe care îl manifestă Domnul Hristos faţă de biserica Sa este spiritul pe care trebuie să-1 manifeste soţul şi soţia unul faţă de celălalt. Dacă ei Îl iubesc pe Dumnezeu în cel mai înalt sens, se vor iubi unul pe celălalt în Domnul, tratându-se întotdeauna cu amabilitate, fiind legaţi unul de celălalt prin legături neschimbătoare. Prin altruism şi sacrificiu de sine, manifestate reciproc, ei vor fi o binecuvântare unul pentru celălalt...

Exprimaţi-vă iubirea în cuvinte şi în fapte. Sunt mulţi care consideră că exprimarea iubirii constituie o dovadă de slăbiciune şi menţin o rezervă care îi respinge pe ceilalţi. Acest spirit împiedică manifestarea naturală a afecţiunii. Dacă sunt respinse, impulsurile de prietenie şi generozitate se veştejesc, iar inima se înstrăinează, devine rece. Trebuie să ne ferim să facem această greşeală. Iubirea nu poate exista mult timp fără a fi exprimată. Nu lăsaţi ca inima aceluia de care sunteţi legaţi să flămânzească după bunătate şi simpatie. Fiecare să ofere dragoste, nu să o pretindă. Cultivaţi tot ceea ce aveţi mai nobil şi fiţi gala să recunoaşteţi calităţile celuilalt. A fi conştient de aprecierea celuilalt constituie un stimul şi o satisfacţie deosebită, împreuna-simţire şi respectul încurajează străduinţa către excelenţă şi însăşi iubirea creşte când este stimulată spre ţeluri nobile.

Părinţii să se apropie de copiii lor. Unii părinţi nu îşi înţeleg copiii şi nici nu se străduiesc să-i cunoască sau să se apropie de ei. Adesea, există o mare distanţă între părinţi şi copii. Dacă părinţii ar căuta să afle care sunt simţămintele copiilor şi ce este în inima lor, acest lucru ar fi un mare beneficiu pentru ei. Tatăl şi mama trebuie să lucreze împreună în deplină armonie. Ei trebuie să devină prieteni ai [65] copiilor lor... Părinţii trebuie să cerceteze care este cea mai bună şi cea mai sigură cale de a câştiga iubirea şi încrederea copiilor, pentru a-i putea călăuzi pe calea cea dreapta. Ei trebuie sa reflecte asupra celor din cămin strălucirea soarelui iubirii.

Încurajare şi apreciere. Copiilor mici le place compania şi rareori se bucură să fie singuri. Ei tânjesc după iubire şi duioşie. Ei gândesc că ceea ce le place lor place şi mamei şi este numai normal ca ei să meargă la ea cu micile lor bucurii şi necazuri. Mama nu trebuie sa rănească inimile lor sensibile, tratând cu indiferenţă lucruri care, deşi pentru ea sunt fără însemnătate, pentru ei sunt de mare importanţă. Pentru copii, simpatia şi aprobarea ei sunt foarte preţioase. O privire aprobatoare, un cuvânt de încurajare sau de laudă vor fi ca raza de soare în inimile lor, adesea aducându-le fericire pentru o zi întreagă.

Părinţii—confidenţii copilului. Părinţii să-şi încurajeze copiii să aibă încredere în ei şi să-şi descarce la ei necazurile inimii, micile lor supărări şi încercări zilnice.

Învăţaţi-i cu blândeţe şi legaţi-i de inimile voastre. Este o perioadă critică pentru copii. În jurul lor vor fi tot felul de influenţe, care tind să-i îndepărteze de voi, lucru pe care trebuie să îl preveniţi. Învăţaţi-i să facă din voi confidentul lor. Lăsaţi-i să vă şoptească la ureche necazurile şi bucuriile lor... Copiii ar fi feriţi de multe rele, dacă ar fî mai apropiaţi de părinţii lor. Părinţii trebuie să încurajeze la copiii lor atitudinea de a fi mai deschişi faţă de ei, de a veni la ei cu greutăţile lor şi, când sunt în dilemă într-o anumită problemă, de a le spune exact cum simt ei şi de a le cere sfatul. Cine altcineva decât nişte părinţi evlavioşi ar putea să vadă cu înţelepciune în ce primejdie se află ei şi să le arate acest lucru? Cine i-ar putea înţelege mai bine pe copii, prin prisma temperamentului fiecăruia dintre ei? Mama, cea care a vegheat asupra evoluţiei minţii lor încă din pruncie, este cea mai în măsură să-şi sfătuiască şi să-şi îndrume copiii. Cine oare, [66] mai bine decât mama, ajutată de tata, ar putea spune mai bine care trăsături de caracter trebuie ţinute sub control şi stăpânite?

Taţi care nu au timp pentru copii. „Nu am timp“, spune tatăl. „Nu am timp să mă dedic educaţiei copiilor mei, nu am timp pentru plăceri sociale şi de familie.“ Atunci nu ar fi trebuit să vă luaţi asupra voastră răspunderile unei familii. Răpindu-le timpul care le aparţine de drept, îi lipsiţi de educaţia pe care ar trebui să o primească din partea voastră. Dacă aveţi copii, aveţi de făcut o lucrare, împreună cu mama lor, în ceea ce priveşte formarea caracterului lor.

Împovărate de multe griji, mamele simt uneori că nu-şi mai pot face timp pentru ca, în linişte şi cu răbdare, să-i înveţe pe cei mici, dăruindu-le iubire şi afecţiune. Însă ele trebuie să nu uite că, dacă cei mici nu găsesc în părinţii lor şi în cămin ceea ce ar trebui să le satisfacă dorinţa după afecţiune şi prietenie, copiii vor căuta aceasta în alte locuri, unde atât dezvoltarea mintală, cât şi caracterul le pot fi puse în pericol.

Mame care nu au timp pentru copii. Multe mame se lamentează: „Nu am timp să fiu cu copiii mei“. Atunci, de dragul lui Hristos, petreceţi mai puţin timp în pregătirea îmbrăcămintei. Mai degrabă neglijaţi împodobirea voastră în vestimentaţie. Faceţi şi primiţi mai puţine vizite. Nu mai gătiţi la nesfârşit atâtea feluri de mâncare. Insă nu vă neglijaţi niciodată, dar niciodată, copiii! Ce aveţi voi mai de preţ decât copiii voştri? Nu lăsaţi ca ceva să se interpună vreodată între voi şi binele copiilor voştri.

Cu copiii voştri la lucru şi la joacă. Dedicaţi-le copiilor câteva ore din timpul vostru liber; prindeţi-vă cu ei la lucru şi în jocurile lor şi câştigaţi-le încrederea! Împrieteniţi-vă cu ei!

Părinţii trebuie să-şi petreacă serile împreună cu familia lor. Lăsaţi deoparte grijile şi ocupaţiile zilei!

Mai multă părtăşie, mai puţină „dictatură“. Există primejdia ca atât părinţii, cât şi profesorii să poruncească şi să dicteze prea [67] mult, în timp ce nu dau suficientă importanţă relaţiei de părtăşie cu copiii sau elevii lor. Adesea, sunt prea reţinuţi şi îşi exercită autoritatea într-un mod rece, lipsit de simpatie, care nu poate câştiga inimile copiilor sau ale elevilor lor. Dacă şi-ar apropia copiii şi le-ar arăta că îi iubesc, dacă ar manifesta interes pentru ceea ce le place acestora, chiar şi pentru jocurile lor, uneori fiind necesar să se poarte precum nişte copii între copii, i-ar face foarte fericiţi şi le-ar câştiga dragostea şi încrederea. Iar copiii ar fi mult mai binevoitori să-i respecte şi să-i iubească.

Presăraţi în jurul vostru farmecul căminului şi al companiei voastre! Dacă veţi face astfel, ei nu vor dori atât de mult societatea celor de vârsta lor... Datori tă relelor care sunt acum în lume şi a restricţiilor care trebuie impuse copiilor, părinţii trebuie să aibă de două ori grijă să-i lege pe aceştia de inimile lor şi să-i convingă că ei le doresc fericirea.

Părinţii să fie apropiaţi de copiii lor. Nicio bariera de răceală sau de rezervă nu trebuie îngăduită între părinţi şi copii. Părinţii, să se apropie de copiii lor, căutând să înţeleagă gusturile şi mentalitatea lor, să pătrundă în simţămintele lor şi să-i determine să spună ce au pe suflet- Părinţi, faceţi-i pe copii să vadă că îi iubiţi şi că veţi face tot ce vă stă în putere pentru a-i face fericiţi! Dacă veţi face astfel, restricţiile necesare, pe care le impuneţi, vor avea mai multă influenţă asupra lor.

Puterea iubirii. Iubirea are o putere minunată, căci este de origine divină. Răspunsul blând, care „potoleşte mânia“, dragostea care este „Îndelung răbdătoare şi plina de bunătate“, mila care acoperă „o sumedenie de păcate“—o, dacă am învăţa aceste lecţii, cu ce putere de vindecare ar fi înzestrate vieţile noastre! Cât de diferită ar fi viaţa, iar pământul ar deveni o pregustare a cerului! Aceste lecţii pot fi predate într-un mod atât de simplu, încât să fie înţelese chiar şi de copiii mici. [68]

Din punct de vedere omenesc, banii reprezintă putere; însă din punctul de vedere al lui Hristos, dragostea este putere. În aeest principiu sunt implicate tăria intelectuală şi cea spirituală. Adevărata dragoste are o deosebită eficienţă în a face binele şi nu poate face altceva decât binele. Ea previne neînţelegerea şi supărarea şi aduce adevărata fericire. Bogăţia are adesea influenţa de a corupe şi distruge; manifestarea forţei are puterea de a răni; însă caracteristicile iubirii curate sunt adevărul şi bunătatea.

Iubirea este o plantă care trebuie îngrijită. Căminul trebuie să fie centrul celei mai curate şi nobile afecţiuni. Pacea, armonia, iubirea şi fericirea trebuie cultivate cu străduinţă în fiecare zi, până când aceste caracteristici preţioase ajung să domnească în inimile celor care alcătuiesc familia. Planta iubirii trebuie îngrijită atent, altfel moare. Orice principiu bun care dorim să prospere în suflet trebuie cultivat cu grijă.

Amintiţi-vă de propria copilărie. Nu-i trataţi pe copiii voştri numai cu severitate, uitând că şi voi aţi fost copii şi că ei sunt doar nişte copii. Nu vă aşteptaţi să fie desăvârşiţi şi nu încercaţi să-i faceţi să se poarte dinLr-odată ca oamenii mari. Făcând astfel, veţi închide uşa de acces prin care altfel aţi ajunge la inima lor şi îi veţi determina să deschidă uşa unor influenţe dăunătoare, prin care alţii le vor otrăvi mintea înainte ca voi să vă daţi seama de pericol... Părinţii nu ar trebui să uite anii propriei copilării, cât de mult tânjeau după simpatie si iubire si cât de nefericiţi se simţeau când erau criticaţi si certaţi la mânie de către părinţii lor. Ei trebuie să fie din nou copii în simţămintele lor şi să se pună la mintea copiilor lor, pentru a-i înţelege.

Ei au nevoie de cuvinte blânde, încurajatoare. Cât de uşor ar fi pentru mame să spună cuvinte pline de bunătate şi de dragoste, care sunt ca o rază de soare pentru inimile celor mici, făcându-i să uite de micile lor necazuri. [69]

Păstraţi o atmosferă deschisă şi senină în jurul copiilor. Când sunt în necaz, cei mici trebuie alinaţi cu grijă. Copiii, din pruncie până la vârsta maturităţii, nu primesc atenţia care ar trebui să li se acorde. Este nevoie de mame care să dorească să-i crească pe copiii lor astfel, încât aceştia să se considere o parte a familiei. Mamele să discute cu copiii despre speranţele şi neîmplinirile acestora. Părinţii să nu uite să aibă grijă în primul rând de copiii lor, apoi de străini. Trebuie să li se ofere o atmosferă senină, sub călăuzirea mamei.

Uneori, copiii au nevoie mai mult de dragoste decât de mâncare. Uneori, mamele îşi neglijează cu neruşinare copiii, ca să aibă timp pentru a-şi broda îmbrăcămintea sau pentru a pune ornamente inutile pe veşmintele copiilor lor. Când copiii sunt obosiţi şi au cu adevărat nevoie de grija lor, ei sunt neglijaţi sau li se dă ceva de mâncare. Nu numai că nu aveau nevoie de mâncare în acele momente, ci aceasta se dovedeşte chiar dăunătoare pentru ei. Ceea ce le lipsea era îmbrăţişarea alinătoare a mamei. Fiecare mamă trebuie să-şi facă timp să le ofere copiilor ei aceste mângâieri pline de afecţiune, care sunt atât de esenţiale în pruncie şi în copilărie.

Dorinţele rezonabile trebuie satisfăcute. Trebuie să-i faceţi pe copiii voştri să simtă permanent că îi iubiţi, că lucraţi pentru binele lor, că le doriţi din inimă fericirea şi că vă propuneţi să faceţi numai ceea ce este spre binele lor. Trebuie să le împliniţi micile dorinţe, ori de câte ori este rezonabil să o faceţi.

Niciodată nu trebuie să acţionaţi din impuls fală de copii. Autoritatea să fie îmbinată cu iubirea. Nutriţi şi cultivaţi tot ceea ce este bun şi plin de iubire şi îndrumaţi-i să dorească binele suprem, prezentându-L pe Domnul Hristos inimilor lor. Când le prezentaţi negativ acele lucruri care ar fi dăunătoare pentru ei, arătaţi-le că îi iubiţi şi că doriţi să-i faceţi fericiţi. Cu cât ei sunt mai respingători şi mai nesuferiţi, cu atât trebuie să vă străduiţi mai mult să le arătaţi că îi iubiţi. Când copilul are încrederea că vrei să-1 faci fericit, dragostea [70] va înlătura orice barieră. Acesta a fost principiul folosit de Mântui torul în relaţie cu omul; acest principiu trebuie aplicat şi în biserică.

Iubirea trebuie exprimată. În multe familii există o mare lipsă de exprimare a iubirii unul faţă de celălalt. Sentimentalismul nu este necesar, însă este nevoie de exprimarea iubirii şi a duioşiei într-un mod simplu, curat şi demn. Mulţi cultivă asprimea inimii şi, prin vorbe şi fapte, descoperă partea diabolică a caracterului lor. Întotdeauna, între soţ şi soţie, între părinţi şi copii, între fraţi şi surori trebuie să fie nutrită iubirea plină de tandreţe. Orice cuvânt pripit trebuie evitat şi nu trebuie să existe nici măcar aparenţa lipsei de iubire unul faţă de celălalt. Este datoria fiecărui membru al familiei să fie plăcut, să vorbească frumos.

Educaţia prin exemplu. Cultivaţi tandreţea, afecţiunea şi iubirea, care îşi găsesc exprimarea în mici acte de amabilitate, în cuvinte, în atenţii care dovedesc preocuparea.

Cea mai bună cale de a-i educa pe copii să-şi respecte tatăl şi mama este aceea de a le da ocazia să-1 vadă pe tata oferind cu amabilitate atenţii mamei, iar pe mama respectându-1 pe tata. Doar pri-vindu-i pe părinţi în atmosfera iubirii, copiii sunt conduşi să asculte de porunca a cincea şi să ia seama la îndemnul: „Copii, ascultaţi în Domnul de părinţii voştri, căci este drept“.

Părinţii ca grădinari. Domnul le-a încredinţat părinţilor o lucrare solemnă, sacră. Ei trebuie să cultive cu grijă solul inimii. Astfel, ei pot fi conlucrători cu Hristos. El aşteaptă ca ei să păzească şi să îngrijească grădina inimii copiilor lor. Ei trebuie să semene sămânţa cea bună, smulgând orice buruiană urâtă şi rea. Orice defect de caracter, orice greşeală în atitudine trebuie îndepărtate; căci, dacă li se îngăduie să rămână, ele vor dăuna frumuseţii caracterului.

Păzitori ai grădinii. Tendinţa predominantă în lume este aceea de a tolera ca tinerii să urmeze pornirile fireşti ale minţii lor. Şi dacă [71] ele sunt rele şi nestăpânite în copiii lor, părinţii spun că aceşlia se vor îndrepta şi, când vor ajunge la 16 sau 18 ani, îşi vor da seama singuri şi vor părăsi obiceiurile greşite, devenind, în cele din urmă, oameni folositori în societate. Ce greşeală! Ani de-a rândul, ei permit unui vrăjmaş să semene grădina inimii; ei tolerează ca principiile greşite să crească şi, în multe cazuri, toată munca de după aceea nu este de niciun folos... Mulţi părinţi au îngăduit copiilor lor să-şi formeze obiceiuri greşite, lucru care se poate vedea de-a lungul vieţii. Acest păcat apasă asupra părinţilor. Aceşti copii pot pretinde că sunt creştini; totuşi, fără o lucrare specială a harului asupra inimii lor şi fără o deplină reformă a vieţii, obiceiurile din trecut vor fi văzute de-a lungul întregii lor experienţe, iar ei vor manifesta exact acel caracter pe care părinţii lor le-au îngăduit să şi-1 formeze.

Politeţea va alunga jumătate din relele vieţii. Principiul cuprins în porunca: „Iubiţi-vă unii pe alţii“ stă la temelia fericirii din cămin. Politeţea creştină trebuie să domnească în fiecare casă. Deşi nu este atât de uşor de manifestai, ea are puterea să îmblânzească acele firi care, altfel, ar fi reci şi aspre. Cultivarea continua a politeţii, voinţa de a ne purta cu alţii aşa cum dorim să se poarte ei cu noi, va alunga jumătate din relele vieţii.

Politeţea să se manifeste în cămin. Dacă dorim să avem copii buni, politicoşi şi iubitori, noi înşine trebuie să le fim exemplu. Părinţii să fie atenţi unul cu altul chiar în lucrurile mici. Bunătatea în orice împrejurare trebuie să fie legea casei. Nu trebuie îngăduit nicidecum limbajul aspru; nu trebuie rostite cuvinte usturătoare.

Toţi pot avea o înfăţişare voioasă, o voce blândă, maniere politicoase; acestea sunt elemente puternice. Copiii sunt atraşi de comportamentul optimist, luminos. Arătaţi-le bunătate şi politeţe, iar ei vor dovedi acelaşi spirit faţă de voi şi unul faţă de altul.

Politeţea voastră şi stăpânirea de sine vor avea o influenţă mai mare asupra caracterelor copiilor voştri decât ar putea-o avea doar cuvintele. [72]

Amabilitatea şi aprecierile stimulează spre bine. Vorbind frumos cu copiii şi lăudându-i atunci când încearcă să facă ce este bine, părinţii le pot încuraja străduinţele, făcându-i foarte fericiţi şi creând în jurul cercului familiei un farmec ce va alunga orice umbră si va aduce înăuntru lumina soarelui, cu seninătatea ei. Bunătatea reciprocă şi stăpânirea de sine vor face din cămin un paradis şi vor atrage îngerii cei sfinţi în cercul familiei; însă aceştia vor pleca din casa unde se aud cuvinte neplăcute, neînţelegeri şi certuri. Lipsa bunătăţii, nemulţumirea şi mânia Î1 izgonesc pe Domnul Isus din cămin... Cuvintele plăcute, gesturile amabile şi afecţiunea sinceră, care se manifestă în toate acţiunile, alături de hărnicie, curăţenie şi chibzuinţă, fac chiar dintr-o colibă cel mai fericit cămin. Creatorul priveşte cu mulţumire spre o asemenea familie.

Evitaţi politeţea artificială. Există mulţi care ar trebui să trăiască mai puţin pentru lumea din afară şi mai mult pentru membrii familiei lor. Ar trebui să existe mai puţină etalare de politeţe artificială şi de afecţiune faţă de străini şi vizitatori şi mai multă amabilitate sinceră, care izvorăşte din adevărata dragoste şi din ataşamentul faţă de cei dragi din cămin.

Definiţia adevăratei politeţi. Este mare nevoie să cultivăm în cămin rafinamentul autentic... Vulgaritatea în vorbire şi purtare dovedeşte o inimă pervertită. Adevărul de origine divină nu-1 degradează niciodată pe cel care îl primeşte şi nici nu face din el o persoană grosolană, dură. Adevărul îmblânzeşte şi rafinează. Când este primit în inimă, el face din tânăr un om respectuos şi politicos. Politeţea creştină se dobândeşte numai prin lucrarea Duhului Sfânt. Aceasta nu constă în afişarea unui aer afectat, în cuvinte linguşitoare sau în gesturi artificiale—în plecăciuni sau în zâmbete forţate. Acest fel de politeţe se întâlneşte la oamenii acestei lumi, însă ei sunt lipsiţi de adevărata politeţe creştină. Politeţea adevărată se dobândeşte numai printr-o cunoaştere practică a Evangheliei lui Hristos. Politeţea [73] autentică şi amabilitatea autentică sunt bunătate dovedită faţă de toţi, mari sau mici, bogaţi sau săraci.

Esenţa adevăratei politeţi. Esenţa politeţii autentice constă în respectul faţă de ceilalţi. Educaţia adevărată, care durează, este cea care lărgeşte mereu cercul simpatiei şi încurajează bunătatea faţă de toată lumea. Aşa-numita cultură, care nu-1 face pe tânăr să fie respectuos faţă de părinţii lui, să le aprecieze calităţile, să aibă răbdare faţă de defectele lor şi să-i ajute în nevoie, care nu-1 face atent şi grijuliu, generos şi gata a da ajutor celor tineri, celor bătrâni şi celor nenorociţi, constituie un eşec.... Politeţea creştină este lanţul de aur ce-i uneşte pe membrii familiei cu legături de iubire, care devin tot mai strânse şi mai puternice în fiecare zi.

Faceţi din regula de aur legea familiei. În Biblie se pot găsi cele mai valoroase reguli pentru relaţiile sociale şi de familie. Acestea reprezintă nu numai cel mai bun şi mai nobil standard de moralitate, dar şi cel mai valoros cod de politeţe... Regula de aur, „Tot ce voiţi să vă facă vouă oamenii, faceţi-le şi voi la fel“, şi sfatul apostolului, „In cinste, fiecare să dea întâietate altuia“, ar trebui să devină legea familiei. Cei care nutresc spiritul lui Hristos vor dovedi politeţe în cămin şi un spirit de bunăvoinţă chiar şi în lucrurile mici. Ei vor căuta mereu să îi facă fericiţi pe cei din jurul lor şi, fiind atenţi cu ceilalţi, vor uita de eul lor. Acesta este fructul care creşte în pomul numit creştinism.

Regula de aur este principiul adevăratei amabilităţi, iar cea mai autentică ilustrare a acesteia se vede în viaţa şi în caracterul Domnului Isus.

Cel mai bun tratat ştiinţific asupra normelor de eticheta. Cel mai valoros tratat asupra normelor de etichetă, care a fost scris vreodată, este preţioasa învăţătură dată de Mântuitorul prin apostolul Pavel, inspirat de Duhul Sfânt—cuvinte care ar trebui scrise, fără a fi şterse vreodată, în memoria oricărui om, tânăr sau bătrân. „Cum [74] v-am iubit Eu, aşa să vă iubiţi şi voi unii pe alţii.“ „Dragostea este îndelung răbdătoare, este plină de bunătate: dragostea nu pizmuieşte; dragostea nu se umflă de mândrie, nu se laudă, nu se poartă necuviincios, nu caută folosul său, nu se mânie, nu se gândeşte la rău, nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr, acoperă totul, crede totul, nădăjduieşte totul, suferă totul. Dragostea nu va pieri niciodată.“

Amabilitatea—o cerinţă biblică. Biblia ne cere în mod imperios să fim amabili; ea ne prezintă multe exemple cu privire la ce înseamnă spiritul lipsii de egoism, harul blândeţii şi comportamentul atrăgător, care caracterizează adevărata politeţe.

Creştinismul va face din om un gentleman. Domnul Hristos S-a purtat frumos chiar şi cu persecutorii Săi; iar urmaşii Săi adevăraţi vor avea acelaşi spirit... Evanghelia nu încurajează politeţea formală, întâlnită în mod obişnuit în lume, ci acea amabilitate care izvorăşte dintr-o bunătate autentică a inimii.

Adevărata politeţe izvorăşte din dragoste. Cea mai atentă cultivare a normelor exterioare ale etichetei nu este suficientă pentru a îndepărta nemulţumirea, judecata aspră şi vorbirea indecentă. Rafinamentul autentic nu va fi niciodată dat pe faţă, atâta vreme cât eul reprezintă obiectivul suprem. Iubirea trebuie să sălăşluiască în inimă. Un creştin adevărat are ca motivaţie a acţiunilor sale ataşamentul profund al inimii faţă de Mântuitorul.

Dacă în inimă exista armonia divină a adevărului şi a iubirii, lucrul acesta va radia în exterior, în cuvinte şi fapte... Iubirea conferă posesorului ei nobleţe, bună-cuviinţă şi farmec în comportament. Dragostea luminează înfăţişarea şi supune vorbirea; ea rafinează şi înnobilează întreaga fiinţă umana. Ea îl aduce pe om în armonie cu Dumnezeu, fiind o caracteristică a cerului.

Politeţea adevărată înseamnă respectarea omului ca om. Adevărata politeţe nu se învaţă doar prin practicarea regulilor etiche- [75] tei. Modul de comportare trebuie avut în vedere întotdeauna; ori de cât ori nu este compromis principiul, respectul faţă de alţii va conduce la conformarea cu obiceiurile acceptate; însă adevărata politeţe nu cere sacrificarea principiului de dragul convenienţelor. Ea ignoră împărţirea în caste şi încurajează preţuirea de sine, respectul pentru demnitatea omului şi consideraţia pentru fiecare membru al marii familii omeneşti.

Iubirea este exprimată în priviri, cuvinte şi acţiuni. Mai presus de toate lucrurile, părinţii ar trebui să-şi înconjoare copiii cu o atmosferă de voioşie, amablitale şi iubire. Căminul în care domneşte dragostea şi în care aceasta este exprimată în priviri, cuvinte şi fapte este un loc în care îngerilor le face plăcere să locuiască.... Atmosfera astfel creată va fî pentru copii ceea ce este aerul şi raza de soare pentru lumea vegetală, aducând sănătate şi vigoare minţii şi trupului. Gusturile frumoase, conversaţia voioasă şi faptele pline de iubire vor lega inimile copiilor de cele ale părinţilor prin funiile de mătase ale dragostei şi vor contribui la a face din cămin un loc atrăgător mai mult decât cele mai preţioase ornamente care pot fi cumpărate cu aur.

Respect pentru sentimentele celorlalţi. Aşa a rânduit Dumnezeu, ca persoane cu temperamente diferite să se asocieze... Fiecare membru al familiei trebuie să privească întotdeauna cu sfinţenie sentimentele celorlalţi şi să le respecte drepturile. În acest fel, vor fî cultivate respectul reciproc şi stăpânirea de sine, vor fi îndepărtate prejudecăţile, iar părţile aspre ale caracterului vor fi şlefuite. Astfel, poate fi asigurata armonia, iar asocierea diferitelor temperamente poate fi un beneficiu pentru fiecare.

Nimic nu poate înlocui lipsa amabilităţii. Aceia care pretind că sunt urmaşi ai lui Hristos, dar, în acelaşi timp, sunt aspri, lipsiţi de bunătate şi nepoliticoşi în cuvinte şi comportament, nu au învăţat nimic de la Isus. Un om care tună şi fulgeră, dorind să stăpânească, întimidându-i şi terorizându-i pe toţi în jur, un om care caută necon- [76] tenit greşeli nu este un creştin; căci a fi creştin înseamnă a fi ca Hristos. Comportamentul unor aşa-zişi creştini este atât de lipsit de bunătate şi de amabilitate, încât în loc să fie vorbiţi de bine, ei sunt vorbiţi de rău. Sinceritatea lor nu poate fi pusă la îndoială; corectitudinea lor nu poate fi discutată, însă sinceritatea şi corectitudinea nu pot ţine locul bunătăţii şi amabilităţii. Creştinul trebuie să fie lot atât de iubitor, de credincios, de milos şi de amabil, pe cât este de corect şi de cinstit.

Amabilitatea este plăcută înaintea lui Dumnezeu. Orice neglijare a bunătăţii şi a amabilităţii..., orice neglijare a cuvintelor bune, încurajatoare, în cercul familiei, părinţii faţă de copii şi copiii faţă de părinţi, sunt confirmarea unor obiceiuri care denotă lipsa unui caracter asemenea lui Hristos. Insă, dacă aceste lucruri mici sunt împlinite, ele devin lucruri mari. Ele se măresc tot mai mult şi se transformă în viaţă într-o mireasmă dulce, care se înaltă către Dumnezeu ca tămâia sfântă.

Mulţi tânjesc după amabilitate. Mulţi tânjesc cu dor după afecţiune, după prietenie... Nu trebuie să fim egoişti, ci să căutăm mereu ocazii, chiar în lucrurile mici, de a ne arăta mulţumirea pentru bunăvoinţa pe care ne-au arătat-o alţii şi de a-i înveseli, de a-i însenina şi de a le uşura durerile şi poverile, prin fapte de bunătate şi de amabilitate, prin mici gesturi de iubire. Aceste atenţii care, începând din familia noastră, se extind în afara cercului familiei vor contribui la fericirea vieţii noastre; iar neglijarea acestor lucruri mici va aduce amărăciune şi durere în viaţa noastră.

Optimismul şi bucuria trebuie cultivate. Nu îngăduiţi ca îngrijorările şi dificultăţile vieţii de zi cu zi să vă tulbure mintea şi să vă înnegureze chipul. Altfel, va exista întotdeauna câte ceva care să vă neliniştească, să vă tulbure. Viaţa este aşa cum ne-o facem si vom găsi ceea ce căutăm... Dacă vom căuta partea luminoasă a lucrurilor, vom găsi suficiente motive care să ne facă fericiţi şi [77] voioşi. Dacă oferim zâmbete, acestea ne vor fi înapoiate; dacă rostim cuvinte plăcute, optimiste, şi nouă, la rândul nostru, ne vor fi adresate astfel de cuvinte... Datoria fiecăruia este să cultive bucuria, în loc să zăbovească mereu asupra necazurilor şi supărărilor. Mulţi nu numai că ajung de compătimit în acest fel, însă ajung chiar să-şi sacrifice sănătatea şi fericirea din cauza unei imaginaţii bolnave. În jurul lor văd numai lucruri neplăcute, iar înfăţişarea lor este mereu posomorâtă şi, mai mult decât cuvintele, aceasta exprimă o stare de nemulţumire. Aceste simţăminte deprimante le sunt foarte dăunătoare pentru sănătate, deoarece, îngreunând digestia, ei îşi dau peste cap alimentaţia. întristarea şi neliniştea nu pot remedia niciun singur rău, însă pol provoca multe rele; dar voioşia şi optimismul, în timp ce luminează calea altora, „sunt viaţă pentru cei care le găsesc şi sănătate pentru întregul trup“.

Zâmbetul poate câştiga afecţiunea copiilor. Zâmbiţi, părinţi!... Dacă inima vă este tristă, nu lăsaţi ca faţa să exprime acest lucru. Faceţi ca strălucirea care vine dintr-o inimă iubitoare, mulţumitoare, să vă lumineze expresia feţei. Debarasaţi-vă de severitatea de fier, adaptaţi-vă nevoilor copiilor şi faceţi-i să vă iubească. Trebuie să le câştigaţi ataşamentul, dacă doriţi să le imprimaţi în inimă adevărul cu privire la religie.

Dacă vor să-şi educe copiii pentru a fi plăcuţi, părinţii n-ar trebui să le vorbească niciodată pe un ton de ceartă. Educaţi-vă pe voi înşivă să aveţi o înfăţişare plăcută şi puneţi în voce toata dulceaţa şi melodia de care sunteţi în stare.

Dispoziţia pozitivă aduce multiple beneficii familiei. Mama trebuie să cultive o atitudine voioasă, mulţumitoare, fericită. Orice efort în această direcţie va fi răsplătit din belşug în ceea ce priveşte nu numai bunăstarea fizică, ci şi caracterul moral al copiilor ei. Un spirit vesel va aduce fericire în familia ei şi îi va îmbunătăţi într-o mare măsură propria sănătate. [78]

Priviţi lucrurile într-o manieră luminoasă, căutând să îndepărtaţi umbrele care, dacă ne concentrăm asupra lor, ne vor învălui sufletul. Cultivaţi simpatia faţă de semeni! Faceţi ca în cămin să domnească bucuria, bunătatea şi iubirea!

Bucuria nu este incompatibilă cu creştinismul. Putem avea adevărata demnitate creştină şi, în acelaşi timp, putem fi plăcuţi şi bucuroşi în purtarea noastră. Bucuria, lipsită de frivolitate, este unul dintre harurile creştine.

Orice cuvânt are o influenţă. Fiecare cuvânt rostit de tata sau de mama are asupra copiilor o influenţă spre bine sau spre rău. Dacă părinţii vorbesc în mod pătimaş, daca manifestă acel spirit care se întâlneşte la copiii acestei lumi, Dumnezeu îi socoteşte copii ai acestei lumi, şi nu fiii şi fiicele Sale.

Părinţii trebuie să întreţină atmosfera din cămin curata şi înmiresmată, prin cuvinte amabile, prin atenţie şi iubire; însă, în acelaşi timp, ei trebuie să fie fermi şi hotărâţi în ceea ce priveşte principiile. Dacă sunteţi fermi cu copiii voştri, este posibil ca ei să creadă că nu îi iubiţi. Este un lucru la care vă puteţi aştepta, însă nu arătaţi niciodată asprime. Dreptatea şi mila trebuie să-şi dea mâna; nu trebuie să existe gesturi şovăitoare, nici impulsive.

Limbajul să fie o exprimare a harului lăuntric. Cerinţa principală în ceea ce priveşte limbajul este ca acesta să fie curat, amabil şi adevărat—„o exprimare în afară a harului lăuntric...“ Cea mai bună şcoală pentru studiul acestui limbaj este căminul. Cuvintele bune sunt pentru suflet precum rouă sau precum ploaia blândă.

Nu îngăduiţi ca cearta sau neînţelegerile să pătrundă în casa voastră. Vorbiţi blând! Niciodată nu lăsaţi ca vorba să vă fie aspră. Păstraţi-vă calmul... Aveţi răbdare cu copiii când trec prin încercări care vouă poate că vi se par mici, însă pentru ei sunt mari.

Cuvintele aduc lumină sau negură. Este important să ne educăm copiii şi tinerii, ca ei să vegheze asupra cuvintelor şi fap- [79] telor lor; căci cursul acţiunilor lor produce lumină sau negură nu numai în propriul cămin, ci şi în viaţa tuturor acelora cu care vin în contact. Nefericirea este cauzată adesea de folosirea neînţeleaptă a darului vorbirii. Cuvântul lui Dumnezeu nu autorizează pe nimeni să vorbească aspru, creând în acest fel simţăminte neplăcute şi nefericire în familie. Ceilalţi membri ai familiei îşi pierd respectul pentru cel care vorbeşte astfel; dacă s-ar stăpâni, acesta ar câştiga încrederea şi afecţiunea tuturor... Părinţii să adreseze copiilor lor numai cuvinte plăcute, iar copiii să adreseze părinţilor lor numai cuvinte respectuoase.

Evitaţi vulgaritatea sub orice formă! Taţilor şi mamelor, soţilor şi soţiilor, fraţilor şi surorilor, nu vă lăsaţi duşi de valul vulgarităţii în acţiune, cuvinte sau gânduri! Vorbele grosolane, glumele vulgare, lipsa amabilităţii şi a adevăratei curtoazia în viaţa de familie vor deveni o a doua natură... Căminul este un loc prea sacru pentru a fi întinat prin vulgaritate, senzualitate, învinuiri reciproce sau scandaluri.

Vorbirea josnica, ieftină, comună nu trebuie să-şi găsească locul în cămin.

Cuvintele nefolositoare, aruncate fără rost, schimbate între tată şi mama, vor conduce la rostirea aceloraşi cuvinte şi între copii, în timp ce cuvintele frumoase, nevinovate, sincere, adevărate, serioase vor duce la folosirea aceluiaşi fel de cuvinte între toţi membrii familiei si vor conduce, de asemenea, la fapte bune.

Un angajament personal. Ar fi bine ca fiecare bărbat să semneze un angajament prin care să se hotărască să vorbească frumos în familia sa, să lase ca legea iubirii să stăpâneasca în vorbirea sa. Părinţilor, nu vorbiţi niciodată pripit! Când copiii voştri greşesc, corectaţi-i, însă prin cuvinte pline de duioşie şi de dragoste. Ori de câte ori cicăliţi, pierdeţi o ocazie preţioasă de a da lecţii de stăpânire de sine şi de răbdare. Fie ca dragostea să fie trăsătura dominantă, atunci când vreţi să îndreptaţi răul. [80]

Conversaţia din familie. Cât de multe familii îşi condimentează mesele zilnice cu îndoieli şi cu critici! Ei discuta caracterele prietenilor lor şi le pun pe masă ca pe un desert delical. Felii de calomnii sunt trecute de la unul la altul pentru a fi comentate, nu numai de către adulţi, dar şi de către copii. În acest fel, Dumnezeu este dezonorat.... Fie ca discuţiile din consiliul familiei să fie astfel calculate, încât să lase o influenţă înmiresmată asupra minţilor copiilor.

Bârfa şi calomnia. Ne gândim cu oroare la canibalul care se ospătează cu carnea încă tremurândă şi caldă a victimei sale; însă oare acest obicei are consecinţe mai teribile decât agonia şi ruina produse prin prezentarea falsă a motivelor cuiva, prin defăimarea reputaţiei sau prin criticarea caracterului cuiva? Fie ca atât copiii, cât şi tinerii să înveţe ce spune Dumnezeu despre aceste lucruri: „Moartea şi viaţa sunt în puterea limbii“. Spiritul de bârfă şi de calomnie reprezintă unul dintre mijloacele speciale ale lui Satana de a semăna discordia şi cearta, de a despărţi prieteni şi de a submina credinţa multora dintre noi.

Pledoarie pentru răbdare şi stăpânire de sine din partea părinţilor. Părinţilor, când simţiţi că sunteţi nervoşi, nu comiteţi păcatul atât de mare de a otrăvi întreaga familie cu această îritabili-tate periculoasă! În astfel de momente, vegheaţi îndoit asupra propriei purtări şi rezolvaţi în inimă ce aveţi de rezolvat, astfel ca să nu faceţi niciun rău cu buzele, ci să rostiţi numai cuvinte plăcute, amabile. Spuneţi-vă: „Nu voi strica fericirea copiilor mei prin cuvinte tensionate“. Stăpânindu-vă astfel, veţi deveni puternici. Sistemul nervos nu va mai fi atât de sensibil. Principiile dreptăţii vă vor face puternici. Conştientizarea faptului că vă faceţi cu credincioşie datoria vă va întări. Îngerii va vor aprecia eforturile şi vă vor ajuta.

Când ei (copiii şi tinerii) îşi pierd controlul şi spun cuvinte pătimaşe, păstrarea tăcerii este adesea calea cea mai bună de urmat, nefiind nevoie de reproşuri, de certuri sau de condamnare. Tăcerea, [81] care este de aur, va valora adesea mai mult decât Loate cuvintele care pot fi rostite.

Virtuţile creştine—stâlpi în vremuri de încercare. Pot veni necazuri, însă ele sunt partea omului pe acest pământ. Lăsaţi ca pacea, mulţumirea şi dragostea sa păstreze strălucirea soarelui în inimă, chiar dacă ziua este înnegurată.

Chiar dacă este modest, căminul poate fi întotdeauna un loc al cuvintelor prietenoase şi al faptelor bune, un loc în care amabilitatea şi iubirea sunt oaspeţi permanenţi.

Unitate, iubire şi pace. Părinţii trebuie să fie atenţi să nu îngăduie ca spiritul de ceartă să se strecoare în cămin... Dacă părinţii vor lupta pentru unitate în cămin, imprimând aici principiile care au călăuzii viaţa Domnului Hristos, cearta va fi înlăturată, iar unitatea şi dragostea vor locui acolo.

Soţul şi soţia trebuie să-şi aducă aminte că au suficiente poveri de dus, nefiind nevoie să adauge nenorociri prin îngăduirea divergenţelor... Copiii prind uşor spiritul de discordie şi tendinţa de a se certa pentru lucruri mărunte.

Dragostea şi stăpânirea de sine vor fi răsplătite. Bărbaţii şi femeile pot atinge idealul pe care îl are Dumnezeu cu ei, dacă Îl vor lua pe Domnul Hrislos ca ajutor. Ceea ce înţelepciunea omenească nu poate face, va împlini harul Său pentru toţi aceia care I se consacra Lui cu încredere. Providenţa Lui poale uni inimile prin legături care sunt de origine divină. Dragostea nu va fi doar un schimb de cuvinte dulci şi măgulitoare. Războiul de ţesut al cerului ţese o urzeală mai fină, şi totuşi mai rezistentă decât poate fi ţesută de orice război pământesc. Rezultatul nu este o pânza subţire, ci o ţesătură rezistenta care va suporta uzura, proba şi încercarea. Inimile vor fi legate prin legăturile de aur ale unei iubiri pline de răbdare. [82]

Capitolul 6 — Cum să fie casa, casă — Ambientul şi locuinţa potrivită

Principii călăuzitoare în alegerea aşezării unei locuinţe. În alegerea aşezării locuinţei, Dumnezeu doreşte să avem în vedere, înainte de toate, influenţele morale şi religioase care vor fi în jurul nostru şi al familiei noastre. Vom alege societatea şi locul care sunt cele mai favorabile creşterii noastre spirituale, căutând să ne folosim de tot ce se poale din raza noastră de acţiune... S-ar putea să locuim în locuri care vor constitui o încercare pentru noi, mulţi neavând posibilitatea de a sta acolo unde şi-ar dori, însă nu trebuie să ne expunem în mod voit acelor influenţe care sunt nefavorabile formării caracterului creştin. Când vine vremea să ne ocupăm de acest lucru, trebuie să fim de două ori atenţi, precauţi şi să ne rugăm pentru ca, prin harul lui Dumnezeu, să putem rămâne neafectaţi de un mediu degradant.

Căutaţi să fiţi sub influenţa mediului natural. Când se caută un loc pentru aşezarea casei, fie ca acest scop să călăuzească [83] alegerea. Nu vă lăsaţi stăpâniţi de dorinţa după bogăţii, de modă sau de obiceiurile din societate. Aveţi în vedere ceea ce tinde cel mai mult spre simplitate, curăţie şi sănătate şi ceea ce este de adevărată valoare... În loc să locuiţi într-un loc unde poate fi văzută doar lucrarea omului, unde ceea ce se vede şi se aude ispiteşte la rău, unde agitaţia şi larma aduc oboseală şi frământare, dueeţi-va acolo unde puteţi privi lucrările lui Dumnezeu. Găsiţi-va odihna spiritului în frumuseţea, liniştea şi pacea naturii. Lăsaţi ochii să poată poposi asupra câmpurilor verzi, asupra crângurilor şi dealurilor. Priviţi cerul albastru, nepoluat de praful şi de fumul oraşelor, şi respiraţi aerul înviorător al cerului.

Primul cămin—un model. Căminul primilor noştri părinţi avea să fie un model pentru alte cămine, pe măsură ce copiii lor aveau să crească şi să locuiască pământul. Căminul acela, înfrumuseţat de mâna lui Dumnezeu însuşi, nu a fost un palat somptuos. Oamenii, în mândria lor, îşi găsesc plăcerea în edificii măreţe şi costisitoare şi aduc slavă lucrărilor mâinilor lor; însă Dumnezeu 1-a aşezat pe Adam într-o grădină. Aceasta a fost locuinţa lui. Cerul albastru era cupola; pământul, cu florile lui delicate, şi covorul de un verde viu erau pardoseala; iar ramurile verzi ale arborilor maiestuoşi erau baldachinul. Pereţii erau împodobiţi cu cele mai măreţe ornamente—lucrarea mâinilor marelui Maestru Artist- De la locul în care a fost aşezată sfânta pereche învăţăm o lecţie pentru toate timpurile—că fericirea adevărată nu se găseşte în îngăduirea mândriei şi a luxului, ci în comuniunea cu Dumnezeu, prin lucrurile create de El. Dacă oamenii ar acorda mai puţină atenţie celor artificiale şi ar cultiva o mai mare simplitate, s-ar apropia mai mult de scopul iniţial pe care l-a avut Dumnezeu în crearea lor. Mândria şi ambiţia nu sunt niciodată satisfăcute, însă aceia care sunt cu adevărat înţelepţi vor găsi adevărata plăcere, care este înălţătoare, în sursele de bucurie pe care Dumnezeu le-a aşezat la îndemâna tuturor. [84]

Locuinţa aleasă de Dumnezeu pentru Fiul Său întrupat. Domnul Isus a venit pe acest pământ pentru a aduce la îndeplinire cea mai mare lucrare care a fost înfăptuită vreodată printre oameni. El a venit ca ambasadorul lui Dumnezeu, pentru a ne arăta cum să trăim o viaţă împlinită. Ce condiţii a ales Tatăl cel nemărginit pentru Fiul Său? O casă singuratică, pe unul dintre dealurile Galileei; o gospodărie întreţinută prin muncă cinstită, demnă; o viaţă plină de simplitate; luptă cu greutăţile zi de zi; sacrificiu de sine, chibzuinţă şi lucru făcut cu bucurie; ora de studiu alături de mama Sa, având deschise înainte sulurile Scripturii; liniştea zorilor sau a amurgului din văile înverzite, lecţiile sfinte primite din natură; studiul creaţiei şi al providenţei şi comuniunea sufletului cu Dumnezeu—acestea au fost condiţiile şi ocaziile pe care le-a avut Domnul Isus, în prima parte a vieţii Lui pe acest pământ.

Locuinţe la ţară, în Ţara Promisă. Disciplina începută în pustie a fost continuată în Ţara Promisă, în condiţii favorabile, pentru formarea de obiceiuri corecte. Oamenii nu erau îngrămădiţi în oraşe, ci fiecare familie avea pământul său, asigurând tuturor binecuvântările aducătoare de sănătate ale unei vieţi naturale, nepervertite.

Oameni de valoare, proveniţi din familii situate la ţară. Citiţi istoria lui Avraam, a lui Iacov şi a lui Iosif; istoria lui Moise, a lui David şi a lui Elisei. Studiaţi vieţile bărbaţilor de mai târziu, care au ocupat cu demnitate poziţii de încredere şi de răspundere. Mulţi dintre aceştia au crescut la ţară. Ei nu au ştiut ce este luxul. Nu şi-au petrecut tinereţea în distracţii. Mulţi au fost nevoiţi să lupte cu sărăcia şi cu greutăţile. Ei au învăţat de timpuriu să muncească, iar viaţa lor activă, în aer liber, a conferit vigoare şi elasticitate tuturor capacităţilor lor. Obligaţi să depindă de propriile resurse, ei au învăţat să lupte cu greutăţile şi să învingă obstacolele, dobândind astfel curaj şi perseverenţă. Ei au învăţat lecţia încrederii în propriile [85] mijloace şi a stăpânirii de sine. Fiind la adăpost, în mare măsură, de asocierile rele, ei erau mulţumiţi cu bucuriile naturale si cu prieteniile sănătoase. Gusturile lor erau simple, iar obiceiurile, temperate. Erau călăuziţi de principii şi au crescut în curăţie, puternici si demni. Când a sosit momentul să înceapă lucrarea vieţii lor, ei aveau putere fizica şi mintală, bună dispoziţie a spiritului, capacitatea de a plănui şi executa şi tăria de a rezista în faţa relelor, ceea ce i-a făcut să fie în lume o putere pozitivă, spre bine.

Riscurile vieţuirii în oraşe. Viaţa în oraşe este înşelătoare şi artificială. Pasiunea aprinsă pentru câştigarea de bani, vârtejul distracţiei şi căutării de plăceri, setea de etalare, lux şi extravagantă—toate acestea sunt forţe care distrag mintea marii majorităţi a oamenilor de la adevăratul scop al vieţii. Ele deschid uşa pentru mii de rele. Asupra tinerilor au o putere aproape irezistibilă. Una dintre cele mai subtile şi periculoase ispite care iau cu asalt copiii si tinerii din oraşe este iubirea de plăceri. Sărbătorile sunt numeroase; jocurile de noroc... atrag mii de oameni, iar vârtejul distracţiei şi plăcerii îi abate de la datoriile serioase ale vieţii. Banii, care ar fi trebuit folosiţi în alte scopuri, sunt risipiţi pentru distracţii.

Din punctul de vedere al sănătăţii. În oraşe, mediul înconjurător este adesea un pericol pentru sănătate. Pericolul continuu de a contacta boli, aerul poluat, apa care nu este curată, hrana nesănătoasă, locuinţele îngrămădite, întunecoase şi nesănătoase sunt câteva dintre relele care se întâlnesc. Nu a fost planul lui Dumnezeu ca oamenii să fie aglomeraţi în oraşe, înghesuiţi în clădiri cu etaje, în locuinţe cu chirie. La început, El i-a aşezat pe primii noştri părinţi în mijlocul minunatelor privelişti de care doreşte ca si noi să ne bucurăm astăzi. Cu cât suntem.Într-o mai deplină armonie cu planul original al lui Dumnezeu, cu atât ne vom situa într-o poziţie mai favorabilă de a ne asigura sănătatea pentru trup, minte si suflet. [86]

Oraşele nu oferă niciun folos real. Nu există nici măcar o familie dintr-o sută care să beneficieze, din punct de vedere fizic, mintal sau spiritual, pentru că locuieşte în oraş. Credinţa, speranţa, dragostea, fericirea pot fi găsite cu mult mai uşor în locuri retrase, acolo unde sunt câmpuri, dealuri şi copaci. Duceţi-vă copiii departe de larma oraşelor, de zarva şi de hârâitul tramvaielor şi al motoarelor, si minţile lor vor fi mai sănătoase. Va fi mai uşor să le prezentaţi adevărul Cuvântului lui Dumnezeu.

Sfaturi cu privire la mutarea în oraşe. Mulţi părinţi se mută din casele lor de la ţară în oraş, socotind că acesta este un loc mai de dorit, mai convenabil. Insă făcând această schimbare, ei îşi expun copiii la multe şi mari ispite. Băieţii nu găsesc de lucru şi încep sa hoinărească pe străzi—educaţia lor va fi dobândită pe stradă şi vor decădea tot mai mult, ajungând până la depravare, pierzând orice interes cu privire la ceea ce este bun, curat şi sfânt. Cu mult mai bine ar fi fost ca părinţii să fi rămas împreună cu copiii lor la ţară, unde mediul este cel mai prielnic dezvoltării fizice şi mintale. Învăţaţi-i pe tineri să lucreze pământul şi lăsaţi-i să poată dormi somnul dulce şi nevinovat de pe urma oboselii sănătoase. Din cauza neglijenţei părinţilor, tinerii din oraşe o iau pe căi greşite...

Nu urmaţi exemplul lui Lot. Când a venit în Sodoma, Lot a intenţionat să se păzească de orice nelegiuire şi să poruncească astfel şi casei lui, însă a eşuat teribil. Influenţele degradante din jurul lui i-au afectat propria credinţă, iar legătura pe care o aveau copiii lui cu locuitorii Sodomei i-au legat într-o oarecare măsură interesele de ale lor. Rezultatul îl cunoaştem. Mulţi fac şi astăzi o greşeală asemănătoare.

Propuneţi-vă să alegeţi şi să vă aşezaţi casele cât mai departe posibil de Sodoma şi de Gomora. Feriţi-vă de marile oraşe! Dacă este cu putinţă, aşezaţi-vă casele în locuri liniştite, la ţară, chiar dacă [87] niciodată nu vă veţi putea îmbogăţi. Aşezaţi-vă acolo unde influenţele din jur sunt cele mai bune.

O parcelă de pământ şi o locuinţă liniştită. Ori de câte ori este posibil, este datoria părinţilor de a face case la ţară pentru copiii lor. Taţii, şi mamele care posedă o parcelă de pământ şi o casă liniştită sunt regi şi regine.

Pământul are bogăţii ascunse în adâncul său, pentru aceia care au curajul, voinţa şi străduinţa de a-i căuta şi aduna comorile...

O ocupaţie care va ascuţi mintea şi va înnobila caracterul. În cultivarea pământului, lucrătorul serios va descoperi că înaintea lui se deschid comori la care nici nu a visat... Contactul continuu cu misterul vieţii şi dragostea faţă de natură, ca şi grija necesară faţă de aceste minunate obiecte ale creaţiei lui Dumnezeu vor ascuţi mintea şi vor rafina şi înnobila caracterul.

Să existe aerisire, lumina soarelui. Când se construiesc diferite clădiri, fie cu scop public, fie ca locuinţe, trebuie să se aibă grija să existe o bună aerisire şi lumina soarelui din plin... Aerul să circule şi să fie belşug de lumină în fiecare cameră a casei. Camerele pentru dormit trebuie sa fie astfel aşezate, încât să existe o circulaţie liberă a aerului zi şi noapte. Nicio cameră nu este corespunzătoare ca dormitor, dacă nu poate fi deschisă zilnic pentru a intra aerul şi lumina soarelui. În majoritatea ţărilor, în dormitoare trebuie să existe dispozitive pentru încălzire, astfel ca acestea să fie bine încălzite şi uscate, în vremea rece sau umedă. Camerei pentru oaspeţi trebuie să i se acorde aceeaşi atenţie ca şi celorlalte încăperi pentru uz continuu. Ca şi dormitoarele, trebuie să aibă aer, să intre soarele şi să fie prevăzută cu un mijloc de încălzire pentru a se usca depunerile care se acumulează întotdeauna într-o cameră care nu este folosită în mod constant. Cine doarme într-o cameră fără soare sau într-un pat care nu a fost complet uscat şi aerisit o face cu riscul sănătăţii şi adesea al vieţii... Renunţaţi la perdele grele, deschideţi ferestrele şi ridicaţi [88] jaluzelele, nu îngăduiţi ca viţa de vie, oricât de frumoasă ar fi, să facă umbră în dreptul ferestrelor şi nu cultivaţi pomi prea aproape de casă, astfel ca să ia lumina soarelui. Lumina soarelui va decolora poate perdelele şi covoarele şi va întuneca ramele tablourilor, însă va îmbujora de sănătate obrajii copiilor.

Evitaţi terenurile joase. Dacă dorim ca locuinţele noastre să fie locaşuri ale sănătăţii şi fericirii, atunci va trebui să le aşezăm departe de miasma şi de ceaţa de deasupra zonelor joase şi să lăsăm cale liberă agenţilor dătători de viaţă ai cerului.

Curtea din jurul casei. O curte înfrumuseţată cu câţiva pomi şi boscheţi, împrăştiaţi ici-colo, la o distanţă potrivită de casă, are un efect bun asupra familiei şi, dacă este îngrijită în mod corespunzător, nu va fi vătămătoare pentru sănătate. Însă pomii care fac umbra şi boscheţii aşezaţi prea aproape de casă împiedică circulaţia liberă a aerului şi îndepărtează razele soarelui. Urmarea va fi că în casă se va acumula umezeală, mai ales în anotimpurile ploioase.

Efeclul frumuseţilor naturii asupra căminului. Dumnezeu iubeşte frumosul. El a îmbrăcat pământul şi cerul în frumuseţe şi, cu bucuria unui tată, îi urmăreşte pe copiii Săi delectându-se cu lucrurile pe care El le-a creat. El doreşte ca în jurul caselor noastre să se afle frumuseţea lucrurilor naturale. Aproape toţi cei care locuiesc la ţară, oricât de săraci ar fi, pot avea în jurul caselor lor o cât de mică pajişte cu iarbă, câţiva porni pentru umbră, arbuşti cu flori sau flori frumos mirositoare. Mai mult decât orice altă dovadă artificială, acestea vor contribui la fericirea căminului şi vor avea asupra lui un efect alinător, înălţător, întărind dragostea pentru natură şi aducân-du-i pe membrii familiei mai aproape unul de altul şi mai aproape de Dumnezeu.

Mobilierul casei să fie simplu. Obiceiurile noastre artificiale ne lipsesc de multe binecuvântări şi de multă bucurie—de o viaţă [89] folositoare. Mobila complicată şi scumpă constituie o risipă nu doar de bani, dar şi de ceea ce este de o mie de ori mai de preţ. Aceasta aduce în casa o povară grea de griji, muncă şi situaţii complicate. Mobilaţi-vă casele cu lucruri simple, lucruri care pot fî mânuite, care pot fi uşor menţinute curate şi care pot fi înlocuite fără o cheltuială prea mare. Cu gust, o casă foarte simplă poate fi atractivă, dacă dragostea şi mulţumirea îşi au sălaşul acolo.

Fericirea nu se găseşte într-o etalare searbădă. Cu cât este mai simplu de întreţinut ordinea într-o casă ordonată, cu atât va fi mai fericită acea casă.

Evitaţi spiritul de rivalitate. Viaţa constituie pentru mulţi o dezamăgire, o continuă oboseală, datorită lucrului inutil cu care ei înşişi se împovărează pentru a ţine pasul cu cerinţele obiceiului local. Minţile lor sunt într-o continuă nelinişte pentru a satisface dorinţele care izvorăsc din mândrie şi modă... Cheltuiala, grija, munca irosită pe ceea ce, dacă nu este neapărat dăunător, este nenecesar ar putea fî folosite pentru înaintarea cauzei lui Dumnezeu. Oamenii tânjesc după ceea ce numesc plăcerile vieţii şi sacrifică sănătate, putere şi mijloace pentru a le dobândi. Un deplorabil spirit de rivalitate se manifestă între persoane din aceeaşi clasă—cine poate etala mai mult în îmbrăcăminte şi în împodobirea casei. Dulcele cuvânt „cămin“ a fost pervertit şi el înseamnă „ceva cu patru pereţi, plin cu mobilă şi podoabe elegante“, în timp ce aceia care locuiesc în el sunt într-o continuă încordare—cum sa facă faţă cerinţelor vremii în diferite domenii ale vieţii.

Nu investiţi doar pentru aparenţe şi imagine. Mulţi sunt nefericiţi în căminele lor, deoarece ţin prea mult la ceea ce se vede. Ei cheltuiesc sume mari de bani şi lucrează neîncetat pentru a putea etala şi pentru a câştiga laudă din partea cunoştinţelor—de fapt, din partea celor cărora nu le pasă deloc de ei sau de prosperitatea lor. Unul după altul, câte un articol este socotit indispensabil pentru [90] gospodărie, până când se fac adăugări costisitoare, care, în timp ce plac ochiului şi satisfac mândria şi ambiţia, în niciun caz nu sporesc confortul familiei... Harul preţios al lui Dumnezeu este pus pe un loc secundar, pentru lucruri care nu sunt importante; şi mulţi, în timp ce tot adună lucruri pentru plăcere, îşi pierd capacitatea şi dorinţa de a fi fericiţi. Ei descoperă că avuţiile nu le dau satisfacţia pe care o aşteptau de la ele. Acest cerc nesfârşit de trudă, aceasta nelinişte continuă pentru a înfrumuseţa casa pentru vizitatori şi străini, ca aceştia să o admire, nu îşi merită niciodată timpul şi mijloacele cheltuite astfel, ci înseamnă să-ţi aşezi în jurul gâtului un jug greu de purtat.

Principiul diversităţii folosit în decorare. Precizia rigidă, pe care am menţionat-o ca fiind o trăsătură dezagreabilă a multor case, nu este în conformitate cu marele plan al naturii. Dumnezeu nu a făcut ca florile de pe câmp să crească în straturi regulate, cu margini fixate, ci le-a împrăştiat ca pe nişte nestemate pe pajişte şi ele înfrumuseţează pământul cu diversitatea lor de formă şi culoare. Copacii din pădure nu sunt într-o ordine regulată. Este atât de odihnitor pentru ochi şi minte să zăbovească asupra scenelor din natură—pădurea, dealul, valea, câmpia şi râul, bucurându-se de nesfârşita diversitate de formă şi culoare—şi asupra artei cu care pomii, arbuştii, tufişurile şi florile sunt grupate în grădina naturii, alcătuind un tablou plin de farmec. Copii, tineri şi bătrâni, în egală măsură, găsesc odihnă şi mulţumire aici. Această lege a diversităţii poate fi aplicată, într-o anumită măsură, în cămin. Ar trebui să existe o armonie potrivită a culorilor şi o potrivire a lucrurilor care mobilează o casă; însă nu este necesar bunului gust ca fiecare articol de mobilier dintr-o cameră să fie de acelaşi model în ce priveşte designul, materialul sau tapiseria; dimpotrivă, este mai plăcut pentru ochi să existe o diversitate plină de armonie. Însă, fie că locuinţa este umilă sau elegantă, fie că amenajările din interior sunt costisitoare sau nu, [91] între pereţii acesteia nu va exista fericire daca spiritul celor care o locuiesc nu este în armonie cu voinţa divină. Mulţumirea este aceea care trebuie să domnească în cămin.

Un criteriu pentru stabilirea destinaţiei camerelor. Cea mai bună parte a casei, camerele cele mai însorite şi cele mai primitoare şi cea mai confortabilă mobilă ar trebui să fie pentru folosul zilnic al celor care trăiesc în acea casă. Acest lucru va face căminul atractiv pentru cei care îl locuiesc şi, de asemenea, pentru acea clasa de prieteni care ţin la noi, cărora le putem fi de folos şi care ne pot fi de folos.

Aveţi în vedere confortul şi bunăstarea copiilor. Nu este necesară o mobilă scumpă pentru a-i face pe copii fericiţi şi mulţumiţi în cămin, ci este necesar ca părinţii sa-i iubească şi sa le acorde atenţie.

Patru pereţi, un mobilier costisitor şi tablouri scumpe nu pot constitui un „cămin“, dacă iubirea şi îrnpreună-simţirea nu sunt prezente. Acest cuvânt sacru nu se potriveşte locuinţelor strălucitoare, dar din care lipsesc lucrurile vieţii de cămin... Nu spuneţi copiilor, aşa cum am auzit multe mame: „Nu e loc pentru tine aici, în sufragerie. Nu te aşeza pe canapea, nu vezi că e acoperită cu satin? Nu ai voie să stai acolo“. Când se duc în altă cameră: „Nu vrem să-ţi vâri tu nasul aici“. Iar când se duc în bucătărie: „Mă deranjezi aici. N-ai ce căuta aici; mă încurci, ma plictiseşti“. Unde se vor duce să-şi primească educaţia? Pe stradă.

Bunătatea şi iubirea—mai preţioase decât luxul. Prea multe griji şi poveri sunt aduse în familiile noastre şi se nutreşte prea puţin din simplitatea, pacea şi fericirea naturale. Ar trebui să se dea mai puţină atenţie la ceea ce „va zice lumea“ şi mai multă grijă membrilor din cercul familiei. Ar trebui să fie mai puţină etalare, mai putina consideraţie pentru eticheta vremii şi mai multă duioşie. [92] dragoste, veselie şi curtenie creştină între membrii familiei. Mulţi trebuie să înveţe cum să facă din cămin un loc atrăgător şi plăcut. Inimile mulţumite şi privirile duioase sunt mai de valoare decât bogăţia şi luxul, iar mulţumirea cu lucrurile simple va aduce fericirea în cămin, dacă dragostea este acolo. [93]

Capitolul 7 — Aspecte financiare, administrative şi practice în familie

Fiecare să-1 ajute pe celălalt. Familia este un grup social sacru, în care fiecare membru trebuie să acţioneze ca o parte a întregului, unul ajutându-1 pe celălalt. Lucrul din gospodărie trebuie să se desfăşoare armonios, ca diferitele părţi ale unei maşini care funcţionează bine reglată.

Fiecare membru al familiei trebuie să fie conştient de propria responsabilitate, de faptul că trebuie să-şi facă partea sa în a contribui la confortul, ordinea şi bunăstarea familiei. Niciunul nu trebuie să lucreze împotriva celuilalt. Toţi trebuie să se angajeze, în unitate, în buna lucrare de încurajare a celorlalţi; ei trebuie să dovedească blândeţe, stăpânire de sine şi răbdare; vorbiţi pe un ton coborât, calm, evitând confuzia în expresie; fiecare să facă tot ce îi sta în putere pentru a uşura poverile mamei... Fiecare membru al familiei ar trebui să înţeleagă partea care se aşteaptă de la el, în unire cu ceilalţi. Toţi, începând de la copilul de şase ani în sus, trebuie să înţeleagă că se cere de la ei să-şi facă partea în ducerea poverilor vieţii. [94]

Trebuie să recunoaştem că Îi aparţinem lui Dumnezeu. Recunoaşterea faptului că Îi aparţinem lui Dumnezeu stă la temelia integrităţii în afaceri şi a adevăratului succes. Creatorul tuturor lucrurilor, El este adevăratul proprietar... Fie că recunoaştem sau nu acest lucru, noi suntem doar administratori, cărora Dumnezeu le-a încredinţat talente şi capacităţi şi pe care i-a aşezat în lume pentru a împlini lucrarea la care El i-a chemat.

Proprietăţile ne sunt date spre administrare. Banii nu ne aparţin nouă; nici casele, nici pământul, nici tablourile, nici mobila, nici îmbrăcămintea sau obiectele de lux. Noi suntem străini şi călători. Avem doar acele lucruri care ne sunt necesare pentru sănătate şi viaţă... Binecuvântările acestea vremelnice ne sunt încredinţate pentru a dovedi ca ni se vor putea încredinţa bogăţii veşnice. Dacă trecem proba lui Dumnezeu, atunci vom primi acea avuţie răscumpărată, care va fi a noastră—slavă, onoare şi nemurire.

Va trebui să dăm socoteală. Trebuie să ne amintim întotdeauna că la judecată vom da socoteală de felul cum am folosit banii lui Dumnezeu. Foarte mult se cheltuieşte pentru plăceri şi satisfacţii egoiste, pentru lucruri care nu ne fac niciun bine, ci, dimpotrivă, ne fac rău. Dacă ne vom da seama că Dumnezeu este Dătătorul tuturor lucrurilor bune, că banii sunt ai Lui, atunci vom fi înţelepţi în folosirea lor, în conformitate cu voia Sa cea sfântă. Lumea, obiceiurile ei, moda ei nu trebuie să constituie standardul nostru. Nu trebuie să dorim să ne conformăm practicilor ei; nu trebuie să îngăduim înclinaţiilor noastre fireşti să ne stăpânească... Ochiul lui Dumnezeu ia cunoştinţă de fiecare bănuţ consacrat cauzei Sale, cât şi de bunăvoinţa sau de neplăcerea datatorului.

Puneţi pe primul loc cerinţele lui Dumnezeu. Cerinţele lui Dumnezeu trebuie puse pe primul loc... înainte de orice cheltuială, noi trebuie să punem deoparte şi să-I prezentăm lui Dumnezeu acea parte pe care El o cere... Dacă ne bucurăm de succes în afa- [95] cerile noastre vremelnice, acest lucru este pentru că Dumnezeu ne binecuvântează. O parte din acest venit trebuie pus deoparte pentru săraci şi o parte mai mare pentru cauza lui Dumnezeu. Când se înapoiază lui Dumnezeu ceea ce li aparţine, ceea ce rămâne va fi sfinţit şi binecuvântat pentru propriul nostru folos. Însă, atunci când un om Îl jefuieşte pe Dumnezeu, reţinând ceea ce El cere, blestemul Sau va fi asupra întregului păstrat. „Fiecare dintre voi să pună deoparte acasă ce va putea, după câştigul lui.“ Fiecare membru al familiei, de la cel mai bătrân până la cel mai tânăr, sa ia parte la aceasta lucrare de dăruire...

Nu uitaţi de cei săraci şi nevoiaşi. Cunoaştem prea puţin în legătură cu suferinţa umană, care există pretutindeni în jurul nostru; însă atât cât avem ocazia, trebuie sa fim gata să acordam ajutor grabnic acelora care sunt în mare nevoie. Irosirea banilor pe lucruri de lux îi lipseşte pe cei săraci de mijloacele necesare pentru asigurarea hranei şi îmbrăcămintei. Ceea ce se cheltuieşte pentru satisfacerea mândriei în îmbrăcăminte, locuinţă, mobilă şi bijuterii ar putea uşura situaţia din multe familii ruinate, aflate în suferinţă. Administratorii lui Dumnezeu trebuie să lucreze pentru cei în nevoie.

Remediul lui Dumnezeu pentru egoism şi lăcomie. Dăruirea constantă, altruistă, constituie remediul rânduit de Dumnezeu împotriva... egoismului şi lăcomiei... Dacă bogăţiile sporesc, oamenii, chiar cei care se consideră evlavioşi, îşi leagă inimile de ele, şi cu cât au mai mult, cu atât dau mai puţin pentru vistieria Domnului... Dumnezeu cunoaşte pericolul în care ne aflăm şi a pus bariere împrejurul nostru, prin care vrea să ne salveze de la ruina. El ne cere o exersare continuă a dăruirii, astfel ca puterea obişnuinţei în ceea ce priveşte faptele bune să împiedice puterea obişnuinţei în direcţia opusă.

Banii pot fi o binecuvântare sau un blestem. Banii nu sunt neapărat un blestem; ei sunt de o deosebită valoare, dacă sunt bine folosiţi... Cel care întrebuinţează banii pentru satisfacerea mândriei [96] şi a ambiţiei face din ei mai degrabă un blestem, decât o binecuvântare. Banii reprezintă un test continuu al simţămintelor noastre. Cine câştigă mai mult decât ceea ce este necesar pentru nevoile lui reale trebuie să caute înţelepciunea şi harul de a-şi cunoaşte propria inimă şi de a o păzi cu toată grija, ca să nu înceapă să aibă nevoi imaginare si să devină un administrator necredincios, irosind capitalul pe care i 1-a încredinţat Domnul... Când inima se apleacă asupra propriilor preferinţe şi înclinaţii, când se nutreşte gândul că banii ne pot aduce fericirea fără a avea favoarea lui Dumnezeu, atunci banii devin un tiran care îl stăpâneşte pe om; banii dobândesc încrederea şi stima lui, omul închinându-se banilor ca unui dumnezeu. Onoarea, adevărul, neprihănirea şi dreptatea sunt sacrificate pe al tarul lor.

O independentă vrednică de laudă. Independenţa de un anumit fel este demnă de laudă. A dori să-ţi duci propria povară şi a nu mânca pâinea dependenţei de alţii este un lucru bun. Este o ambiţie nobila, generoasă, care arată voinţa de a te întreţine singur. În vederea acestui lucru, sunt necesare hărnicia şi chibzuinţă.

Secretul unui buget echilibrat. Mulţi, foarte mulţi nu s-au educat în aşa fel, încât să-şi poată menţine cheltuielile în limita veniturilor lor. Nu învaţă să se adapteze împrejurărilor şi împrumută şi iar împrumulă, până când ajung copleşiţi de datorii, în cele din urmă căzând în descurajare şi deprimare.

Ţineţi un raport al cheltuielilor. Toţi trebuie să înveţe să facă şi să ţină socotelile casei. Unii cred că nu este esenţial acest lucru, însă greşesc. Toate cheltuielile trebuie notate cu stricteţe.

Relele care provin din irosirea banilor. Învăţaţi-i pe copii ca banii cheltuiţi pentru ceea ce nu este necesar constituie o pervertire de la folosirea lor corespunzătoare. Dacă aveţi obiceiuri extravagante, îndepărtati-le de îndată din viata voastră. Dacă nu faceţi acest [97] lucru, veţi fi ruinaţi pentru veşnicie. Obiceiul de a fi econom, harnic şi moderat constituie, pentru copiii voştri, un avantaj mai preţios decât orice moştenire, oricât de bogată.

Îngăduinţa nu este o dovadă a iubirii. Nu vă educaţi copiii în aşa fel, încât să creadă că iubirea pentru ei trebuie să fie exprimată prin indulgenţă faţă de mândria, extravaganţa şi dorinţa lor de etalare. Nu irosiţi timpul, inventând căi pentru cheltuirea banilor. Folosiţi-vă facultăţile inventive în a caută să fiţi economi.

Economia este în armonie cu generozitatea. Tendinţa naturală a tinerilor din zilele noastre este aceea de a neglija şi desconsidera economia şi de a o confunda cu zgârcenia şi avariţia. Insă economia este în armonie cu cele mai largi şi generoase vederi şi simţăminte; nu poate exista o adevărată generozitate, fără practicarea economiei.

Extreme şi erori în economia familiei. A purta de grijă trupului, oferindu-i o hrană gustoasă şi întăritoare, este una dintre cele dintâi datorii ale omului gospodar. Este mai bine să ai haine şi mobilă mai puţin costisitoare, decât să restrângi necesarul de hrană. Unii oameni reduc masa familiei cu scopul de a putea oferi mese scumpe şi distracţii oaspeţilor. Acest lucru este neînţelept. În găzduirea musafirilor trebuie să fie multă simplitate. Nevoile familiei trebuie sa constituie prima atenţie. Economia neînţeleaptă şi convenienţele superficiale împiedică adesea exercitarea ospitalităţii, atunci când este nevoie de aceasta şi când ea s-ar dovedi o binecuvântare. Hrana pe care o avem de obicei pe mesele noastre ar trebui să fie în aşa fel, încât musafirul neaşteptat să fie binevenit, fără ca gospodina să fie împovărată cu o altă pregătire.

Economia nu se face în defavoarea sănătăţii. Economia noastră nu trebuie sa fie niciodată de aşa natură, încât mesele noastre să fie sărăcăcioase. Elevii şi studenţii să aibă belşug de hrană [98] sănătoasă. Însă aceia care gătesc trebuie să aibă grijă întotdeauna să strângă firimiturile, astfel ca nimic să nu se piardă. Economie nu înseamnă zgârcenie, ci cheltuirea cu chibzuinţă, pentru că există o mare lucrare ce trebuie făcută.

Urmăriţi confortul şi sănătatea. Desconsiderarea ordinii şi a unui sistem de administrare în familie conduce spre ruină şi este un mare dezavantaj.

Nu ne putem face inima mai curată şi mai sfântă dacă ne vom îmbrăca în haine de sac şi dacă ne vom lipsi căminul de lot ceea ce înseamnă confort, bun gust sau obiecte de utilitate practică. Dumnezeu nu cere [să ne lipsim] de ceea ce este cu adevărat necesar pentru sănătatea şi confortul [nostru], însă El nu aprobă imoralitatea, extravaganţa şi etalarea.

Învăţaţi când să economisiţi si când să cheltuiţi. Ar trebui să învăţaţi când să economisiţi şi când să cheltuiţi. Nu putem să fim urmaşii lui Hristos, dacă nu renunţăm la noi înşine şi nu ne luăm crucea. Trebuie să ne achitam de îndatoririle pe care le avem... Banii folosiţi pentru delicatese inutile ar trebui folosiţi penlru a spori confortul casei şi a procura obiecte utile, care înlesnesc munca în gospodărie. Nu trebuie sa fiţi zgârciţi, trebuie să fiţi cinstiţi cu voi înşivă şi cu fraţii voştri. Zgârcenia constituie un abuz faţă de generozitatea lui Dumnezeu. Risipa este de asemenea un abuz. Cheltuielile mici, pe care le socotiţi nevrednice de a fi luate în seamă, se vor dovedi considerabile în cele din urmă.

Inima consacrată va fi călăuzită. Nu este necesar a specifica aici cum trebuie practicată economia în fiecare caz particular. Aceia ale căror inimi sunt cu totul consacrate lui Dumnezeu şi care iau Cuvântul Său drept călăuză vor şti cum să-şi îndeplinească toate datoriile vieţii. Ei vor învăţa de la Domnul Isus, care este blând şi smerit cu inima; şi, în timp ce vor cultiva blândeţea lui Hristos, vor închide uşa în faţa nenumăratelor ispite. [99]

„Strângeţi firimiturile.“ Într-o ocazie, Domnul Hristos a dat ucenicilor o importantă lecţie în legătură cu economia. El a făcut o minune pentru a hrăni miile de oameni care Îi ascultaseră învăţăturile; totuşi, după ce au mâncat toţi şi s-au săturat, El nu a lăsat să se piardă firimiturile. El, care, la nevoie, a putut să hrănească acea mare mulţime prin puterea Sa divină, le-a cerut ucenicilor să adune firimiturile, astfel ca nimic să nu se piardă. Această lecţie a fost dată atât pentru folosul celor din vremea Domnului Hristos, cât şi pentru al nostru, Fiul lui Dumnezeu poartă de grijă nevoilor noastre vremelnice. El nu a neglijai firimiturile rămase după masă, deşi El ar fi pulul oricând oferi o asemenea masă. Economia trebuie practicată în toate lucrurile... Datoria religioasă şi cea mai atenta chibzuinţă în lucrările şi în întreprinderile omeneşti trebuie să meargă mână în mâna.

Urmaţi exemplul de sacrificiu de sine al lui Hristos. Pentru a cunoaşte dezamăgirile, necazurile şi suferinţele oamenilor, Domnul Hristos a coborât până la cele mai de jos adâncimi ale durerii şi umilinţei. El a mers primul pe cărarea pe care le-a cerut urmaşilor Săi să meargă... Cu toţii suntem ispitiţi să ne satisfacem eul şi dorinţele extravaganle, însă ar trebui să nu uităm că Domnul vieţii şi al slavei a venit în această lume pentru a-i învăţa pe oameni lecţia sacrificiului de sine.

Aceia care nu trăiesc pentru ei înşişi nu vor cheltui orice ban care le cade în mână pentru a-şi satisface trebuinţele imaginare şi convenienţele, ci vor păstra în minte gândul că sunt urmaşii lui Hristos şi ca există oameni care duc lipsă de hrană şi de îmbrăcăminte.

Atenţie la mărunţiş. Nu irosiţi monedele de mică valoare, cumpărând lucruri care nu sunt necesare. Poate gândiţi că nu este mult, însă, adunate, acestea fac o sumă mare.

Sumele cheltuite zi de zi pe lucruri inutile, cu gândul: „Nu e mare lucru, doar câţiva bănuţi“, par mici; însă înmulţiţi aceste mărunţişuri [100] cu zilele anului şi, pe măsură ce anii trec, cifrele care se obţin par incredibile.

Nu vă luaţi la întrecere cu vecinii în privinţa modei. Nu este bine să pretindem că suntem bogaţi, ori mai sus decât ceea ce suntem... Nu trebuie să fim tulburaţi, dacă vecinii noştri îşi clădesc si mobilează casele într-un mod în care noi nu ne putem permite... Este o capcană atât pentru noi, cât şi pentru copiii noştri, care sunt în răspunderea noastră, să ne facem o ţintă din etalare.

Practicaţi economia din principiu. Cei ale căror mâini sunt deschise pentru a răspunde apelurilor pentru mijloace, în vederea susţinerii cauzei lui Dumnezeu şi pentru a-i alina pe cei în suferinţă şi în nevoie, nu se numără printre cei neglijenţi şi nepricepuţi, stângaci în lucrul lor trecător. Ei sunt întotdeauna atenţi să-şi menţină cheltuielile în cadrul venitului lor. Ei sunt economi din principiu; ei simt că este de datoria lor să facă economie, pentru a putea avea ce dărui.

Obiceiuri simple, învăţate zi de zi. Părinţii trebuie să-şi crească, să-şi instruiască şi să-şi educe copiii, deprinzându-i cu obiceiuri în care să exercite stăpânirea şi tăgăduirea de sine... Ei trebuie să-şi educe copiii, făcându-i conştienţi că este nevoie să trăiască în viaţa de fiecare zi conform unor obiceiuri simple, evitând îmbrăcămintea si dieta costisitoare, casele şi mobilele scumpe. Când sunt foarte mici, copiii trebuie învăţaţi să scrie, să citească, să înţeleagă cifrele si să-si tină propriile socoteli. Ei pot înainta pas cu pas în această înţelegere. Însă înainte de orice, ei trebuie să fie învăţaţi că temerea de Domnul este începutul înţelepciunii.

Tinerii să fie moderaţi în cheltuieli. Datorită unor idei greşite privind întrebuinţarea banilor, tinerii sunt expuşi multor primejdii. Ei nu trebuie aprovizionaţi cu bani, ca şi când ar exista o rezervă inepuizabilă din care pot scoate pentru orice presupusă nevoie. Ba- [101] nii trebuie priviţi ca un dar încredinţat nouă de Dumnezeu pentru a face lucrarea Sa, pentru a clădi împărăţia Sa, iar tinerii ar trebui să înveţe să-şi ţină sub control dorinţele.

Oferiţi lecţii privind valoarea banilor. Banii pe care îi primesc tinerii, cu eforturi mici din partea lor, nu vor fi preţuiţi... Sunt multe căi prin care chiar copiii pot câştiga bani şi pot lucra pentru a aduce daruri de mulţumire lui Isus, care Şi-a dat viaţa pentru ei... Îi putem ajuta pe copiii noştri într-un mod înţelept. Aceia care lucrează ei înşişi în perioada cât fac colegiul apreciază avantajele pe care le au în acest fel mai mult decât cei care sunt întreţinuţi de părinţi, pentru că, astfel, ei ajung să cunoască ce înseamnă cheltuielile. Nu trebuie să-i purtăm pe copiii noştri până acolo, încât să devină nişte poveri neajutorate. Părinţii greşesc în datoria pe care o au, atunci când dau cu mână largă acelor tineri care doresc să înceapă cursuri pentru a deveni pastori sau medici, fără ca aceştia să fi avut experienţa de a munci, ca să simtă că sunt utili şi să vadă ce înseamnă truda.

Descurajaţi folosirea nechibzuită a banilor. Copiii pot învăţa să-şi arate dragostea pentru Domnul Hristos abţinându-se de la a-şi cumpăra fleacuri, pentru procurarea cărora mulţi bani li se strecoară printre degete. Această lucrare trebuie făcută în fiecare familie. Ea necesită tact şi o metodă adecvată, dar va constitui cea mai bună educaţie pe care o pot dobândi copiii.

O greşeală făcută uneori de taţii bogaţi. Taţii lucrează pentru a le oferi copiilor lor o situaţie mai bună decât aceea în care au început ei. Aceasta este o greşeală frecventă. Dacă cei care sunt astăzi copii ar trece prin aceeaşi şcoală în care au învăţat taţii lor, ar deveni oameni la fel de folositori ca şi ei. Taţii au schimbat condiţiile pentru copiii lor. Profesorul tatălui a fost sărăcia, însă pe fiu îl împresoară belşug de mijloace. Toate dorinţele îi sunt împlinite. Caracterul tatălui a fost modelat sub disciplina severă a chibzuinţei şi economiei; orice lucru, oricât de mic, era apreciat. Obiceiurile [102] şi caracterul fiului nu vor fi formate datorită împrejurărilor care au existat odată, ci în funcţie de situaţia prezentă—tihnă şi îngăduinţă... Când luxul este peste tot în jurul lui, oaie cum ar putea fi el lipsit de acesta?

Cea mai bună moştenire lăsată de părinţi copiilor. Cea mai bună moştenire pe care părinţii o pot lăsa copiilor este deprinderea acestora cu munca folositoare şi exemplul unei vieţi caracterizate de o bunăvoinţă dezinteresata. Printr-o astfel de viaţă, ei le arată adevărata valoare a banilor, care trebuie apreciată numai după binele pe care aceştia îl vor realiza în împlinirea nevoilor lor si ale semenilor lor şi în înaintarea cauzei lui Dumnezeu.

Biblia—un manual al principiilor care trebuie să ne călăuzească. Nu exista domeniu de afaceri cinstite în care Biblia să nu poată oferi o pregătire temeinică. Principiile pe care ea le cuprinde, privind hărnicia, cinstea, economia, cumpătarea şi curăţia morală, constituie secretul pentru adevăratul succes. Aceste principii, aşa cum sunt prezentate în cartea Proverbe, constituie o comoară de înţelepciune practică... Cât de mulţi oameni ar fi putut scăpa de eşec financiar şi de ruină, dacă ar fi luat seama la avertizările atât de des repetate şi accentuate în Scriptură: „Cel care se grăbeşte să se îmbogăţească nu va fi găsit nevinovat“. „Bogăţia câştigată în grabă se va împuţina; însă cel care o dobândeşte prin muncă va avea spor.“ „Comorile câştigate cu o limba mincinoasă sunt o deşertăciune care fuge, şi ele duc la moarte.“ „Cel care ia cu împrumut este robul celui care dă cu împrumut.“ „Cine se pune chezaş pentru altul îi merge rău, dar cine se teme să se pună chezaş este liniştit.“

Integritatea în afaceri, legiferată în Decalog. Porunca a opta condamnă furtul şi jaful. Ea pretinde cea mai stricta integritate în cele mai mici detalii ale afacerilor vieţii. Ea interzice îmbogăţirea excesivă prin comerţ şi pretinde plata dreaptă a datoriilor şi salariilor. [103]

Mintea şi caracterul se degradează prin necinste. O singură faptă nu ne formează caracterul, însă ea îndepărtează o barieră, iar următoarea ispită este mai uşor preluată, până când se formează obiceiul de tergiversare, minciună şi necinste în afaceri, iar în omul respectiv nu mai poţi avea încredere... Aşa cum îi tratăm pe oameni prin necinste meschină, mergând până la fraudă, aşa vom proceda şi cu Dumnezeu. Oamenii care persistă pe calea necinstei îşi pun propriile planuri în aplicare, până când ajung să-şi înşele propriul suflet şi să piardă cerul şi viaţa veşnică. Ei vor sacrifica onoarea şi religia pentru un mic avantaj trecător.

Evitaţi datoriile. Multe familii sărace sunt astfel deoarece cheltuiesc banii de îndată ce îi primesc. Trebuie să fiţi conştienţi că afacerile nu se administrează prin a vă expune la datorii... Când cineva îşi face datorii, intră într-una dintre cursele prin care Satana prinde sufletele... Sustragerea şi folosirea banilor înainte de a-i câştiga, indiferent de scop, constituie o capcană.

Dovediţi înţelegere fată de datornicii nenorociţi. Dacă ci-neva are datorii şi este cu adevărat neînstare să-şi acopere obligaţiile, nu trebuie făcute presiuni asupra lui pentru a face ceva ce este peste puterile lui. Trebuie să i se ofere şansa de a se elibera de datorii şi să nu fie pus în situaţia în care efectiv nu-şi poale plăti datoriile. Chiar dacă se consideră că se procedează după dreptate, nu se dovedeşte îndurarea şi iubirea lui Dumnezeu.

Asiguraţi-vă proprietatea printr-un testament corespunzător. Mulţi oamenii nu se gândesc să-şi facă testamentul în timp ce sunt încă într-o stare de sănătate bună... Testamentele trebuie făcute în aşa fel, încât să treacă testul legii. După ce sunt întocmite, ele pot sta ani de zile fără să facă rău cuiva... Moartea nu va veni cu o zi mai devreme pentru că v-aţi făcut testamentul. Lăsându-vă averea prin testament rudelor, asiguraţi-vă că nu uitaţi cauza lui Dumnezeu. Soţiile şi copiii voştri, desigur, nu trebuie lăsaţi în lipsă; trebuie să vă [104] îngrijiţi de ei, dacă sunt în nevoie. Însă nu treceţi în testament, doar pentru că aşa e obiceiul, un şir lung de rude care nu sunt nevoiaşe.

Curăţenia si ordinea—virtuţi elementare ale căminului. Credincioşii trebuie învăţaţi că, deşi poate sunt săraci, nu trebuie să fie neîngrijiţi şi dezordonaţi, atât ei ca persoane, cât şi casele lor. Cei care nu simt importanţa curăţeniei ar trebui ajutaţi în această privinţă. Ei trebuie învăţaţi că aceia care Îl reprezintă pe Dumnezeul cel Preaînalt şi Sfânt trebuie să-şi păstreze sufletele curate si că această curăţie trebuie să se extindă şi în ceea ce priveşte îmbrăcămintea lor şi tot ce este în casă... Deşi trebuie să ne ferim de împodobire inutilă şi de etalare, nu trebuie să fim neglijenţi şi nepăsători în ceea ce priveşte înfăţişarea noastră exterioară. Tot ce tine de persoana noastră şi de locul în care ne aflăm trebuie să fie curat, îngrijit si atrăgător. Tinerii trebuie educaţi în ceea ce priveşte importanţa unei înfăţişări care să nu stârnească reproşuri, o înfăţişare care să-L onoreze pe Dumnezeu şi adevărul.

Neglijarea curăţeniei va avea ca urmare boala. Suferinţa nu vine fără o anumită cauză. Sate şi oraşe considerate desăvârşite în ceea ce priveşte sănătatea au fost afectate de puternice epidemii de friguri, care au produs moartea sau slăbirea organismului. În multe cazuri, mediul în care trăiau cei care au căzut victime acestor epidemii conţinea substanţe dăunătoare, care otrăveau atmosfera, fiind inhalate de cei care locuiau în împrejurimi.

Oferiţi condiţii pentru uşurarea lucrului. În multe cămine, soţia, mama, nu are timp să citească, să fie bine informată, nu are timp să comunice cu soţul ei şi nici să se ocupe de dezvoltarea mintală a copiilor lor. Nu exista timp sau loc pentru o prietenă dragă, apropiată. Încetul cu încetul, ea se afundă în treburile gospodăreşti, care îi sunt mai degrabă o povară, iar puterea, timpul şi interesul ei sunt absorbite de lucrurile trecătoare. Prea târziu se trezeşte, descoperindu-se străină în propria casă. Ocaziile preţioase pe care [105] le-a avut pentru a-i influenţa pe cei dragi spre o viaţă mai nobilă, nefolosite, necultivate, au trecut pentru totdeauna. Gospodinele să se hotărască să trăiască după un plan făcut cu înţelepciune. Faceţi tot ce puteţi pentru a oferi condiţii care să uşureze munca şi să fîe binefăcătoare pentru sănătate.

Chiar şi cele mai umile sarcini constituie lucrarea lui Dumnezeu. Orice lucrare pe care o facem, fie că este vorba de spălatul vaselor, de aşezarea mesei, de vegherea la căpătâiul bolnavului, de gătit sau de spălatul rufelor, este de importanţă morală... Cele mai umile sarcini trebuie acceptate; iar aceia care le preiau ar trebui să simtă că aduc la îndeplinire o lucrare necesara şi onorabilă şi că, în această misiune, fie ea cât de umilă, ei fac lucrarea lui Dumnezeu... Toţi trebuie să lucreze în sfera lor de activitate. Femeia, în căminul ei, îndeplinind datoriile simple ale vieţii, poate şi trebuie să dovedească ascultare, credincioşie şi iubire cu tot atâta sinceritate ca şi îngerii în sfera lor. Orice lucrare este onorabilă, când este în conformitate cu voia lui Dumnezeu.

Ordinea, regulile şi exemplul personal sunt esenţiale. Fiecare cămin creştin ar trebui să aibă reguli; iar părinţii ar trebui să le ofere copiilor, prin cuvinte şi prin purtarea lor unul faţă de celălalt, un exemplu viu, desăvârşit, pentru ceea ce doresc ca ei sa fie. Curăţia limbajului şi adevărata politeţe creştină trebuie practicate necontenit. Învăţaţi-i pe copii şi pe tineri să se pretuiască pe ei înşişi, să fie credincioşi lui Dumnezeu, loiali principiilor; învăţaţi-i să respecte şi să se supună Legii lui Dumnezeu. Aceste principii le vor guverna viaţa şi vor fi trăite în prieteniile pe care le leagă. Multe lucruri depind de tată şi de mamă. Ei trebuie să fie hotărâţi şi totodată buni în disciplina folosită şi să lucreze cu toată seriozitatea pentru a avea o gospodărie ordonată şi curată, pentru ca îngerii cereşti să fie atraşi cu pacea şi cu influenţa lor înmiresmată. Dumnezeu doreşte ca familiile noastre să fie simboluri ale familiei cereşti. Fie ca părinţii şi [106]

copiii să aibă în minte acest lucru în fiecare zi, raportându-se unii la alţii ca membri ai familiei lui Dumnezeu.

Ordinea este necesară pentru un cămin fericit. Lui Dumnezeu nu-I plac dezordinea, neglijenţa şi lipsa dorinţei de a fi desăvârşit. Aceste deficienţe constituie rele serioase şi tind să slăbească afecţiunea soţului faţă de soţie, atunci când soţului îi place ordinea şi doreşte să aibă copii disciplinaţi şi o gospodărie îngrijită. O soţie şi mamă îşi poate face căminul fericit numai dacă îi place ordinea, dacă ţine la demnitatea ei şi ştie să conducă bine treburile casei; iată de ce toţi aceia care dau greş în aceste puncte trebuie să înceapă de îndată să se educe pe sine în această direcţie şi să cultive acele lucruri de care au cea mai mare nevoie. [107]

Capitolul 8 — Recreere sau distracţie — Principii cu privire la odihna, joc, relaxare si zile de sărbătoare

Puncte de vedere extreme cu privire la recreere. Există persoane cu o imaginaţie bolnavă, pentru care religia este un tiran care stăpâneşte asupra lor cu un toiag de fier... Ei consideră că orice fel de recreere şi de amuzament este păcat. Aceasta este o extremă. Alţii consideră ca mintea trebuie să fie încontinuu frământată, să inventeze noi distracţii, şi aceasta pentru a dobândi sănătate. Ei se obişnuiesc să depindă de emoţii tari şi nu se simt în largul lor fără acestea. Adevăratele principii ale creştinismului deschid în faţa tuturor o sursă de fericire ale cărei dimensiuni—înălţime şi adâncime, lungime şi lărgime—sunt nemăsurate.

Pentru a înviora spiritul şi întări trupul. Este privilegiul şi datoria creştinilor să caute să-şi învioreze spiritul şi să-şi întărească trupul prin recreere nevinovată, cu scopul de a-şi folosi puterile [108] fizice şi mintale pentru slava lui Dumnezeu. Felul în care ne recreăm nu trebuie să constituie scene de distracţie, lipsite de sens. Trebuie să ne organizăm felul în care ne recreăm, astfel încât să beneficiem de recreaţie şi ea să fie o sursă de înălţare pentru aceia cu care ne asociem, şi în acest fel să putem fi mai bine calificaţi, atât noi, cât si ei, pentru a îndeplini cu succes datoriile care ne revin în calitate de creştini.

Recreerea si alternarea activităţilor sunt necesare. Recreerea este necesară pentru aceia care sunt angajaţi într-o muncă fizică, dar mai esenţială pentru aceia care lucrează în principal cu mintea. Nu este bine pentru mântuirea noastră, şi nici pentru slava lui Dumnezeu, ca mintea să fie neîncetat la lucru, excesiv, chiar dacă este vorba despre activităţi religioase.

Cei pentru care bunăstarea mintală şi fizică sunt mai importante decât banii şi cerinţele sau obiceiurile din societate vor căuta pentru copiii lor folosul învăţăturii din natură şi recreerea în mijlocul ei.

Recreerea este esenţială pentru a putea realiza o lucrare bună. Timpul petrecut în mişcare fizică nu este pierdut... Exerciţiul fizic echilibrat, care are influenţă asupra tuturor organelor şi capacităţilor corpului nostru, este esenţial în vederea realizării unei lucrări bune. Când creierul este mereu încordat, în timp ce organele celelalte ale acestui sistem viu sunt inactive, se produce o pierdere de putere fizică şi mintală. Corpul este jefuit de tonusul sănătos, mintea îşi pierde prospeţimea şi vigoarea, iar urmarea este o iritabilitate bolnavă.

Regularitatea în odihnă şi activitate. Trebuie să fim atenţi în privinţa orelor de somn şi de lucru, care trebuie să fie regulate. Este nevoie să ne luăm perioade de odihnă, perioade de recreere si perioade pentru meditaţie... Principiile cumpătării sunt mult mai vaste decât îşi imaginează unii dintre noi. [109]

Elevii şi studenţii au nevoie de relaxare. Cei care sunt angajaţi în studii au nevoie de relaxare. Mintea nu trebuie ţinută mereu în încordare, deoarece mecanismele delicate ale creierului slăbesc. Trupul trebuie şi el pus la lucru, ca şi mintea.

Recreerea şi exerciţiul fizic vor întrerupe fără îndoială rutina obişnuita a lucrului de la şcoală, însă această întrerupere nu se va dovedi un impediment. Acest timp şi acest efort vor fi răsplătite de o sută de ori, prin înviorarea minţii şi a trupului, prin nutrirea unui spirit neegoist şi prin legarea elevului de profesor cu legăturile unor interese comune şi ale unei asocieri prieteneşti. Energia aceea fără astâmpăr, care este atât de adesea o sursă de primejdie pentru tânăr, va beneficia de o eliberare binevenită. Ca o apărare împotriva răului, preocuparea minţii cu ceea ce este bine este mai de dorit decât nenumăratele bariere ale legii şi disciplinei.

Intelectualii au nevoie de zile de recreere. Am văzut că doar puţini îşi dau seama de munca obositoare, continuă, a acelora care poartă răspunderea lucrului în birouri. Ei sunt închişi între patru pereţi zi după zi şi săptămână după săptămână, timp în care încordarea constantă a puterilor minţii le slăbeşte corpul şi le diminuează vitalitatea. Nu sunt fiinţe nemuritoare şi, dacă nu se produce o schimbare, ei se vor istovi şi nu vor mai putea munci.... Ei trebuie să-şi organizeze lucrul în aşa fel, încât unul sau doi să poală pleca, lăsând pe alţii să le ţină locul, şi apoi să-i lase şi pe aceştia să aibă aceeaşi posibilitate.

Căutaţi modalităţi de recreere nevinovată, instructivă. Există modalilăţi foarte benefice de recreere, atât pentru minte, cât şi pentru trup. Mintea luminată, plină de discernământ, va găsi multe modalităţi de recreere şi de relaxare din surse nu numai nevinovate, ci şi instructive. Recreerea în aer liber, contemplarea lucrărilor lui Dumnezeu în natură vor fi de cel mai real folos. [110]

Înlocuiţi ceea ce este păcătos cu ceea ce este nevinovat. Tinerii şi copiii nu pot fi atât de liniştiţi şi de aşezaţi ca cei în vârstă. În timp ce distracţiile păcătoase sunt condamnate, şi aşa ar trebui să fie, părinţii, profesorii şi supraveghetorii copiilor ar trebui să le ofere în locul acestora plăceri nevinovale, care să nu-i întineze din punct de vedere moral. Nu-i constrângeţi pe tineri cu reguli rigide şi cu restricţii, care să-i facă să se simtă oprimaţi şi să-i determine să dărâme barierele şi să pornească pe cărări nesăbuite, spre distrugere. Ţineţi frâul îndrumării şi al călăuzirii cu braţ hotărât, cu bunătate şi cu înţelegere, dar, în acelaşi timp, cu blândeţe, cu înţelepciune şi cu iubire, în aşa fel încât ei să ştie că aveţi în vedere cel mai mare bine al lor.

Deosebirea dintre recreaţie şi distracţie. Exislă o deosebire între recreaţie şi distracţie. Recreaţia, daca este ceea ce spune numele, re-creaţie, va întări şi clădi. Chemându-ne să ne lăsăm deoparte grijile şi ocupaţiile obişnuite, ea aduce prospeţime minţii şi trupului, făcându-ne astfel în stare să ne întoarcem cu o nouă putere la lucrul serios al vieţii. Pe de altă parte, distracţia este căutată de dragul plăcerii si adesea este folosită în exces; aceasta ne lipseşte de energiile care ne sunt necesare pentru lucrul folositor şi astfel se dovedeşte un obstacol în calea adevăratului succes în viaţă.

Nevoia de selectivitate şi de moderaţie. Este mare nevoie de cumpătare în distracţii, ca în orice alt lucru. Caracterul acestor distracţii trebuie avut în vedere cu multă atenţie şi cu toată grija. Fiecare tânăr ax trebui să se întrebe: Ce influenţă vor avea aceste distracţii asupra sănătăţii mele fizice, mintale şi morale? Va fi mintea mea atât de răvăşită, încât să-L uit pe Dumnezeu? Voi înceta să am ca ţintă slava Lui?

Distracţii nepotrivite pentru un adevărat creştin. Sunt distracţii, precum dansul, jocul de cărţi, şahul, damele, cu care noi [111] nu putem fi de acord, pentru că cerul le condamnă. Aceste distracţii deschid uşa pentru păcate mari. Ele nu sunt folositoare, ci au o influentă excitantă, producând în unele minţi pasiunea pentru acele jocuri care conduc spre jocuri de noroc, risipă şi destrăbălare. Toate acestea trebuie condamnate de creştini şi înlocuite cu ceva cu totul nevinovat.

Părinţii trebuie să ofere o alternativă acceptabilă. Dacă punem restricţii copiilor noştri în privinţa plăcerilor dăunătoare, care tind să corupă şi să conducă pe o cale greşită, trebuie să le oferim în loc modalităţi de recreere nevinovate, care să îi conducă pe căi bune, pe care nu există niciun pericol... În timp ce evitam ceea ce este fals şi artificial—cursele de cai, jocurile de cărţi, loteriile, meciurile de box, luptele, băuturile alcoolice, fumatul—trebuie să oferim surse de bucurie şi de recreere care sunt curate, nobile şi înălţătoare.

Rolul folositor al exerciţiului fizic. Exerciţiile de gimnastică au un rol folositor în multe şcoli; însă, dacă nu sunt supravegheate cu grijă, acestea sunt adesea folosite până la exces. În sala de sport, mulţi copii, din dorinţa de a-şi încerca puterea, şi-au produs vătămări pe viaţă. Exerciţiul fizic în sala de sport, oricât de bine ar fi condus, nu poate tine locul recreerii în aer liber, şi pentru aceasta şcolile... ar trebui să ofere condiţii favorabile.

Jocurile cu mingea—principii călăuzitoare fundamentale. Eu nu condamn jocul simplu cu mingea; însă, chiar şi acesta, cât este de simplu, poate fi exagerat... Distracţiile şi cheltuielile pentru satisfacţii proprii, care conduc pas cu pas la înălţarea eului, şi instruirea în aceste jocuri de plăcere dau naştere unei adevărate pasiuni pentru aceste lucruri, care nu sunt favorabile desăvârşirii unui caracter creştin... Ele nu fortifică intelectul. Nu rafinează şi nu conduc la curăţie de caracter. Ele ne conduc spre obiceiuri şi practici dăunătoare, iar cei care le practică devin atât de absorbiţi şi de [112] înnebuniţi după ele, încât sunt înregistraţi în cer ca iubitori mai mult de plăceri decât de Dumnezeu. În loc ca intelectul să fie fortificat pentru a-şi putea face mai bine lucrarea, astfel încât studenţii să-şi poată aduce mai bine la îndeplinire datoriile de creştini, practicarea acestor jocuri le umple creierul cu gânduri care le distrag mintea de la studii...

Brutalitatea—o problemă a multor sporturi. Elevii trebuie să facă mişcare fizică în mod viguros... Cu toate acestea... unele dintre cele mai mari distracţii, cum ar fi fotbalul şi boxul, au devenit şcoli ale brutalităţii. Ele dezvoltă aceleaşi trăsături precum jocurile din Roma antică. Dorinţa de a domina, mândria de a avea forţă, de a fi brutal, desconsiderarea nesăbuită a vieţii, exercită asupra tinerilor o înspăimântătoare putere degradantă. Alte sporturi, deşi nu sunt la fel de brutale şi sunt mai puţin condamnabile, nu sunt recomandate datorita excesului în care sunt practicate. Ele stimulează iubirea de plăceri şi de senzaţii tari, ajungându-se să se nutrească dezgust pentru munca utilă şi predispoziţia de a evita datoriile şi responsabilităţile practice ale vieţii. Ele tind să distrugă plăcerea pentru realităţile vieţii şi pentru bucuriile liniştite ale acesteia. În acest fel, se deschide uşa către imoralitate şi nelegiuire, cu toate urmările lor teribile.

Plimbări cu familia. Mai multe familii care locuiesc în acelaşi oraş sau sat ar trebui să se adune împreună, să lase deoparte ocupaţiile care i-au istovit fizic şi mintal şi să facă o excursie la ţară, pe malul unui lac frumos sau într-un crâng, unde peisajul natural este minunat. Să-şi ia cu ei hrană simplă, sănătoasa, cele mai bune fructe şi cereale, şi să se aşeze la masă la umbra unui copac sau sub baldachinul cerului. Plimbarea, mişcarea fizică şi peisajul vor stimula pofta de mâncare, iar ei se pot bucura astfel de o masă pe care chiar şi regii o pot invidia. În asemenea ocazii, părinţii şi copiii trebuie să se simtă liberi de griji, muncă şi îngrijorare. Părinţii să se poarte cu [113] copiii lor ca nişte copii, făcând ca totul să fie cât se poate de plăcut pentru aceştia. Toată ziua să fie pusă deoparte pentru recreere. Pentru cei a căror ocupaţie este în interior şi sedentară, mişcarea în aer este binefăcătoare pentru sănătate. Toţi aceia care pot, să socotească acest lucru ca o datorie. Nu se va pierde nimic, ci se va câştiga mult. Ei se vor întoarce la ocupaţiile lor cu o nouă putere de viaţă şi cu curajul reînnoit, apucându-se de lucrul lor cu zel şi fiind mai bine pregătiţi să facă faţă bolilor.

Găsiţi fericire în mijlocul naturii. Dumnezeul care a făcut să crească pomii cei falnici şi i-a îmbrăcat cu un frunziş atât de bogat, care a creat atâtea flori frumoase şi încântătoare, care a făcut cu mâna Lui lucrări atât de minunate în natură nu doreşte ca noi să fim nefericiţi; nu doreşte ca noi să nu avem gust şi plăcere pentru aceste lucruri. El Ie-a făcut ca să ne bucurăm de ele. Scopul Său este ca noi să ne bucurăm de tot ceea ce constituie farmecul naturii, de tot ceea ce a creat El.

Domnul Isus îşi găsea plăcere în momente de bucurie nevinovată. Domnul Isus a respins îngăduinţa de sine în toate formele; Lotuşi, prin natura Sa, era sociabil El a acceptai ospitalitatea tuturor claselor sociale, făcând vizite atât în casele celor bogaţi, cât şi în ale celor săraci, în ale celor învăţaţi şi în ale celor neştiutori, căutând să le înalţe gândurile de la problemele vieţii obişnuite la acele lucruri care sunt spirituale şi veşnice. El a dezaprobat imoralitatea şi nicio umbră de uşurătate lumească nu i-a afectat comportamentul; cu toate acestea, îşi găsea plăcere în momente de bucurie nevinovată şi, prin prezenţa Sa, aproba întrunirile sociale. Un ospăţ de nuntă iudaic a constituit o ocazie deosebită şi bucuria acestuia nu a displăcut Fiului omului...

Munca fizică utilă dezvoltă deopotrivă fizicul şi caracterul. Cel mai mare folos nu se obţine doar de pe urma jocului sau a [114] simplului exerciţiu fizic. Din exersarea muşchilor în aer proaspăt şi curat, este adevărat, se obţine ceva folos; însă, dacă folosiţi aceeaşi energie în îndeplinirea unor datorii utile, beneficiul va fi mai mare şi va fi urmat de un simţământ de satisfacţie; căci o astfel de mişcare fizică poartă cu sine simţul utilităţii şi aprobarea conştiinţei pentru datoria împlinita.

Încurajaţi munca fizică utilă. În copii şi tineri trebuie trezită dorinţa de a face mişcare fizică, realizând ceva care va fî de folos nu numai pentru ei înşişi, ci şi pentru cei din jur. Mişcarea fizică ce dezvoltă mintea şi caracterul, care deprinde braţele să fie utile şi îi învaţă pe tineri sa-şi aducă şi ei contribuţia în purtarea poverilor vieţii, este cea care dă tărie fizică şi stimulează orice facultate. Ea va cultiva hărnicia şi obiceiul de a trăi pentru a face bine. Nicio recreaţie care le este de folos doar lor nu se va doved i o la fel de mare binecuvântare pentru copii şi pentru tineri ca aceea care îi face să le fie de folos şi altora. Fiind prin natura lor entuziaşti şi impresionabili, tinerii răspund repede sugestiilor care li se fac.

Reînviorare prin lucru variat. Tinerii băieţi ar trebui să nu uite că ei sunt socotiţi răspunzători pentru toate privilegiile pe care le-au avut, pentru felul în care şi-au folosit timpul şi talentele... Mulţi susţin că este necesar pentru sănătatea fizică să-şi îngăduie să se distreze în mod egoist. Este adevărat că, pentru o bună dezvoltare a corpului, este nevoie de schimbare, deoarece mintea şi trupul sunt înviorate şi întărite prin schimbare; însă acest obiectiv nu este atins prin îngăduirea distracţiei nesăbuite sau prin neglijarea datoriilor zilnice pe care tinerii le au de făcut.

Exerciţiu fizic în beneficiul propriu şi al celor aflaţi în nevoie. Noi trebuie să-i educăm pe tineri astfel, încât ei să-şi pună la lucru atât puterile mintale, cât şi cele fizice. Exerciţiul sănătos al întregii fiinţe va conferi o educaţie completă, deplină... În loc [115] să caute diversificarea doar de dragul de a se amuza, trebuie luate măsuri în vederea acelor exerciţii care se vor dovedi utile. Este datoria noastră aceea de a căuta întotdeauna să-i călăuzim pe tineri să-şi folosească bine muşchii şi creierul, ca să le poată fi de folos celor din jur, ajutându-i în lucrul lor, alinându-i pe cei în necaz, încurajându-i pe cei descurajaţi, rostind cuvinte de mângâiere celor fără speranţă şi abătând minţile studenţilor de la ceea ce constituie doar distracţie şi amuzament, lucruri care adesea îi coboară de la demnitatea de bărbaţi şi femei la ruşine şi dizgraţie. Domnul doreşte ca mintea să fie înălţată, căutând mereu canale mai înalte, mai nobile, de utilitate.

Recomandare pentru invalizi. Dacă bolnavii sunt încurajaţi să-şi părăsească încăperile în care au stat şi sa petreacă timp în aer liber, îngrijind florile sau făcând o muncă uşoară şi plăcută, mintea lor nu va mai fi concentrată doar asupra lor înşişi, ci va fi îndreptată către ceva mai dătător de sănătate. Mişcarea în aer liber este recomandată ca o necesitate benefică, revigorantă.

Divertismentul ideal se află în natură. Nu putem decât să fim voioşi ascultând muzica păsărelelor vesele şi desfatându-ne ochii privind câmpiile şi grădinile în floare. Să ne obişnuim mintea să fie interesată de toate acele lucruri măreţe pe care Dumnezeu ni le-a dat cu mână largă. Şi, în timp ce cugetăm asupra acestor dovezi ale iubirii şi grijii Sale, s-ar putea să uităm de neputinţele noastre, să fim veseli şi inimile noastre să cânte Domnului.

Sfat pentru cei bolnavi sau invalizi. Cei bolnavi trebuie învăţaţi că este greşit să înlăture orice muncă fizică, în vederea redobândirii sănătăţii. Procedând astfel, voinţa ajunge să doarmă, sângele se mişcă greoi prin corp şi devine tot mai puţin curat. Iar atunci când pacientul este în pericolul de a-şi imagina că situaţia sa este mai gravă decât în realitate, totala inactivitate va produce [116] cu siguranţă cele mai nefericite rezultate. Munca bine plănuită dă invalidului ideea că nu este cu totul inutil în lume, că poale face şi el câte ceva. Voinţa aceasta îi aduce satisfacţie, îi dă curaj şi tărie, ceea ce distracţiile deşarte nu-i vor da niciodată.

O regulă prin care pot fi recunoscute plăcerile îngăduite. Să nu pierdem niciodată din vedere că Domnul Isus este un izvor de bucurie. El nu găseşte plăcere în nenorocirea fiinţelor omeneşti, ci Îi place să le vadă fericite. Creştinii au multe surse de bucurie la îndemâna lor şi pot spune fără greş care plăceri le sunt îngăduite şi folositoare. Ei se pot bucura de acele recreaţii care nu-i vor conduce spre destrăbălarea minţii sau înjosirea sufletului, care nu-i vor dezamăgi şi care nu vor lăsa în urmă acea influenţă tristă, care distruge respectul de sine si pune obstacole în calea utilităţii practice. Dacă Î1 pot lua pe Isus cu ei şi pot menţine un spirit de rugăciune, ei sunt în deplină siguranţă... Orice distracţie asupra căreia poţi cere binecuvântarea lui Dumnezeu cu credinţă nu va fi periculoasă. Însă orice distracţie care te lipseşte de rugăciunea tainică, de momentele de studiu biblic personal sau de participarea la serviciul divin de la biserică nu este sănătoasă, ci periculoasă.

Distracţii care dăunează datoriilor obişnuite. Bunăstarea sufletului nu trebuie pusă în pericol prin satisfacerea oricărei plăceri egoiste şi noi ar trebui să evităm orice distracţie care fascinează mintea într-atât, încât datoriile obişnuite ale vieţii par banale şi neinteresante.

Puţine dintre distracţiile populare sunt sigure. Multe dintre distracţiile populare în lumea de astăzi, chiar în rândul acelora care pretind a fi creştini, tind să aibă acelaşi sfârşit ca şi cele ale păgânilor... Creştinul adevărat nu va dori să meargă în niciun loc de petrecere sau să se angajeze în vreo distracţie asupra căreia nu poate cere binecuvântarea lui Dumnezeu. [117]

Teatrul—focarul imoralităţii. Printre cele mai periculoase surse de plăcere se numără teatrul. În loc să fie o şcoală pentru moralitate şi virtute, aşa cum se pretinde adesea, el constituie însuşi focarul pentru imoralitate. Prin aceste spectacole se încurajează şi se preiau obiceiuri vicioase şi înclinaţii păcătoase. Cântece, gesturi, expresii, atitudini josnice şi obscene, toate acestea pervertesc imaginaţia şi înjosesc moralul. Orice tânăr care frecventează astfel de spectacole va ajunge să aibă principiile alterate.

Dansul—o şcoală de desfrâu. În multe familii de credincioşi, dansul şi jocul de cării au ajuns distracţii de salon. Se susţine că acestea sunt distracţii de casă, liniştite, de care cei tineri se pot bucura sub ochiul părintesc. Însă prin acestea se cultivă plăcerea nestăpânită, şi ceea ce se consideră nevătămător acasă va ajunge să nu mai fie socotit ca primejdios nici în afara casei. Totuşi, din aceste distracţii nu se obţine nimic bun. Ele nu dau vigoare trupului şi nici odihnă minţii. Ele nu inspiră sentimente virtuoase sau sfinte. Dimpotrivă, ele disting gustul pentru gânduri serioase sau pentru servicii religioase. Este adevărat că este o mare deosebire între petrecerile selecte ale claselor înalte şi întrunirile degradante, dezordonate, cu dans josnic, din diferite case. Totuşi, şi unele şi celelalte constituie paşi pe calea desfrâului.

Jocul de cărţi—primul pas pe o cale ce duce la ruină. Jocul de cărţi ar trebui să fie interzis. Asocierile şi scopurile acestuia sunt periculoase... Îngerii cei răi sunt oaspeţi obişnuiţi ai acestor locuri. În astfel de distracţii nu există nimic binefăcător pentru suflet sau trup. Nu există nimic care să dezvolte intelectul, nimic care să-i furnizeze idei valoroase, pentru a fi de folos în viitor. Conversaţia este asupra unor subiecte triviale şi josnice... Abilitatea în jocul de cărţi va conduce curând la dorinţa de a folosi cunoştinţele şi tactul în beneficiu personal. Întâi, se pune ca miză o sumă mica, apoi una mai mare, până se ajunge la sete după jocul de cărţi, care va con- [118] duce la ruină sigura. Pe cât de mulţi această distracţie periculoasă i-a condus la obiceiuri păcătoase, sărăcie, închisoare, crimă şi chiar la moarte! Şi totuşi, mulţi părinţi nu văd vârtejul teribil al ruinei care se năpusteşte asupra tinerilor.

Evitaţi primul pas către îngăduinţă! S-ar putea să nu vedeţi un pericol real în a face primul pas în privinţa căutării de plăceri şi a neseriozităţii şi să gândiţi că, atunci când doriţi să schimbaţi cursul pe care aţi apucat, vă va fi la fel de uşor să faceţi ceea ce este bine, cum v-a fost atunci când aţi cedat pentru a face ceea ce este rău. Însă acest lucru este o amăgire. Prin alegerea unor prietenii greşite, mulţi au fost conduşi pas cu pas pe calea neascultării şi a imoralităţii, lucru care odinioară credeau că este imposibil să se întâmple.... Dumnezeu aşteaptă ca aceia care poartă Numele lui Hrislos să Î1 reprezinte. Gândurile lor trebuie să fie curate, cuvintele lor nobile şi înălţătoare. Religia lui Hrislos trebuie să fie vădită în tot ceea ce fac şi spun.

Milioane dau năvală în locurile de distracţie. În acest veac, exista o pasiune fără precedent pentru plăcere. Imoralitatea şi extravaganţa nesăbuită domină pretutindeni. Mulţimile sunt dornice de distracţii. Mintea se ocupă cu fleacuri şi devine frivolă, pentru că nu este obişnuită să cugete şi nici disciplinată în vederea studiului. Sentimentalismul ignorant este frecvent întâlnit. Dumnezeu doreşte ca fiecare suflet să fie cultivai, rafinat, înălţat şi înnobilat. Însă prea adesea se neglijează ţintele valoroase, în favoarea etalării modei şi pentru plăceri superficiale,

Distracţiile produc o stare de surescitare nesănătoasă. Distracţiile incitante ale timpului nostru menţin minţile bărbaţilor si femeilor, dar în special ale tinerilor, într-o stare de surescitare, de agitaţie, care are repercusiuni asupra vitalităţii lor într-o măsură mai mare decât studiul sau munca fizică si care are tendinţa de a [119] pipernici intelectul şi de a corupe moralul. Tinerii sunt măturaţi de curentul popular. Aceia care învaţă să iubească plăcerea de dragul plăcerii deschid uşa unui potop de ispitiri. Ei se dedau la veselii sociale şi la distracţii nesăbuite. Merg dintr-o formă de destrăbălare într-alta, până ce pierd atât dorinţa, cât şi capacitatea de a avea o viaţă utila. Aspiraţiile lor religioase sunt amorţite; viaţa lor spirituală este învăluită în întuneric. Toate facultăţile nobile ale sufletului, tot ceea ce leagă fiinţa omenească de lumea spirituală, sunt înjosite.

Educaţia este pipernicită prin iubirea de plăceri. Părinţii fac o greşeală atunci când îşi grăbesc copiii să intre în societate la o vârstă fragedă, lemându-se că nu vor şti nimic dacă nu participă la petreceri şi dacă nu se amestecă printre aceia care sunt iubitori de plăceri. Chiar pe când sunt încă în şcoală, ei le îngăduie copiilor lor sa participe la petreceri si să se amestece în societate. Aceasta constituie o mare greşeală. În acest fel, tinerii învaţă răul mult mai repede decât materiile de la şcoală, iar mintea lor este umplută cu lucruri inutile, în timp ce pasiunea pentru distracţii li se dezvoltă în aşa măsură, încât le este imposibil să dobândească apoi cunoştinţe chiar în ramurile cele mai obişnuite ale educaţiei. Atenţia lor este împărţită între educaţie şi iubirea de plăceri şi, cum iubirea de plăceri predomină, înaintarea lor intelectuală este înceată.

Standardele sunt coborâte. Părinţii fac loc înclinaţiilor iubitoare de lume ale copiilor lor. Ei deschid uşa pentru distracţii pe care odată la interziceau din principiu.

Chiar printre părinţii creştini s-a îngăduit prea mult plăcerea pentru distracţii. Părinţii... s-au conformat părerii generale, conform căreia primii ani ai copiilor şi tinerilor trebuie irosiţi în lenevie, distracţii egoiste şi îngăduinţe nesăbuite. În acest fel, s-a format gustul pentru plăceri tari, iar copiii şi tinerii şi-au format minţile astfel, încât acestea să se delecteze în etalări de senzaţie, în timp ce datoriile serioase, de folos, ale vieţii, sunt privite cu neplăcere. Ei trăiesc [120] o viată care este mai mult după rânduiala care există în lumea animalelor. Cândurile lor nu sunt îndreptate către Dumnezeu sau către realităţile veşnice, ci zboară precum fluturii în anotimpul lor. Ei nu se poartă ca nişte fiinţe sensibile şi inteligente, ale căror vieţi să se poată compara cu cea a lui Dumnezeu şi care să-I poală da socoteală pentru fiecare ceas al vieţii lor.

Mamele să iniţieze şi să orienteze activităţile distractive. În loc să-şi trimită copiii de lângă ea, ca să nu fie tulburată de zgomotul lor sau să fie plictisită de multele lor dorinţe, mama trebuie să simtă că timpul ei nu poate fi folosit în niciun alt mod mai bine decât căutând să le aline şi să le ocupe minţile lor neastâmpărate, active, cu ceva care să-i amuze sau cu vreo ocupaţie uşoara, care sa le producă bucurie. Mama va fi din plin răsplătită pentru eforturile pe care le face şi pentru timpul petrecut în a inventa ceva distractiv pentru copiii ei. Copiilor mici le place societatea. În general, ei nu se pot bucura dacă sunt singuri; iar mama trebuie să simtă că, în majoritatea cazurilor, locul în care trebuie să stea copiii alunei când sunt în casă este camera în care se află ea.

Nu-i lipsiţi de plăceri nevinovate. Din lipsa timpului sau a dispoziţiei de a se gândi la aceasta, multe mame refuză copiilor lor unele plăceri nevinovate, în timp ce degetele ocupate şi ochii neobosiţi sunt preocupaţi doar cu lucrul care are în vedere împodobirea, ceea ce, în cel mai bun caz, va servi doar pentru a încuraja vanitatea şi extravaganţa în minţile lor linere. Pe măsură ce copiii se apropie de vârsta maturităţii, aceste lecţii vor aduce ca roade mândria şi lipsa de valoare morală.

Probleme la vârsta adolescenţei—o vârstă greu de înţeles. În starea prezentă a societăţii, nu este o sarcină uşoară pentru părinţii creştini să-si ţină copiii în frâu şi să-i înveţe ceea ce este bine, potrivii cu regula Bibliei. Copiii devin adesea nerăbdători când sunt ţinuţi sub control şi vor să plece şi să vină după bunul lor plac. [121]

În special de la zece la optsprezece ani, ei sunt înclinaţi să creadă că nu este nimic rău dacă merg la întruniri ale tinerilor necreştini. Însă părinţii creştini, cu experienţă, pot vedea pericolul. Ei sunt obişnuiţi cu temperamentele specifice ale copiilor lor şi ştiu ce influentă pot avea acele lucruri asupra minţii lor; şi, dacă le doresc mântuirea, îi vor ţine departe de astfel de distracţii frivole.

Secretul prin care copiii pot fi păziţi de atracţiile imorale. Secretul pentru salvarea copiilor voştri constă în a face din cămin un loc plăcut şi atrăgător. Indulgenţa părinţilor nu îi va lega pe copiii mici de Dumnezeu, nici de cămin; însă o influenţă hotărâtă, evlavioasă, în privinţa instruirii şi a educării corespunzătoare a minţii, îi va salva pe mulţi copii de la mină. Este datoria părinţilor de a veghea asupra plecării şi venirii copiilor lor. Ei îi vor încuraja şi le vor da motive prin care să fie atraşi de cămin şi îi vor face să vadă că părinţii lor se interesează de ei. Ei vor face din cămin un loc plăcut şi vesel.

Zilele de naştere—ocazii de a-I aduce laudă lui Dumnezeu. În rânduiala iudaică, după porunca lui Dumnezeu însuşi, la naşterea copiilor era adusă o jertfă. În zilele noastre, îi vedem pe părinţi trudind din greu pentru a face cadouri copiilor lor, cu ocazia zilei de naştere; ei fac din aceasta o ocazie de a-1 onora pe copil, ca şi când datoram onoarea fiinţei omeneşti... Astfel, gândurile copiilor sunt dirijate către ei înşişi, ajungând să se considere obiectul unor favoruri deosebite... Cu ocazia zilei de naştere, copiii trebuie învăţaţi că au motive de mulţumire la adresa lui Dumnezeu, pentru purtarea Sa de grijă, plină de bunătate, în viaţa lor, pentru încă un an. Astfel, pot fi date lecţii foarte preţioase. Pentru viaţă, sănătate, hrană şi îmbrăcăminte, cât şi pentru speranţa vieţii veşnice, noi suntem datori Dătătorului tuturor îndurărilor; noi recunoaştem darurile care vin din mâna Lui şi ne prezentăm darurile de mulţumire Celui mai mare binefăcător al nostru. Aceste daruri, cu ocazia zilei de naştere, sunt apreciate de Cer. [122]

Un răgaz de a se trece în revistă anul care a trecut. Învăţaţi-i pe copii să treacă în revistă anul care a trecut din viaţa lor si să cugete dacă le-ar produce bucurie să vadă ce este scris în dreptul acestui an, în cărţile din cer. Încurajaţi-i să se gândească dacă purtarea, cuvintele şi faptele lor îi sunt pe plac lui Dumnezeu. S-au străduit ca viaţa lor să se asemene tot mai mult cu cea a Domnului Isus, să fie frumoasă şi plăcută lui Dumnezeu? Învăţaţi-i cunoaşterea de Dumnezeu, a căilor Sale, a principiilor Sale. Când aveţi o sărbătoare, faceţi din aceasta o zi plăcută şi fericită pentru copi ii voştri; de asemenea, faceţi din ea o zi plăculă pentru cei săraci si necăjiţi. Nu lăsaţi ca acea zi să treacă fără a-I aduce mulţumire şi daruri de mulţumire Domnului Isus.

Crăciunul ca sărbătoare. „Vine Crăciunul“ este vestea care răsună pretutindeni în lumea noastră, de la răsărit la apus şi de la nord la sud. Pentru copii, tineri, adulţi şi chiar pentru cei în vârstă, este un timp de bucurie şi de mare veselie. Însă ce este Crăciunul în fond, ca să i se acorde atât de multă atenţie? Ziua de 25 decembrie se presupune a fi ziua naşterii lui Isus Hristos şi sărbătorirea acesteia a devenit un obicei popular. Totuşi, nu exista certitudinea că noi serbăm adevărata zi de naştere a Mântuitorului nostru. Istoria nu ne dă nicio asigurare în acest sens. Biblia nu ne dă timpul precis... Tăcerea Scripturilor în această privinţă constituie pentru noi dovada că acest lucru nu ne-a fost făcut cunoscut din motivele cele mai înţelepte... El a ascuns ziua exactă a naşterii Domnului Hristos, astfel ca acea zi să nu primească onoarea care ar trebui dată Domnului Hristos... Adorarea sufletului nostru trebuie să se îndrepte către Domnul Isus, Fiul Dumnezeului Celui nemărginit.

Ziua nu trebuie ignorată. Copiii şi tinerii trebuie trataţi cu foarte multă grijă. De Crăciun, ei nu trebuie lăsaţi să-şi găsească plăcerea în capricii, în distracţii care vor fi în detrimentul spiritualităţii lor. Părinţii pot veghea asupra acestui lucru, îndreptând mintea şi daru- [123] rile copiilor lor către Dumnezeu, către cauza Sa şi către mântuirea sufletelor. Dorinţa după distracţie şi amuzament, în loc de a fi năruită sau interzisă în mod arbitrar, trebuie avută în atenţie de către părinţi, care, cu efort serios, trebuie sa-i călăuzească pe copii. Dorinţa lor de a face daruri poate fi transformată în mijloace sfinte, care să aibă ca rezultat binele semenilor noştri. Tăgăduirea de sine şi sacrificiul de sine au marcat cursul acţiunilor Domnului Hristos. Fie ca acestea să fie prezente şi în vieţile noastre, ale celor care pretindem că Î1 iubim, deoarece pe El se bazează speranţa noastră de viaţă veşnică.

Oferirea reciprocă de daruri—un simbol al afecţiunii. Este bine să ne oferim unul altuia simboluri ale iubirii, ca amintire, dacă prin aceasta nu Î1 uităm pe Dumnezeu, cel mai bun prieten al nostru. Trebuie să oferim daruri care să se dovedească de un real folos primitorului. Eu aş recomanda cărţi, care să fie de ajutor în înţelegerea Cuvântului lui Dumnezeu sau care sa ne mărească dragostea faţa de acesta. Oferiţi ceva care poale fi citit în aceste lungi seri de iarnă.

Pentru copii sunt recomandate cărţile. Sunt mulţi dintre cei micuţi care ar dori să li se ofere cărţi... Dumnezeu ne dă lumină din cer şi nicio familie nu trebuie să fie lipsită de aceasta. Fie ca darurile pe care le veţi face să constituie raze de lumină pe calea către cer.

Crăciunul—un timp pentru a-L onora pe Dumnezeu. În general, sărbătorile sunt petrecute în destrăbălări şi extravaganţă, în mese îmbelşugate şi etalare... Mii de dolari sunt mai rău decât aruncaţi de Crăciun şi de Anul Nou, pe îngăduinţe inutile. Este însă privilegiul nostru să ne îndepărtăm de obiceiurile şi de practicile acestui veac decăzut; şi, în loc să cheltuim bani numai pentru satisfacerea poftei sau pentru ornamente sau articole de îmbrăcăminte inutile, putem face din sărbătorile care vin o ocazie prin care sa-L onorăm şi să-L glorificăm pe Dumnezeu. [124]

Domnul Hristos trebuie să fie obiectivul suprem; însă, în felul în care s-a sărbătorit Crăciunul, slava care I se cuvenea Lui a fost îndreptată către omul muritor, pentru care, din cauza caracterului păcătos şi deficitar al acestuia, a fost necesar ca El să vină în lumea noastră.

Nunţile—ocazii de bucurie. Scripturile arată că atât Domnul Isus, cât şi ucenicii Lui au fost invitaţi la această nuntă (în Cana). Domnul Isus nu le-a interzis creştinilor să participe la nunţi, care sunt ocazii de bucurie. Participând la această sărbătoare, Domnul Hristos ne-a învăţat că El doreşte ca noi să ne bucurăm cu cei ce se bucură, păzind principiile pe care El le-a lăsat. El nu a oprit niciodată sărbătorile nevinovate ale oamenilor, atunci când acestea s-au desfăşurat în armonie cu legile cerului. La o întrunire onorată de prezenţa Domnului Hristos, este drept ca urmaşii Săi să participe. După ce a participat la această sărbătoare, Domnul Hristos a mai participat la multe altele, aprobându-le astfel prin prezenţa şi învăţătura Lui. [125]

Capitolul 9 — O lumină vie — Influenţa reciprocă dintre familie şi societate

Dumnezeu a avut în vedere nevoile noastre sociale. Autor a tot ce este frumos... Dumnezeu a avut grijă să satisfacă în copiii Săi dragostea de frumos. El n-a trecut cu vederea nici nevoile lor sociale, nici asocierile prieteneşti, folositoare, care contribuie la cultivarea simpatiei, dând strălucire vieţii.

Influenţa asocierii. Toţi oamenii îşi fac prieteni şi vor avea influenţă asupra acestora şi vor fi influenţaţi, la rândul lor. Cuvântul lui Dumnezeu pune un mare accent pe prieteniile pe care ni le facem, atât bărbaţii, cât şi femeile. Influenţa asocierii este cu mult mai mare asupra minţii şi caracterului în dezvoltare ale copiilor şi tinerilor! Prietenii pe care şi-i fac, principiile pe care le adoptă, obiceiurile pe care şi le formează vor fi decisive atât în ceea ce priveşte utilitatea lor acum, cât şi în ceea ce priveşte destinul lor în viitor. Este inevitabil ca tinerii să aibă prieteni şi să fie influenţaţi de aceştia. Acestea sunt legături tainice, care leagă sufletele laolaltă, astfel ca [126] inima unuia să răspundă inimii celuilalt. Unul prinde ideile, sentimentele şi spiritul celuilalt. Această asociere poale fi o binecuvântare sau un blestem. Tinerii se pot ajuta şi întări unul pe celălalt, îşi pot îmbunătăţi comportamentul, caracterul, cunoştinţele; sau, dacă îşi îngăduie să devină nepăsători şi necredincioşi, ei pot exercita o influenţă negativă, spre imoralitate.

Spune-mi cu cine te însoţeşti, ca să-ţi spun cine eşti. Tinerii nu îşi dau seama cât de mult le sunt afectate atât caracterul, cât şi reputaţia, prin alegerea prietenilor. Fiecare caută compania cuiva care are gusturi şi obiceiuri asemănătoare cu ale lui. Cel care preferă societatea celor ignoranţi şi plini de vicii, şi nu a celor înţelepţi şi cumpătaţi, arată prin aceasta că propriul caracter este deficitar. Gusturile si obiceiurile sale pot fi la începui cu totul diferite de gusturile şi de obiceiurile acelora a căror companie o caută; însă, pe măsură ce se amestecă printre ei, gândurile şi sentimentele lui se schimbă; el sacrifică principiile drepte şi, pe nesimţite şi inevitabil, scade la nivelul prietenilor săi. Ca şi pârâul care se face părtaş de proprietăţile solului prin care curge, principiile şi obiceiurile tinerilor ajung în mod inevitabil îmbibate de caracterul prietenilor lor.

Tendinţele naturale sunt în jos. Dacă tinerii ar putea fi convinşi să se asocieze cu tineri morali, integri şi prietenoşi, efectul ar fi binefăcător. Dacă îşi aleg prieteni care se tem de Domnul, influenţa acestora îi va conduce la adevăr, datorie şi sfinţenie. O viaţă creştină adevărată este o putere spre bine. Insă, pe de altă parte, cei care se împrietenesc cu persoane de o moralitate discutabilă, cu principii şi obiceiuri rele, curând vor merge pe aceeaşi cale. Tendinţele inimii fireşti sunt în jos. Cel care se asociază cu un sceptic va deveni curând sceptic; cel care alege compania celor imorali cu siguranţă va ajunge si el la fel. A te duce la sfatul celor răi este primul pas spre a merge pe calea celor păcătoşi şi a te aşeza pe scaunul celor batjocoritori. [127]

Influenţele rele sunt mai contagioase. Pentru tinerii lumeşti, iubirea de prietenii şi de plăceri devine o pasiune care îi absoarbe. Ei consideră că etalarea în îmbrăcăminte, vizitele, îngăduirea poftei şi a viciilor şi frecventarea unui cerc social degradant reprezintă cel mai mare ţel al vieţii. Dacă sunt lăsaţi în singurătate, ei sunt nefericiţi. Dorinţa lor cea dintâi este să fie admiraţi şi flataţi şi să facă senzaţie în societate; iar când această dorinţă nu este satisfăcută, viaţa li se pare de nesuportat.

Sociabilitatea trebuie cultivată. Sociabilitatea creştină este în general prea puţin cultivată... Cei care se închid în ei înşişi, care nu vor să iasă din această stare şi să fie o binecuvântare pentru alţii, prin asocieri prieteneşti, pierd multe binecuvântări; căci prin legături reciproce minţile se cizelează, se rafinează; prin relaţii sociale se formează cunoştinţe şi prietenii care au ca urmare o unitate a inimii şi o atmosferă de iubire, care este plăcută în ochii cerului. În special cei care au gustat iubirea lui Hristos ar trebui să-şi pună la lucru puterile pentru a fi sociabili, căci în acest fel ei pot câştiga suflete pentru Mântuitorul. Domnul Hristos nu trebuie să stea ascuns în inima lor, închis ca o comoară la care se râvneşte, sacra şi dulce, de care să se bucure doar ei; iar dragostea lui Hristos nu trebuie manifestată numai faţă de cine avem noi plăcere. Tinerii trebuie învăţaţi să fie asemenea lui Hristos, dovedind interes, amabilitate, sociabilitate faţă de aceia care sunt în cea mai mare nevoie, chiar dacă aceştia nu sunt prietenii lor. În orice vreme şi în orice loc, Domnul Hristos a dovedit un interes plin de iubire pentru familia omenească şi a revărsat în jurul Lui lumina unei vieţi evlavioase, pline de optimism.

Lucruri care ne influenţează pe noi şi pe copiii noştri. Orice prietenie pe care o stabilim, oricât de limitată ar fi, exercita o anumită influenţă asupra noastră, iar măsura în care cedăm acelei influenţe va fi determinată de gradul de apropiere, de consecvenţa [128] relaţiei, de dragostea şi de respectul pe care le avem faţă de cel cu care ne asociem... Prieteniile rele au o influenţă nefastă. Dacă ne facem prieteni a căror influenţă are tendinţa de a ne face să uităm înaltele cerinţe pe care le are Domnul faţă de noi, invităm ispita şi devenim prea slabi în ceea ce priveşte puterea morală de a-i rezista. Vom ajunge să împărtăşim spiritul şi să nutrim ideile celor cu care ne asociem şi să aşezăm lucrurile sacre şi veşnice pe o treaptă mai jos decât ideile prietenilor noştri. Tinerii... sunt mult mai uşor afectaţi decât cei mai în vârstă. Totul face impresie asupra minţilor lor—chipurile la care privesc, vocile pe care le aud, locurile pe care le vizitează, prietenii pe care şi-i formează, cărţile pe care le citesc. Este imposibil de evaluat importanţa pentru lumea aceasta, cât şi pentru cea viitoare, a prieteniilor pe care le alegem atât pentru noi înşine, cât mai ales pentru copiii noştri.

Pericolele asocierii cu cei care nu sunt creştini. Lumea nu trebuie să constituie pentru noi un criteriu. Nu trebuie să ne asociem cu cei necreştini şi să ne facem părtaşi de spiritul lor, căci ei ne vor îndepărta inima de Dumnezeu, către închinarea la dumnezei falşi. Sufletul neclintit, tare în credinţă, poate face mult bine; el poate oferi multe binecuvântări, în cel mai înalt grad, celor cu care se asociază, fiindcă Legea lui Dumnezeu este în inima lui. Însă nu putem să ne asociem în mod voit cu cei care calea în picioare Legea lui Dumnezeu şi să ne păstrăm totuşi credinţa curata şi nealterată. Ne vom molipsi de spiritul lor şi, dacă nu ne despărţim de ei, în cele din urmă vom fi legaţi de ei şi vom împărtăşi aceeaşi soartă.

O lecţie din viaţa lui Samson. Grija providenţială a lui Dumnezeu fusese asupra lui Samson, pentru ca el să poată fi pregătit să îndeplinească lucrarea la care a fost chemat. Chiar la începutul vieţii sale, i s-au asigurat condiţii favorabile pentru a avea tărie fizică, vigoare intelectuală şi curăţie morală. Insă, sub influenţa prieteniilor rele, el s-a lăsat deposedat de ceea ce primise de la Dumnezeu, şi [129] care constituie singura tărie a omului, şi a fost prins şi distrus de curentul răului. Aceia care întâmpină încercări pe calea datoriei să fie siguri că Dumnezeu îi va apăra; însă, dacă în mod voit oamenii se aşază sub puterea ispitei, mai curând sau mai târziu vor cădea.

Evitaţi-i pe cei cu standarde joase, cu moravuri uşoare. Este un lucru greşit ca aceia care sunt creştini să se afle în compania celor cu moravuri uşoare. Este primejdios a avea legături apropiate, zilnice, care ocupă timpul fără a contribui cu nimic la consolidarea morală şi intelectuală. Dacă atmosfera morală, care îi înconjoară pe oameni, nu este curată şi sfântă, ci întinată, aceia care trăiesc în această atmosfera vor descoperi că ea le afectează aproape imperceptibil intelectul şi inima, otrăvind şi distrugând. Este periculos a discuta cu cei care sunt josnici. În mod treptat şi pe nesimţite, cei care în mod natural iubesc curăţia şi sunt conştiincioşi vor ajunge la acelaşi nivel şi vor fi părtaşi, simpatizând cu nechibzuinţa şi cu imoralitatea acelora cu care vin în mod permanent în contact.

Mulţi cedează ispitei pentru că se tem de ridicol. Copiii... ar trebui să aibă prieteni care să nu batjocorească ceea ce este curat şi demn, ci care să fie de partea a ceea ce este drept, cinstit. Teama de ridicol îi conduce pe mulţi tineri să cedeze ispitei şi să meargă pe calea celor fără Dumnezeu. Mamele pot face mult, prin exemplu şi cuvinte, pentru a le arăta copiilor cum să fie demni şi cinstiţi în mijlocul dispreţului şi batjocurii.

Căutaţi-vă prieteni serioşi, integri. Fie ca toţi aceia care vor să-şi formeze un caracter drept să-şi aleagă prieteni eu o minte serioasă, oameni integri, înclinaţi spre religie... Fie ca toţi să ia seama cum clădesc. Furtuna ispitei va lovi asupra clădirii şi, dacă aceasta nu este construită cu hotărâre şi credincioşie, nu va rezista în faţa probei. Prin asocierea cu cei care trăiesc conform unor principii, chiar cei nepăsători vor învăţa să iubească neprihănirea. Şi, prin punerea în practică a facerii de bine, se va crea în inimă un dezgust [130] pentru ceea ce este ieftin şi comun, în contradicţie eu principiile din Cuvântul lui Dumnezeu.

Influenţele rele sunt aproape covârşitoare. Mintea tinerilor este în mod firesc înclinată spre nesăbuinţă; şi, la o vârsta fragedă, înainte de a-şi forma caracterul şi de a avea o judecată matură, ei manifestă frecvent preferinţă pentru prieteni care au asupra lor o influenţă dăunătoare.

Fie ca tinerii să fie aşezaţi în cele mai prielnice circumstanţe posibile; căci asocierile pe care şi le fac, principiile pe care le adoptă, obiceiurile pe care şi le formează vor hotărî utilitatea lor atât acum, cât şi în viitor, cu o certitudine care nu dă greş.

Pericolul libertăţii nelimitate. Libertatea nelimitată acordată copilului... a dus la ruină mii de oameni. Cât de mulţi sunt lăsaţi să stea noaptea pe stradă, iar părinţii sunt mulţumiţi să nu ştie cu cine sunt copiii lor. Prea adesea sunt aleşi prieteni a căror influenţă tinde numai să corupă. Când se lasă întunericul, băieţii se adună în grupuri şi iau primele lecţii în privinţa jocurilor de cărţi, a jocurilor de noroc, a fumatului şi băuturii... Prin astfel de prietenii, tineri promiţători ajung beţivi şi nelegiuiţi.

Părinţii trebuie să aleagă prietenii copiilor lor. Părinţii trebuie să nu uite că asocierea cu cei cu moravuri uşoare şi cu un caracter grosolan va avea o influentă dăunătoare asupra tinerilor. Dacă ei dau greş în a alege o companie potrivită pentru copiii lor, dacă le îngăduie să se împrietenească sau să se asocieze cu copii cu moravuri discutabile, ei îi aşază pe copiii lor sau le îngăduie acestora să se aşeze într-o şcoală în care se predau şi se practică lecţii de imoralitate.

Pericolele pentru cei tineri sporesc mult atunci când aceştia ajung într-o companie care cuprinde un mare număr de tineri de vârsta lor, cu caractere şi cu obiceiuri de viaţă diferite. În aceste [131] împrejurări, mulţi părinţi sunt înclinaţi să nu facă nimic, în loc să-şi înteţească eforturile de a-şi păzi copiii şi de a veghea asupra lor. Cu rugăciune şi în unitate deplină, tatăl şi mama trebuie să poarte împreună responsabilitatea teribilă a îndrumării corespunzătoare a copiilor lor. Să neglijeze orice altceva, însă niciodată să nu-şi lase copiii să meargă unde vor şi să facă ce vor, distrându-se şi alegându-şi prieteni răi.

Unde sunt petrecute serile? Orice fiu sau fiică trebuie să dea explicaţii când lipseşte de acasă noaptea. Părinţii trebuie să cunoască prietenii copiilor lor şi în a cui casă şi-au petrecut aceştia serile. Unii copii îşi înşală părinţii, spunându-le minciuni, pentru a evita demascarea faptelor lor rele.

Buruienile năpădesc câmpul necultivat. Taţii şi mamele îşi lasă prea adesea copiii să-şi aleagă singuri distracţiile, prietenii şi ocupaţia. Rezultatul urmează de la sine. Lăsaţi un câmp necultivat şi, curând, acesta va fi năpădit de spini şi de pălămida. Nu veţi vedea niciodată o floare frumoasă sau un arbust de soi străbătând printre buruieni. Ierburile fără valoare vor creşte din abundenţă, fără să le purtăm de grijă, în timp ce plantele care sunt utile sau frumoase cer o îngrijire meticuloasă. Aşa stau lucrurile şi cu copiii noştri. Dacă avem în vedere formarea unor obiceiuri bune şi întemeierea unor principii drepte, atunci este necesară o muncă serioasă. Dacă sunt de îndreptat obiceiuri greşite, este nevoie de efort şi de străduinţă.

Fermitate, dar cu bunătate. Părinţii nu trebuie să cedeze înclinaţiilor copiilor lor, ci trebuie să meargă pe calea cea simplă a datoriei, pe care le-a trasat-o Dumnezeu, punându-le restricţii cu bunătate, stabilindu-le interdicţii cu fermitate, şi totuşi cu iubire, cu efort serios, stăruitor, şi cu rugăciune, conducându-le paşii din lumea aceasta, către ceruri. Copiii nu trebuie lăsaţi sa plutească încoace si încolo, pe orice cale sunt înclinaţi, şi să rătăcească pe orice potecă s-ar ivi, care i-ar duce departe de cărarea cea dreaptă. Nimeni nu [132] este într-un pericol mai mare decâl cei care nu se tem de primejdii şi neglijează sfatul şi povaţa.

Vizitele făcute fără însoţitori nu sunt recomandate. Unii părinţi greşesc, acordându-le copiilor lor prea multă libertate. Uneori, au prea multă încredere în ei şi nu îşi văd greşelile... Copiii care pleacă de acasă neînsoţiţi, fără ochiul veghetor al părintelui asupra lor, pentru a le vedea şi corecta greşelile, sunt adesea astfel influenţaţi, încât vor fi necesare luni de zile pentru a îndepărta acele influenţe.

Încercări puternice în faţa tinerilor noştri. Copiii trebuie educaţi şi instruiţi pentru a şti cum să întâmpine greutăţile, ispitele si pericolele. Ei trebuie învăţaţi să fie stăpâni pe sine si să învingă greutăţile cu demnitate; şi dacă ei nu se aruncă în mod voit în braţele primejdiei şi nu se aşază fără a fi necesar în calea ispitei, dacă evită influenţele rele şi societatea vicioasă în care, inevitabil, ar fi siliţi să fie într-o companie periculoasă, vor avea tărie de caracter pentru a sta de partea dreptăţii, vor apăra principiul şi vor păşi înainte în puterea lui Dumnezeu, cu moralul neatins. Puterile morale ale tinerilor care au fost educaţi în mod corespunzător şi care şi-au pus încrederea în Dumnezeu vor fi suficiente pentru a face faţă celui mai puternic test.

Ospitalitatea—o virtute biblică. Biblia se referă mult la ospitalitate. Nu numai că o prezintă ca pe o datorie, dar ne descrie şi multe tablouri frumoase ale exercitării acestui har şi ale binecuvântărilor pe care el le aduce.

Ocazii şi privilegii neglijate. „Primitor de oaspeţi“ este o calitate aflată printre trăsăturile celui stăpânit de Duhul Sfânt, care are o răspundere în biserică. Chiar întregii biserici i se dă porunca: „Fiţi primitori de oaspeţi între voi, fără cârtire; ca nişte buni ispravnici ai harului felurit al lui Dumnezeu, fiecare din voi să slujească altora [133] după darul pe care 1-a primit“. Aceste sfaturi au fost în mod ciudat neglijate... În general, există prea puţină sociabilitate, prea puţină dispoziţie de a mai face loc pentru încă două sau trei persoane, iară a ne simţi stânjeniţi sau fără a face parada.

Binecuvântări pierdute din cauza egoismului exclusivist. Cei care se închid în ei înşişi şi care nu vor să primească oaspeţi pierd multe binecuvântări... Domnul însuşi ne-a făcut diferiţi—pe unii săraci, pe unii bogaţi, pe alţii necăjiţi—pentru ca toţi să aibă ocazia de a-şi clădi caracterul. Dumnezeu a rânduit să existe săraci, pentru ca noi să putem fi încercaţi, puşi la probă, ca să scoatem la iveală ceea ce este în inimile noastre. Când spiritul de ospitalitate moare, inima ajunge paralizată de egoism.

Faţă de cine să fim ospitalieri? „Când dai un prânz sau o cină“, spune Domnul Hristos, „nu chema pe prietenii tăi, nici pe fraţii tăi, nici pe neamurile tale, nici pe vecinii tăi bogaţi; ca nu cumva să te cheme şi ei la rândul lor pe tine şi să iei, astfel, o răsplat pentru ce ai făcui. Ci, când dai o masă, cheamă-i pe săraci, pe schilozi, pe şchiopi, pe orbi. Şi va fi ferice de tine, pentru că ei n-au cu ce să-ţi răsplătească; dar ţi se va răsplăti la învierea celor neprihăniţi“.

Aceştia sunt oaspeţi pe care nu este o povară să-i primeşti. Ei nu au nevoie de o primire specială sau care să (te) coste. Nu este nevoie să faci niciun efort. Căldura unei primiri plăcute, un loc lângă soba ta, un scaun la masa ta, privilegiul de a împărtăşi cu tine binecuvântarea ceasului rugăciunii vor fi pentru mulţi dintre aceştia ca o licărire a cerului. Simpatiile noastre trebuie să depăşească limitele eului şi zidurile familiei. Sunt atâtea ocazii preţioase pentru aceia care vor să facă din căminele lor o binecuvântare pentru alţii. Influenţa socială constituie o putere minunată. Noi o putem folosi, dacă vrem, ca pe un mijloc de a-i ajuta pe cei din jurul nostru.

Un refugiu pentru tinerii ispitiţi. Pretutindeni, în jurul nostru, sunt tineri care nu au familii sau ale căror familii nu au acea putere [134] înnobilatoare care să le fie ajutor, astfel că tinerii sunt târâţi spre păcat... Aceşti tineri au nevoie de o mână întinsă spre ei eu iubire. Cuvinte amabile, rostite în mod simplu, mici atenţii acordate, vor înlătura norii ispitelor care se adună asupra sufletului.

Păstraţi simplitatea în familie. Când vin musafiri, şi acest lucru se întâmplă frecvent, nu trebuie să se îngăduie ca aceştia să absoarbă tot timpul şi atenţia mamei; bunăstarea fizică şi spirituală a copiilor ei trebuie să fie pe primul loc. Timpul nu trebuie folosit în pregătirea unor prăjituri complicate şi a unor mâncăruri grele, nesănătoase, pentru a fi puse pe masă. Toate acestea constituie o cheltuială în plus şi mulţi nu îşi pot permite acest lucru... Nu încercaţi să daţi impresia că vă permiteţi un stil de viaţă care, de fapt, este mai presus de puterile voastre. Nu încercaţi să păreţi ceea ce nu sunteţi, nici prin preparatele fie care le puneţi la masă, nici prin maniere... Fiţi faţă de musafiri /exact aşa cum sunteţi în familie în fiecare zi—respectuoşi, plăcuţi şi amabili.

Isus—exemplu de ospitalitate. Domnul Hristos a dat prin propria Sa viaţă o lecţie de ospitalitate. Când a fost înconjurat de mulţimea înfometată, pe malul mării, El nu i-a trimis pe oameni acasă în acea stare, ci le-a spus ucenicilor Săi: „Daţi-le voi să mănânce“ (Mat. 14,16). Printr-un act al puterii Sale creatoare, El a pus la dispoziţie hrană suficientă pentru a le satisface nevoia. Şi totuşi, ce hrana simplă a fost aceea pe care le-a oferit-o! Niciun fel de delicatese! El, care avea, la porunca Sa, toate resursele cerului, ar fi putut întinde în faţa acelor oameni un ospăţ bogat. Dar El le-a oferii numai ceea ce le era suficient pentru a le satisface nevoia, ceea ce constituia hrana de zi cu zi a pescarilor de pe malul mării. Dacă astăzi oamenii ar fi simpli în obiceiurile lor, trăind în armonie cu legile naturii, ar exista resurse din belşug pentru toate nevoile familiei omeneşti. Ar exista mai puţine dorinţe închipuite şi mai multe ocazii de a lucra pentru Domnul... Sărăcia şi lipsurile nu trebuie să fie o [135] barieră în a ne arăta ospitalieri. Noi trebuie să împărţim cu alţii ceea ce avem.

Căminul creştin este un exemplu. Căminul creştin trebuie să fie un exemplu viu, care să ilustreze desăvârşirea adevăratelor principii ale vieţii. O astfel de ilustrare va fi o putere spre bine în lume... Iar când tinerii pleacă dintr-un astfel de cămin, ei împărtăşesc altora lecţiile învăţate. Principiile nobile ale vieţii pătrund şi în alte familii, şi o influenţă înălţătoare îşi face lucrarea în acea comunitate socială.... Căminul ai cărui membri sunt amabili şi binevoitori este un cămin de creştini, care exercită o influenţă spre bine... Sub influenţa harului divin, un astfel de cămin devine un loc odihnitor pentru călătorii obosiţi şi trudiţi. Prin veghere atentă, eul nu este alimentat. Se formează deprinderi corecte. Exista o grijă deosebită penlru drepturile celorlalţi. La cârmă se află credinţa care lucrează prin dragoste şi curăţeşte sufletul—fiind suverană peste toată casa.

Influenţa unei familii ordonate. O familie ordonată, disciplinată, spune mai mult în favoarea creştinismului decât toate predicile care pot fi predicate. O asemenea familie este o dovadă a faptului că părinţii au avut succes în a urma rânduielile lui Dumnezeu si ca, la rândul lor, copiii Îl vor sluji în cadrul bisericii. Influenţa lor creşte; căci, pe măsură ce împărtăşesc altora, ei primesc pentru a împărtăşi din nou. Taţii şi mamele au ajutoare în copiii lor şi aceştia transmit altora ceea ce au învăţat în cămin. Cei din jur beneficiază de ajutorul lor şi acesta este unul de durată, pentru veşnicie.

Influenţa morală a familiei creştine. Cea mai mare dovadă a puterii creştinismului, care poate fi prezentată lumii, este o familie ordonată şi disciplinată. Aceasta va recomanda adevărul mai mult decât orice, pentru că este o dovadă vie a puterii acestuia asupra inimii.

Lucrarea pe care o avem noi de făcut în această lume... este aceea de a vedea ce virtuţi putem cultiva în copii, în familiile noastre, pen- [136] tru ca ei să poată influenţa alte familii şi, astfel, să devină o putere în vederea educaţiei, chiar dacă nu păşim niciodată în faţa catedrei. O familie ordonată, disciplinată, este mai preţioasă în ochii lui Dumnezeu decât aurul cel scump, chiar decât aurul din Ofir.

Căminele prietenoase vor fi o lumină pentru vecini. Avem nevoie de părinţi mai senini, de creştini mai senini. Suntem prea închişi în noi înşine. Prea adesea copiii noştri şi cei apăsaţi şi descurajaţi sunt lipsiţi de cuvântul bun şi încurajator, de zâmbetul nostru voios... Din fiecare cămin creştin va străluci o lumină împrejur. Iubirea va fi evidentă în acţiune. Aceasta se va revărsa asupra tuturor legăturilor familiale, dovedindu-se prin bunătate, grijă faţă de ceilalţi şi politeţe atentă, neegoistă.

Rezultatele unităţii în familie. Cea dintâi lucrare a creştinilor este să fie uniţi în familie. Apoi, aceasta se va extinde asupra vecinilor de aproape şi de departe. Cei care au primit lumină trebuie sa lase lumina aceasta să strălucească mai departe, în raze luminoase. Cuvintele lor, înmiresmate cu dragostea lui Hristos, trebuie să fie o mireasmă de viaţă spre viaţă. Cu cât membrii unei familii sunt mai uniţi în lucrarea lor în cămin, cu atât mai înălţătoare şi mai favorabilă va fi influenţa pe care tatăl şi mama, fiii şi fiicele o vor exercita în afara căminului.

Este mai mare nevoie de oameni buni decât de minţi strălucite. Fericirea familiilor şi a comunităţilor depinde de influenţa pe care o are căminul. Valorile veşnice depind de îndeplinirea corespunzătoare a datoriilor acestei vieţi. Omenirea nu are atât de mult nevoie de minţi strălucite, cât de oameni buni, care să fie o binecuvântare în familiile lor.

Posibilităţi minunate la îndemâna noastră. O candelă, oricât de mică ar fi, daca arde în mod constant, poate constitui mijlocul prin care pot fi aprinse multe alte lămpi. Sfera noastră de influenţă poate [137] părea îngusta, capacităţile mărunte, ocaziile puţine, cunoştinţele limitate; totuşi, posibilităţi minunate ne sunt la îndemână prin folosirea cu credincioşie a ocaziilor pe care le avem în familiile noastre. Daca ne vom deschide inimile şi familiile pentru principiile de viaţa divine, vom deveni canale pentru râurile puterii dătătoare de viaţă. Din familiile noastre vor curge şuvoaie vindecătoare, aducătoare de viaţă, frumuseţe şi rodnicie, acolo unde acum este sărăcie şi lipsă.

Influenţa unei familii dezordonate. Puternic resimţită şi dezastruoasă pentru întreaga societate este influenţa unei familii dezordonate. Aceasta se acumulează într-un torent de rele, care afectează familii, localităţi şi chiar sistemul de guvernare.

Influenţă—spre bine sau spre rău. Niciunul dintre noi nu putem trăi fără a avea o influenţă în lume. Niciun membru al familiei nu se poate izola, astfel încât cei din jur să nu simtă influenţa şi spiritul lui. Chiar şi expresia feţei are o influenţă spre bine sau spre rău. Spiritul, cuvintele, acţiunile, atitudinea faţă de cei din jur, toate acestea vorbesc. Dacă este egoist, el îşi înconjoară sufletul cu o atmosferă răufăcătoare; dar, dacă este plin de dragostea lui Hristos, va da pe faţă amabilitate, bunătate şi consideraţie faţă de sentimentele celorlalţi şi le va comunica semenilor săi, prin faptele sale de iubire, un simţământ de calm, mulţumire şi fericire.

Influenţa pozitivă a hărniciei. Atunci când familiile noastre sunt ceea ce ar trebui să fie, copiilor nu li se va permite să crească în lenevie şi în indiferenţă faţă de cerinţele lui Dumnezeu cu privire la cei nevoiaşi din jurul lor... Ei vor fi în stare să-şi îndeplinească lucrul în locul în care se află. Din asemenea case va străluci o lumină pentru cei ignoranţi, care vor fî călăuziţi spre izvorul cunoştinţei depline. [138]

Capitolul 10 — Religia în familie — Locul închinării al rugăciunii şi al învăţăturii religioase în familie

Religia asigură fericirea familiei. Religia este o putere minunată pentru familie. Purtarea, atât a soţului faţa de soţie, cât şi a soţiei faţă de soţ, poate să facă din viaţa de familie o pregătire pentru intrarea în familia de sus... Inimile care sunt umplute cu dragostea lui Hristos nu se pot înstrăina niciodată prea mult. Religia înseamnă dragoste, iar o familie creştină este un loc în care domneşte dragostea, exprimată prin cuvinte amabile şi prin fapte de bunătate.

Religia—un rol esenţial în familie. Este nevoie de religie în familie. Numai aceasta poate preveni relele grozave, care amărăsc atât de adesea viata de familie. Doar acolo unde domneşte Hristos poate exista dragoste profundă, adevărată, neegoistă. Atunci, sufletul este aproape de suflet şi cele două vieţi se împletesc armonios, îngerii lui Dumnezeu vor fi musafiri ai familiei, iar prezenţa lor va [139] sfinţi camera conjugală. Senzualitatea josnică nu-şi are locul acolo. Cândurile vor avea în vedere voia lui Dumnezeu şi tot spre El va fi îndreptat devotamentul inimii.

În familia în care locuieşte Domnul Hristos se va da pe fată un interes sincer şi dragoste unul faţă de celălalt; nu o dragoste spasmodică, exprimată doar prin mângâieri, ci o iubire profundă şi de durată.

Definiţia religiei în familie. Religia în familie constă în creşterea copiilor în sfatul şi în învăţătura Domnului. Fiecare membru al familiei trebuie să fie hrănit cu învăţăturile Domnului Hristos şi fiecare suflet trebuie să fie protejat, apărat cu grijă, pentru ca Satana să nu-1 înşele şi să nu-1 ispitească, îndepărtându-1 de Hristos... Când părinţii sunt serioşi şi consecvenţi în educaţia pe care o dau, când îşi cresc copiii doar pentru slava lui Dumnezeu, ei cooperează cu Dumnezeu şi Dumnezeu cooperează cu ei pentru salvarea sufletelor copiilor pentru care a murit Hristos.

Educaţia religioasă nu se rezumă la predarea dogmelor. Educaţia religioasă înseamnă mult mai mult decât educaţia care se face în mod obişnuit. înseamnă să vă rugaţi împreună cu copiii voştri, învăţându-i cum să se apropie de Domnul Isus şi să-I spună toate dorinţele lor. înseamnă să arătaţi în viaţa voastră că Domnul Isus este totul pentru voi şi că iubirea Lui este cea care vă face să fiţi răbdători, buni, iertători şi totuşi hotărâţi în a porunci copiilor, aşa cum a făcut Avraam.

În cărţile din cer sunteţi înregistraţi exact aşa cum vă stăpâniţi în viaţa de familie. Cine doreşte să ajungă un sfânt în ceruri trebuie să fie mai întâi un sfânt în propria familie. Dacă taţii şi mamele sunt adevăraţi creştini în familie, ei vor fi membri utili în biserică şi vor fi capabili să ocupe posturi de conducere în biserică şi în societate, tot aşa după cum îşi conduc propria familie. Părinţilor, nu vă mulţumiţi ca religia voastră să fie o simplă declaraţie, ci faceţi ca aceasta să [140] devină o realitate! Dacă nu dovediţi blândeţe, bunătate şi amabilitate în familie, religia voastră va fi în zadar. Dacă ar fi existat mai multă religie autentică în cămin, biserica ar fi avut mai multă putere.

Religia să facă parte din educaţia din familie. Acolo unde religia este practicată în familie, este o mare realizare. Religia îi va conduce pe părinţi să facă acea lucrare pe care Dumnezeu a rânduit-o pentru cămin. Copiii vor fi crescuţi în temere de Domnul si potrivit cu învăţătura Lui. Motivul pentru care tinerii din zilele noastre nu sunt mai mult înclinaţi spre religie este acela că educaţia lor este deficitară. Nu se dovedeşte iubire adevărată faţă de copii, atunci când li se permite să-şi îngăduie lendinţe negative sau când neascultarea faţă de cerinţele voastre este lăsată nepedepsită. Aşa cum este aplecată rămurica, aşa va fi aplecat şi pomul.

Pentru a avea influenţă în societate, religia trebuie să aibă influentă mai întâi în cercul familiei. Dacă în cămin copiii ar fi educaţi în temere şi iubire faţă de Dumnezeu, când merg în lume ei ar fi pregătiţi să-şi instruiască propriile familii pentru Dumnezeu şi, astfel, principiile adevărului ar fi implantate în societate şi ar exercita o influenţă eficientă în lume. Religia nu trebuie despărţită de educaţia din familie.

Religia din familie o precede pe cea din biserică. În familie se pune temelia pentru prosperitatea bisericii. Factorii care influenţează viaţa de familie intervin şi în biserică; de aceea, cele dintâi îndatoriri ale bisericii trebuie să înceapă în cămin. Consa-crati-va familia lui Dumnezeu, iar apoi vorbiţi şi acţionaţi în familie ca nişte creştini. Fiţi buni, iertători şi răbdători, ştiind că voi sunteţi învăţătorii.

Amânarea instruirii religioase—o greşeală teribilă. Unul dintre cele mai triste lucruri este acela de a lăsa copiii să crească fără cunoaşterea lui Dumnezeu... Părinţii fac cea mai teribilă greşeală când neglijează lucrarea de a da o educaţie religioasă copiilor lor, [141] gândind că vor ajunge bine în viilor şi că, pe măsură ce înaintează în vârstă, aceştia vor simţi ei înşişi dorinţa de a avea o experienţă religioasă. Prea adesea li se îngăduie copiilor să crească fără religie, părinţii lor considerând că sunt prea mici pentru datorii creştine... Datoria copiilor în probleme religioase trebuie hotărâtă în mod absolut şi iară ezitare, atâta vreme cât ei sunt membri ai familiei.

Copiii sunt receptivi de la o vârstă fragedă. Părinţii stau în locul lui Dumnezeu pentru copiii lor, în a le spune ce trebuie şi ce nu trebuie să facă, şi aceasta cu hotărâre şi în desăvârşită stăpânire de sine. Orice efort făcut pentru ei, cu bunătate şi stăruinţă, va cultiva în caracterele lor elementele hotărârii si ale deciziei.

Încă de la cea mai frageda vârstă trebuie începută şi îndeplinită o înţeleaptă educaţie creştină. Atunci când inimile copiilor sunt impresionabile, ei trebuie învăţaţi despre realităţile veşnice. Părinţii trebuie sa nu uite că ei trăiesc, vorbesc şi acţionează în prezenţa lui Dumnezeu.

Educaţia adaptată vârstei copilului. Celor mici, de îndată ce sunt în stare să înţeleagă, părinţii ar trebui să le spună istoria lui Isus, pentru ca ei să se poată adăpa din preţiosul adevăr cu privire la Pruncul din Betleem. Sădiţi în minţile copiilor sentimente de evlavie simple, adaptate vârstei şi capacităţii lor. Prezentaţi-i pe copiii voştri în rugăciune lui Isus, căci El a făcut posibil ca ei să poată învăţa religia lot aşa cum învaţă să vorbească.

Când sunt foarte mici, copiii sunt sensibili la influenţa divină. Domnul îi ia pe aceşti copii în mod deosebit în grija Sa; iar când sunt crescuţi în sfatul şi învăţătura Domnului, ei constituie un ajutor, şi nu o povară pentru părinţii lor.

Părinţii susţin împreună religia în familie. Tatăl şi mama sunt răspunzători pentru susţinerea religiei în familie. Mama să nu-şi adune atâtea treburi şi griji, încât să nu poată acorda timp nevoilor spirituale ale familiei. Părinţii să caute călăuzirea lui Dumnezeu în [142] lucrarea lor. Doar pe genunchi, plecaţi înaintea Lui, ei vor dobândi o adevărată înţelegere a marilor lor responsabilităţi şi îşi vor putea încredinţa copiii Aceluia care niciodată nu dă greş în sfat şi îndemn... Talăl nu trebuie să lase asupra mamei toată grija privind educaţia spirituală. Taţii şi mamele au o mare lucrare de făcut şi fiecare dintre ci trebuie să-şi facă partea care îi revine în pregătirea copiilor pentru marele moment al judecaţii.

Copiii vor fi crescuţi în sfatul şi învăţătura Domnului. Ei vor fi educaţi şi instruiţi nu doar pentru a fi persoane devotate ale societăţii, ci şi pentru a fi membri ai familiei lui Dumnezeu.

Copiii privesc la părinţi pentru un exemplu de viaţă consecventă. Orice lucru îşi pune amprenta asupra minţilor tinere. Este studiată înfăţişarea, vocea îşi are influenţa ei, iar comportamentul este imitat îndeaproape de către copii. Părinţii nervoşi, irascibili, dau uneori copiilor lecţii de care, ca să-i poată dezvăţa, ar da apoi toată lumea, dacă ar fi a lor. Copiii trebuie să vadă în vieţile părinţilor acea consecvenţă care este în conformitate cu credinţa lor. Ducând o viaţă consecventă şi dovedind stăpânire de sine, părinţii pot modela caracterele copiilor lor.

Dumnezeu onorează familiile ordonate. Taţii şi mamele care Îl pun pe Dumnezeu pe primul loc în familia lor, care îşi învaţă copiii că frica de Domnul este începutul înţelepciunii, aduc slavă lui Dumnezeu înaintea îngerilor şi a oamenilor, prezentând lumii o familie ordonată, disciplinată, care Î1 iubeşte pe Dumnezeu şi este supusă Lui... îngerii îşi găsesc plăcerea în familia în care domneşte Dumnezeu în mod suprem, iar copiii sunt învăţaţi să respecte religia, Biblia şi pe Creatorul lor. Aceste familii pot face apel la făgăduinţa: „Voi cinsti pe cei ce Mă cinstesc“.

Cum este adus Domnul Hristos în familie. Când Domnul Hristos îşi are locul în inimă, El este adus în familie.... Faceţi în aşa fel, încât viaţa creştină să fîe atrăgătoare. Vorbiţi despre ţara în care [143] urmaşii lui Hristos trebuie să-şi asigure cămine. Dacă faceţi astfel, Dumnezeu vă va călăuzi copiii în lot adevărul, va sădi în ei dorinţa de a corespunde pentru locuinţele pe care Domnul Hristos S-a dus să le pregătească pentru cei care Î1 iubesc.... Părinţii nu trebuie să-şi oblige copiii să aibă o formă de religie, ci trebuie să aşeze în faţa lor principiile veşnice într-o lumină atrăgătoare.

Religia trebuie să aibă putere de atracţie. Părinţii trebuie să facă religia Domnului Hristos atractivă prin spiritul lor vesel, prin amabilitate creştină şi prin împreună-simţire duioasă, plină de milă; totuşi, ei trebuie să fie hotărâţi în a cere respect şi ascultare. Principiile drepte trebuie aşezate cu grijă în mintea copilului.... Noi trebuie să le oferim copiilor stimulente pentru a face binele. Argintul şi aurul nu sunt suficiente pentru aceasta. Să le descoperim iubirea, îndurarea şi harul lui Hristos, valoarea Cuvântului Său şi bucuriile celui care iese biruitor. Prin eforturile de acest fel, veţi îndeplini o lucrare cu rezultate veşnice.

De ce dau greş unii părinţi. Unii părinţi, deşi se consideră oameni religioşi, nu-i fac pe copiii lor conştienţi de faptul că Dumnezeu aşteaptă slujirea şi ascultarea noastră, că plăcerea, confortul şi înclinaţiile noastre nu trebuie să se interpună între cerinţele Lui şi noi. „Frica de Domnul este începutul înţelepciunii.“ Lucrul acesla trebuie întipărit în fiecare viaţă, în fiecare caracter. Concepţia corectă referitoare la Dumnezeu, prin cunoaşterea Domnului Hristos, care a murit pentru ca noi să putem fi salvaţi, trebuie imprimată în minţile lor.

Educaţia religioasă trebuie să fie o prioritate. Poate gândiţi că nu aveţi timp să faceţi toate acestea, însă trebuie să vă faceţi timp pentru a vă îndeplini lucrarea în familie; altfel, Satana va suplini lipsa. Îndepărtaţi din viaţa voastră orice vă împiedică să faceţi această lucrare şi educaţi-i pe copiii voştri după porunca lui Dumnezeu. [144]

Neglijaţi cele vremelnice, mulţumiţi-vă în cele materiale cu puţin, însă, de dragul lui Hristos, nu neglijaţi educaţia religioasă a voastră şi a copiilor voştri.

Religia în familie—echilibru de studiu şi meditaţie pastorală şi îndatoririle practice. Când ne predăm fără rezerve Domnului, datoriile simple, obişnuite, ale vieţii de familie vor fi văzute în adevărata lor însemnătate şi le vom aduce la îndeplinire potrivit cu voia lui Dumnezeu... Nu trebuie să avem simţământul că trebuie să neglijăm orice altceva şi să ne dedicăm doar meditaţiei, studiului şi rugăciunii; şi nici să fim agitaţi şi mereu în grabă, cu treburi, neglijând evlavia personală. Aşteptarea, vegherea şi lucrul trebuie îmbinate. „Nu leneşi în lucru, ci zeloşi în spirit; slujind Domnului.“

Condiţia esenţială a fericirii în familie. Să nu uitaţi niciodată că vă veţi face căminul luminos şi fericit pentru voi şi pentru copiii voştri cultivând însuşirile Mântuitorului. Dacă Îl veţi aduce pe Domnul Hristos în cămin, veţi deosebi binele de rău. [145]

Capitolul 11 — Sub domnia iubirii — Autoritate şi supunere, disciplină, reguli şi responsabilităţi în familia creştină

Autoritatea şi individualitatea în familie. Se pune adesea întrebarea: „Oare trebuie ca soţia să nu aibă voinţa ei proprie?“ Biblia afirmă cu claritate că bărbatul este capul familiei. „Soţiilor, fiţi supuse soţilor voştri.“ Dacă această poruncă s-ar opri aici, am pu-lea spune că poziţia femeii nu este de invidiat; este o poziţie foarte dificilă, una care pune la încercare, în foarte multe cazuri, şi ar fi mai bine dacă ar fi mai puţine casatorii. Mulţi soţi citesc doar cuvintele: „Soţiilor, fiţi supuse“, şi se opresc aici; însă vom citi mai departe concluzia, finalul aceleiaşi porunci: „Cum se cuvine în Domnul“. Dumnezeu cere ca soţia să aibă mereu în faţa ei teama de Dumnezeu şi slava Lui. O supunere deplină trebuie să fie oferită numai Domnului Isus Hristos, care a răscumpărat-o ca pe propriul Său copil, cu preţul infinit al vieţii Sale. Dumnezeu i-a dat o conştiinţă pe care ea [146] nu o poate încălca după bunul plac. Individualitatea ei nu poate fi absorbită de cea a soţului ei, pentru că ea este proprietatea lui Hristos. Este o greşeală dacă ne închipuim că, printr-o supunere oarbă, ea trebuie să facă tot ce spune soţul ei, în toate lucrurile, când ea ştie că, făcând astfel, îşi va vătăma trupul şi spiritul... Supunerea faţă de soţul ei trebuie să fie aşa cum a îndrumat Dumnezeu: „cum se cuvine în Domnul“.

Sfatul lui Dumnezeu către Eva. Evei i s-a vorbit despre necazul şi suferinţa care aveau să fie partea ei. Şi Domnul a spus: „Dorinţele tale se vor ţine după bărbatul tău şi el va stăpâni peste tine“. La Creaţiune, Dumnezeu a facut-o egală cu Adam. Dacă ar fi continuat să rămână ascultători de Dumnezeu—în armonie cu marea Sa lege a iubirii—ei aveau să fie pentru totdeauna în armonie unul cu celălalt; însă păcatul a adus dezbinare, iar acum unirea lor putea fi menţinută şi păstrată în armonie numai prin supunerea uneia sau alteia dintre cele două părţi. Eva a fost cea care a păcătuit prima; şi a căzut în ispită pentru că s-a despărţit de partenerul ei, contrar îndemnului divin. La solicitarea ei, a păcătuit şi Adam, acum ea devenind supusă faţă de bărbatul ei. Dacă principiile cuprinse în Legea lui Dumnezeu ar fi fost păstrate cu grijă de către fiinţele căzute în păcat, atunci această sentinţă, urmare a păcătuirii, s-ar fi dovedit o binecuvântare pentru ei; însă abuzarea de supremaţia care i s-a dat bărbatului a facut adeseori ca viaţa femeii să fie atât de amară, o adevărată povară.

Eva fusese cu totul fericită alături de soţul ei, în grădina Edenului. Dar, ca şi neînţeleptele Eve moderne, ea a fost atrasă de tentaţia de a intra într-o sferă mai înaltă decât aceea pe care i-o desemnase Dumnezeu. In încercarea de a se ridica mai presus de poziţia sa iniţială, ea a căzut cu mult mai jos decât aceasta. În mod asemănător se va întâmpla cu toţi aceia care nu vor să-şi îndeplinească bucuroşi datoriile vieţii, potrivit cu planul lui Dumnezeu. [147]

Respect şi dragoste unul faţă de celălalt. Soţia trebuie sa-şi respecte soţul. Soţul trebuie să-şi iubească soţia, să aibă grijă de ea; după cum prin legământul căsătoriei au devenit una, la fel prin credinţa în Hristos vor fi una în El. Ce ar putea fi mai plăcut pentru Dumnezeu, decât să vadă ca cei care păşesc în relaţia de căsătorie caută să-L cunoască pe Domnul Hristos şi să fie umpluţi tot mai mult cu Duhul Său?

Soţul nu trebuie să exercite o stăpânire arbitrară. Atunci când soţii pretind supunerea totală din partea soţiilor lor, susţinând că femeile nu au voie să vorbească sau să aibă voinţa lor în familie, ci trebuie să fie cu totul supuse, ei îşi aşază soţiile într-o poziţie care nu este în armonie cu Scriptura. Interpretând Scriptura în acest mod, ei atentează cu violenţă asupra instituţiei căsătoriei. Această interpretare este simplistă, ei considerând că pot exercita o stăpânire arbitrară, dar aceasta nu este atribuţia lor. Însă mai departe citim: „Bărbaţilor, iubiţi-vă nevestele şi nu purtaţi necaz pe ele“. De ce ar avea necaz soţul pe soţia lui? Dacă soţul ar descoperi că ea greşeşte, că face o mulţime de greşeli, acest spirit de duşmănie nu ar îndepărta răul.

Modelul de conducere valabil în familia creştină. Dacă bărbatul este grosolan, dur, impulsiv, egoist, aspru şi tiran, n-ar trebui sa afirme niciodată că „bărbatul este capul nevestei“ şi că ea trebuie să i se supună în toate lucrurile; pentru că el nu este Domnul, el nu este bărbat, în adevăratul sens al cuvântului... Soţii trebuie să studieze modelul şi să caute să înţeleagă semnificaţia simbolului prezentat în epistola către Efeseni—relaţia pe care o are Domnul Hristos cu Biserica. Soţul trebuie să fie ca un izbăvitor în familia sa. Va sta el în poziţia nobilă, de bărbăţie, dată lui de Dumnezeu, căutând continuu să-şi ridice, să-şi înnobileze soţia şi copiii? Va răspândi el în jurul lui o atmosferă curată, dulce? Nu va căuta el oare să cultive cu tot atâta asiduitate iubirea lui Isus, făcând din aceasta un principiu care să domnească în căminul său, în aceeaşi măsură în care îşi susţine pretenţiile de autoritate? Fiecare soţ şi lată trebuie [148] să studieze pentru a putea înţelege cuvintele lui Hristos nu într-o manieră părtinitoare, insistând doar asupra supunerii soţiei faţă de soţ, ci în lumina crucii de pe Calvar; să studieze care ar trebui să fie poziţia sa în cercul familiei. „Bărbaţilor, iubiţi-vă nevestele tot aşa cum a iubit Hristos biserica şi S-a dat pe Sine pentru ea; ca s-o poată sfinţi si curăţi cu o apă curată, prin cuvânt.“ Domnul Isus S-a dat pe Sine la moarte pe cruce, ca să ne poală curăţi de orice păcat şi de orice lucru care ne întinează, prin influenţa Duhului Sfânt.

Este nevoie de îngăduinţă reciprocă. Trebuie să avem Spiritul lui Dumnezeu, altfel nu vom avea niciodată armonie în cămin. Soţia, dacă are Spiritul lui Hristos, va fi atentă la cuvintele ei; ea îşi va stăpâni spiritul, va fi supusă; cu toate acestea, nu se va simţi sclavă, ci partenera soţului ei. Dacă soţul este un slujitor al lui Dumnezeu, atunci el nu va domni asupra soţiei sale; el nu va fi arbitrar şi sever sau plin de pretenţii. Nu putem nutri dragoste în cămin dacă suntem prea pretenţioşi, deoarece, dacă Duhul lui Dumnezeu domneşte acolo, căminul este o copie a cerului... Dacă unul greşeşte, celălalt va da pe faţă răbdare şi îngăduinţă, asemenea lui Hristos, şi nu-1 va îndepărta cu răceala.

Niciunul să nu caute să-şi impună voinţa. Nici soţul şi nici soţia nu trebuie să încerce să exercite asupra celuilalt o stăpânire arbitrară. Nu încercaţi să-1 siliţi pe celălalt să cedeze dorinţelor voastre. Nu puteţi face astfel şi să vă bucuraţi încă de dragostea celuilalt. Fiţi buni, răbdători, îngăduitori, atenţi şi politicoşi. Prin harul lui Dumnezeu, puteţi izbuti în a vă face fericit unul pe altul, aşa cum aţi promis prin legământul căsătoriei.

Autoritatea nu trebuie să fie motiv de dispută. Nici soţul şi nici soţia nu trebuie să genereze discuţii în legătură cu cine conduce. Domnul a hotărât principiul care trebuie să fie călăuză în această privinţă. Soţul trebuie să-şi iubească soţia aşa cum îşi iubeşte Hristos biserica. Iar soţia să-şi respecte şi să-şi iubească soţul. Amândoi [149] să cultive un spirit de bunătate, fiind hotărâţi ca niciodată să nu se jignească sau rănească unul pe celălalt... Manifestările încăpăţânate, îndărătnice, distrug pacea şi fericirea căminului. Nu îngăduiţi cearta între voi. Dacă faceţi acest lucru, atunci amândoi veţi fi nefericiţi. Dovediţi bunătate în vorbire şi blândeţe în fapte, renunţând la propriile dorinţe. Vegheaţi asupra cuvintelor pe care le rostiţi, căci au o puternică influenţă spre bine sau spre rău. Nu îngăduiţi asprime în tonul cu care vorbiţi. Aduceţi în viaţa voastră unită mireasma asemănării cu Hristos.

Fiecare să fie dispus să cedeze. În căsnicie, bărbaţii şi femeile se poartă uneori precum copiii răi şi neascultători. Soţul doreşte calea lui, soţia calea ei şi niciunul nu vrea să cedeze. 0 asemenea stare nu poate aduce decât cea mai mare nefericire. Atât soţul, cât şi soţia trebuie să fie binevoitori a ceda în ceea ce priveşte calea sau părerea proprie. Nu există posibilitatea de a fi fericiţi, dacă amândoi persistă în a face ceea ce le place.

Cum se rezolvă greutăţile familiale. Este dificil să faci fată greutăţilor familiale, chiar atunci când soţul şi soţia caută să se înţeleagă în privinţa nenumăratelor lor datorii, în cazul în care cei doi au eşuat în ceea ce priveşte supunerea inimii faţă de Dumnezeu. Cum este posibil ca soţul şi soţia să-şi împartă treburile din familie şi totuşi să aibă o relaţie puternică şi plină de iubire unul cu celălalt? Interesele lor în tot ce priveşte gospodăria trebuie să fie unite, iar soţia, dacă este o creştină, va acţiona alături de soţul ei ca o parteneră a lui; căci soţul trebuie să fie capul casei.

Reguli necesare în familie. Orice cămin creştin trebuie să aibă reguli; iar părinţii, prin cuvintele şi purtarea lor, trebuie să dea copiilor un preţios exemplu viu de ceea ce doresc ca ei să fie... Învăţaţi-i pe copii şi pe tineri să se respecte, să fie credincioşi lui Dumnezeu, credincioşi faţă de principii; învăţaţi-i să respecte Legea lui Dumnezeu şi să i se supună. [150]

Fiecare are responsabilităţile lui. Cei doi, care îşi unesc interesele pentru o viaţă întreagă, au trăsături caracteristice distincte şi responsabilităţi individuale. Fiecare are lucrul său, însă femeile nu trebuie evaluate după cantitatea lucrului pe care îl pot face, precum animalele de povară. Soţia trebuie să împodobească cercul familiei, în calitate de soţie şi de companie pentru un soţ înţelept. La fiecare pas, ea trebuie să-şi pună întrebarea: „Este acesta standardul pe care trebuie să-î ating ca femeie?“ „Cum Îl pot reprezenta pe Hristos în căminul meu?“ Soţul trebuie să-i arate soţiei că apreciază lucrul ei.

În conducerea familiei, responsabilităţile trebuie împărţite. Tatăl şi mama trebuie să fie uniţi în disciplinarea copiilor; fiecare trebuie să poarte o parte din responsabilitate, recunoscând că se află faţă de Dumnezeu sub solemna obligaţie de a-şi creşte copiii, astfel încât să le asigure, în măsura în care este posibil, o bună sănătate fizică şi caractere frumos dezvoltate.

Disciplina trebuie să fie consecventă. Se întâmplă uneori că, dintre tată şi mamă, unul este prea indulgent, iar celălalt prea sever. Această neconcordanţă nu poale da rezultate bune în formarea caracterelor copiilor lor. Pentru a face reforme, nu trebuie folosită forţa, asprimea; însă, în acelaşi timp, nu trebuie arătată nici o îngăduinţă bolnăvicioasă.

Mama îngăduie uneori anumite abateri pe care, alteori, le pedepseşte aspru. Copiii nu ştiu niciodată exact la ce să se aştepte şi sunt ispitiţi să vadă cât de departe pot merge cu încălcarea regulilor. Astfel, sunt semănate seminţele răului, care răsar şi apoi aduc roade.

Dacă părinţii ar fi uniţi în această lucrare de disciplinare, copilul ar înţelege ce i se cere. Însă dacă tatăl, prin cuvânt sau priviri, arată că nu aprobă disciplina pe care o foloseşte mama, dacă simte că ea este prea strictă şi socoteşte că el trebuie să compenseze prin răsfăţ şi indulgenţă, copilul va fi distrus. El va învăţa curând că poate să [151] facă ce îi place. Părinţii care comit acest păcat faţă de copiii lor vor da socoteală pentru ruina sufletelor acestora.

Părinţii trebuie să fie oneşti unul faţă de altul si faţă de copii. Relele făcute de copii sunt uneori tăinuite faţă de tată. În acest caz, copiii sunt învăţaţi, efectiv, o lecţie de înşelăciune. Greşeala este uneori la tata, însă mai des la mamă. Mama, iubitoare, îi răsfaţă pe copii şi este îngăduitoare faţă de ei. Adesea, munca îl ţine pe tată departe de cămin şi de societatea copiilor săi. Influenţa mamei vorbeşte. Exemplul ei contează mult în formarea caracterului copiilor.

Divergenţele dintre părinţi afectează negativ întreaga familie. Familia este un nucleu care trebuie să fie bine organizat...

Tatăl şi mama nu trebuie să critice niciodată planurile sau judecata celuilalt în prezenţa copiilor. Dacă părinţii nu sunt de acord într-o anumită privinţă, un timp să nu stea în prezenţa copiilor, până când ajung la o înţelegere.

Un stil de conducere pozitiv. Puneţi în aplicare regulile casei cu înţelepciune şi cu dragoste, nu cu un toiag de fier. Copiii vor răspunde regulilor de acest fel cu o ascultare binevoitoare. Apre-ciaţi-i pe copii ori de câte ori aveţi ocazia. Faceţi-le viaţa cât se poate de fericită... Păstraţi pământul inimii afânat prin manifestări de iubire şi de afecţiune, pregătindu-1 astfel pentru sămânţa adevărului. Amintiţi-vă că Domnul dă pământului nu numai nori şi ploaie, ci şi frumosul şi binefăcătorul soare, care face ca sămânţa să răsară şi florile sa iasă din muguri. Aduceţi-vă aminte că nu doar de reproşuri şi corectare au nevoie copiii voştri, ci şi de încurajare şi de laudă, de plăcuta raza de soare a cuvintelor amabile.

Respectaţi drepturile copilului. Copiii au drepturi pe care părinţii trebuie să le recunoască şi să le respecte. Ei au dreptul la acea educaţie şi instruire care să-i facă membri utili, respectaţi şi iubiţi în societatea de aici şi prin care să fie corespunzători pen- [152] tru societatea curată şi sfântă care va urma. Tinerii trebuie învăţaţi că bunăstarea lor, atât prezentă, cât şi viitoare, depinde într-o mare măsură de obiceiurile pe care şi le formează în copilărie şi tinereţe. Ei trebuie sa se obişnuiască încă de la o vârstă fragedă cu supunerea, tăgăduirea de sine şi căutarea fericirii celorlalţi. Ei trebuie învăţaţi să-şi supună temperamentul impulsiv, să-şi reţină cuvântul pătimaş, să dovedească în mod constant bunătate, amabilitate şi stăpânire de sine.

Disciplina să fie flexibilă, dar fără oscilaţii extreme. În timp ce nu trebuie să fim îngăduitori, dovedind o afecţiune oarbă, nu trebuie nici să manifestăm o severitate exagerată. Copiii nu pot fi aduşi la Domnul cu forţa. Ei pot fi conduşi, dar nu mânaţi precum vitele... În educarea copiilor, trebuie să se manifeste iubire. Niciodată părinţii nu trebuie să producă durere copiilor prin asprime sau exigenţe nerezonabile. Asprimea împinge sufletele în plasa lui Satana.

Asprimea şi severitatea nu sunt necesare în vederea ascultării. Fie ca nimeni să nu creadă că asprimea şi severitatea sunt necesare pentru a asigura ascultarea. Am văzut familii conduse în cel mai eficient mod, fără a exista vreun cuvânt tăios sau vreo privire aspra. Am fost în alte familii, în care se poruncea întruna, pe un ton autoritar, şi, adesea, erau administrate mustrări şi pedepse severe. In primul caz, copiii au urmat cursul indicat de părinţi şi rareori îşi vorbeau unul altuia pe un ton aspru. În cel de-al doilea caz, de asemenea, copiii au imitat exemplul părinţilor şi de dimineaţa până seara nu se auzeau decât cuvinte răstite, căutări de greşeli şi certuri.

Agresivitatea nu-şi are locul sub nicio formă. Nu trebuie folosite cuvinte care intimidează, care generează teamă şi exclud dragostea din suflet. Un tată înţelept, iubitor şi temător de Dumnezeu va aduce în familie iubire, şi nu frică servilă. Dacă noi bem din apa vieţii, izvorul nostru va da apă dulce, nu apă amară.... Cuvintele aspre alterează temperamentul şi rănesc inimile copiilor, iar în unele [153] cazuri aceste răni sunt greu de vindecai. Copiii sunt sensibili la cea mai mică nedreptate şi mulţi se descurajează din această cauză şi nici măcar nu vor lua în seamă vocea tare, furioasă, a poruncii şi nu le va păsa nici de ameninţările pedepsei.

Evitaţi severitatea excesivă şi rigiditatea. Există pericolul de a critica prea sever lucrurile mici. Mustrările prea severe şi regulile prea rigide conduc la nesocotirea tuturor regulilor; şi, încetul cu încetul, copiii educaţi astfel vor arăta aceeaşi lipsă de respect şi faţă de Legea lui Hristos,

Este nevoie de o hotărâre constantă, de o fermitate lipsită de înverşunare. Copiii au firi sensibile, iubitoare. Ei pot fi uşor înveseliţi şi tot atât de uşor făcuţi nefericiţi. Printr-o disciplină blândă, prin cuvinte şi fapte iubitoare, mamele îşi pot lega copiii de inimile lor. A manifesta severitate şi a fi exigent cu copiii constituie greşeli mari. Pentru disciplina fiecărei familii este nevoie de hotărâre constantă şi de fermitate lipsită de înverşunare. Spuneţi ce aveţi de spus în mod calm, acţionaţi cu judecată şi aduceţi la îndeplinire ceea ce spuneţi, fără abatere. Se merită să dovediţi afecţiune faţă de copiii voştri. Nu îi respingeţi prin lipsă de înţelegere în jocurile lor copilăreşti, în bucuriile şi necazurile lor. Să nu vă încruntaţi niciodată şi să nu lăsaţi să vă scape de pe buze vreun cuvânt aspru. Dumnezeu înregistrează toate aceste cuvinte în cartea Sa din cer.

Conducere consecventa, fermă. Am văzut multe familii ruinate din cauza unei conduceri exagerate din partea capului de familie, în timp ce s-ar fi putut, prin consultare şi înţelegere, ca toţi să meargă înainte, bine şi în armonie. Lipsa de consecvenţă în conducerea familiei este foarte vătămătoare; de fapt, este la fel de rea ca şi absenţa conducerii. Se pune adesea întrebarea: De ce copiii care au părinţi religioşi sunt adeseori încăpăţânaţi, sfidători şi răzvrătiţi? Motivul trebuie căutat în educaţia din familie. Prea adesea, părinţii nu sunt uniţi în conducerea familiei. O conducere schimbătoare, [154] oscilantă—uneori ţinând frâiele foarte ferm, alteori îngăduind ceea ce a fost condamnat—înseamnă distrugerea copilului.

Lege reciproc valabilă pentru părinţi şi copii. Părinţii trebuie să accepte regula lui Dumnezeu. Această regulă interzice orice formă de opresiune din partea părinţilor şi orice formă de neascultare din partea copiilor. Domnul este plin de iubire, de îndurare, de bunătate şi de adevăr. Legea Lui este sfântă, dreaptă şi bună şi trebuie să fie respectată atât de părinţi, cât şi de copii... Trebuie să se simtă efectul combinat al iubirii şi dreptăţii. „Mila şi adevărul se întâlnesc, dreptatea şi pacea se sărută.“ Familiile care acceptă această disciplină vor merge pe calea Domnului, făcând dreptate şi judecată. [155]

Capitolul 12 — Înaintea zorilor — Vremea şi calea iubirii şi curteniei adevărate

Caracteristicile iubirii adevărate. Adevărata iubire nu este patimă nestăpânită, înfocată şi năvalnică. Dimpotrivă, ea este calmă şi profundă prin natura ei. Ea are în vedere mai mult decât aparenţele exterioare şi este atrasă doar de calităţi. Este înţeleaptă şi cu discernământ, iar devotamentul ei este real şi de durată.

Dragostea este un dar preţios de la Isus. Dragostea este un dar preţios, pe care îl primim de la Isus. Dragostea curata şi sfântă nu este un sentiment, ci un principiu. Cei care acţionează în virtutea acestuia nu sunt nici nechibzuiţi, nici orbi... Există totuşi atât de puţină dragoste adevărată, autentică, devotată, curată. Acest dar preţios este foarte rar.

Nu confundaţi patima cu adevărata iubire. Patima este socotită drept iubire. Adevărata iubire este un principiu înalt şi sfânt, cu totul diferită în caracter de acea dragoste care este trezită prin impuls şi care se stinge deodată, când este aspru pusă la încercare. [156]

Dragostea, desprinsă de tărâmul patimii şi al impulsului, capătă un caracter spiritual şi se dă pe faţă prin cuvinte şi fapte. Un creştin trebuie să aibă o sensibilitate şi o iubire sfinţite, în care nu este loc pentru nerăbdare şi irascibilitate; trăsăturile aspre, necizelate, trebuie îndreptate prin harul lui Hristos.

Iubirea adevărată, în contrast cu cea pătimaşă. Iubirea... nu este lipsită de raţiune; ea nu este oarbă. Este curată şi sfântă. Însă patima firii pământeşti este cu totul diferită. În timp ce dragostea adevărată Îl are în vedere pe Dumnezeu, în toate planurile ei, şi este în armonie desăvârşită cu Duhul lui Dumnezeu, patima este extrem de încăpăţânată, nesăbuită, lipsită de raţiune, fără frâu şi face din obiectul alegerii sale un idol... Modestia, simplitatea, sinceritatea, moralitatea şi spiritualitatea vor caracteriza fiecare pas făcut spre legământul căsătoriei. Cei care procedează astfel nu vor fi atât de copleşiţi de societatea celuilalt, încât să piardă interesul pentru locaşul de rugăciune şi pentru serviciile religioase.

Dragostea egoistă. Acea dragoste care nu are altă temelie decât satisfacerea simţurilor va fi încăpăţânată, oarbă şi de nestăpânit. Cinstea, adevărul şi orice trăsătură nobilă a minţii, toate vor fi aduse sub stăpânirea patimilor. Persoana care este legată în lanţurile acestei patimi oarbe este prea adesea surdă la vocea raţiunii şi a conştiinţei; niciun argument sau rugăminte stăruitoare nu o poate determina să vadă nebunia acestei curse.

Dragostea nu trebuie confundată cu sentimentalismul. Trebuie să vă feriţi de sentimentalismul bolnăvicios ca de lepra. Mulţi tineri şi tinere din aceste vremuri nu cunosc virtutea; de aceea, este mare nevoie de precauţie... Tinerii sunt fermecaţi, fascinaţi de mania curteniei şi căsătoriei. Sentimentalismul bolnăvicios predomină. Este nevoie de multă vigilenţă şi de tact, pentru a feri tineretul de aceste influente rele. [157]

Tinerele nu sunt învăţate tăgăduirea de sine şi stăpânirea de sine. Ele suni răsfăţate, iar mândria le este încurajată. Li se îngăduie să-şi impună propria voinţă, până devin foarte încăpăţânate şi cu voinţă puternică, în aşa fel încât ajungi să nu ştii ce să faci ca să le salvezi de la ruină... Tinerilor, de asemenea, li se permite să-şi urmeze propria cale. De-abia ajung la vârsta adolescenţei şi îi vezi deja alături de fete de vârsta lor, pe care le conduc acasă, unde continuă cu intimităţi. Iar părinţii sunt atât de orbiţi în ceea ce priveşte indulgenţa şi afecţiunea greşită faţă de copiii lor, încât nu îndrăznesc să urmeze un curs hotărât pentru a face o schimbare şi a-şi ţine în frâu prea grăbilii lor copii, în acest veac atât de grăbit.

Urmările unei curtenii şi căsătorii neînţelepte. Putem vedea câte dificultăţi întâmpinăm la fiecare pas... Curteniile şi căsătoriile neînţelepte, nesfinţite, nu pot să nu aibă ca urmare certuri, neînţelegeri, înstrăinare unul faţă de celălalt, indulgenţă faţă de pasiuni fără frâu, necredincioşie a soţilor şi soţiilor, egoism, dorinţe nesăbuite şi indiferenţă faţă de lucrurile de interes veşnic...

Păziţi-vă sentimentele! Încingeţi-vă coapsele minţii, spune apostolul, apoi stăpâniţi-vă gândurile, nepermiţându-le să fie fără frâu. Gândurile pot fi păzite şi stăpânite prin eforturile tale hotărâte. Gândiţi drept şi veţi aduce la îndeplinire acţiuni drepte. Apoi, va trebui să vă păziţi sentimentele, nelăsându-le să zăbovească asupra unor lucruri nepotrivite. Isus v-a răscumpărat cu propria Sa viaţa. Îi aparţineţi; de aceea, El trebuie consultat în toate lucrurile, în legătură cu felul în care vor fi folosite puterile minţii şi ale sentimentelor voastre.

Căsătoria necesită maturitate. Într-o relaţie atât de importantă şi cu efecte atât de îndelungate, cum este căsătoria, nu trebuie păşit cu grabă, fără pregătire suficientă şi înainte ca puterile mintale şi fizice să fie bine dezvoltate. [158]

Adeseori, tinerii consideră că sentimentele lor constituie un domeniu în care doar propria persoană trebuie consultată—în care nici Dumnezeu, nici părinţii nu trebuie să se amestece în niciun fel. Cu mult înainte de a deveni bărbaţi sau femei, ei se consideră în stare să facă propria lor alegere, fără ajutorul părinţilor lor. Doar câţiva ani din viaţa de căsătorie le sunt de obicei suficienţi pentru a le arăta greşeala făcută, însă adesea este prea târziu pentru a repara urmările rele. Căci aceeaşi lipsă de înţelepciune şi de stăpânire de sine, care a determinat alegerea pripită, este cea care îngăduie agravarea răului, până ce căsătoria devine un jug care roade. În acest fel, mulţi şi-au năruit fericirea pentru această viaţă şi speranţa pentru viaţa veşnică.

Consecinţele dureroase ale lipsei de maturitate. Băieţii şi fetele intră în relaţia de căsătorie având o dragoste necoaptă, o judecată imatură, neavând sentimente nobile, înalte, şi se avântă în jurământul căsătoriei conduşi cu totul de pasiunile lor copilăreşti... Ataşamentele care s-au format în copilărie au avut adesea ca urmare cămine nenorocite sau despărţiri traumatizante. Legăturile timpurii, dacă sunt formate fără consimţământul părinţilor, rareori s-au dovedit fericite. Sentimentele fragede trebuie reţinute până când soseşte timpul, la o vârstă potrivită şi o experienţă suficientă ca acestea să fie demne de onoare şi să existe siguranţă în a le descătuşa. Acelea care nu vor fi reţinute pot conduce spre pericolul unei vieţi nefericite. Un tânăr care nu a trecut de vârsta adolescenţei are o judecată slabă în ceea ce priveşte potrivirea cu o persoană lot atât de tânără ca şi el, care să-i devină parteneră de viaţă. După ce judecata lor a devenit mai matură, ei se văd legaţi pe viaţă unul de celălalt şi poate cu totul nepregătiţi pentru a se face fericiţi unul pe celălalt. Apoi, în loc să aibă o viaţă frumoasă, încep învinuirile, divergenţele se măresc, până când se instalează indiferenţa şi neglijenţa unuia faţa de celălalt. Pentru ei nu există nimic sacru în cuvântul „cămin“. însăşi atmosfera este otrăvită de cuvinte lipsite de iubire şi de reproşuri amare. [159]

Pregătirea pentru căsătorie—o parte esenţială a educaţiei. În niciun fel nu se va păşi în relaţia de căsătorie până ce părţile implicate nu vor cunoaşte datoriile practice ale vieţii de cămin. Soţia trebuie să deţină acei rafinament al minţii şi manierelor pentru a putea fi calificată în a creşte în mod corespunzător copiii pe care îi va avea.

Decizia căsătoriei trebuie bine cântărită. Dacă cei care au în vedere căsătoria nu vor să aibă remuşcări după căsătorie, atunci ar trebui să facă acum din aceasta un subiect de cugetare serioasă. Acest pas, făcut în mod neînţelept, constituie unul dintre cele mai sigure mijloace care pot ruina viitorul unui tânăr şi al unei tinere. Viaţa devine o povară, un blestem. Nimeni nu poate să ruineze mai mult fericirea şi împlinirea unei femei şi să-i facă viaţa o povară mai chinuitoare ca propriul ei soţ; şi nimeni nu poate distruge nici măcar în proporţie de a suta parte speranţele şi aspiraţiile unui bărbat, nu-i poale paraliza energiile şi ruina influenţa şi planurile de viitor, ca propria lui soţie. Ceasul căsătoriei este cel care determină în dreptul multor bărbaţi şi femei succesul sau eşecul în această viaţă şi speranţele lor în ceea ce priveşte viata viitoare.

Consecinţele căsătoriilor pripite. Urmările căsătoriilor pripite... sunt despărţirile, divorţurile şi o mare confuzie în biserică. Căsătoriile imature sunt răspunzătoare pentru multe dintre relele care exista astăzi. Printr-o căsătorie întemeiată prea devreme în viaţă nu se susţin nici sănătatea fizică, nici tăria mintală. În general, în acest subiect, raţiunea este prea puţin folosita. Mulţi tineri acţionează din impuls. Acest pas, care îi afectează în mod serios spre bine sau spre rău, fiind o binecuvântare sau un blestem pe toată durata vieţii, este prea adesea făcut în grabă, sub impulsul sentimentelor. Mulţi nu vor să asculte sfaturile sau îndemnurile care le sunt date dintr-un punct de vedere creştin.

Idei greşite despre curtenie şi căsătorie. Ideile greşite legate de curtenie îşi au originea în ideile greşite cu privire la căsătorie. La [160] baza acestora stau impulsul şi patima oarbă. Curtenia se desfăşoară în spiritul flirtului. Părţile implicate violează frecvent regulile modestiei şi ale rezervei şi se fac vinovate de lipsa de bună-cuviinţă, dacă nu, chiar de încălcarea Legii lui Dumnezeu... Nu trebuie rostite cuvinte, nu trebuie făcute fapte pe care nu aţi vrea ca îngerii cei sfinţi să le înregistreze în cărţile de sus. Singura ţinta să va fie slava lui Dumnezeu. Inima trebuie să dea pe faţă numai simţăminte curate, sfinte, demne de urmaşii lui Hristos, înălţătoare, mai mult cereşti decât pământeşti. In curtenie, orice altceva în afară de acestea degradează, corupe; iar căsătoria nu poale fi sfântă şi demnă de onoare în ochii unui Dumnezeu curat şi sfânt, decât dacă este conformă cu principiul cel înalt al Scripturii.

Comportament bazat pe motivaţii greşite. Tinerii acţionează prea mult din impuls. Ei n-ar trebui să se destăinuie prea uşor şi nici sa fie captivaţi prea repede de înfăţişarea exterioară, atrăgătoare, a persoanei iubite. Curtenia, aşa cum se desfăşoară în acest veac, este un plan de înşelăciuni şi ipocrizie, în care este implicat mai mult vrăjmaşul decât Domnul. Bunul simţ natural este necesar aici mai mult decât în orice alt lucru; însă adevărul este că acest simţ nu prea există.

Obiceiul de a sta târziu noaptea. Obiceiul de a sta târziu noaptea este frecvent întâlnit, însă nu este pe placul lui Dumnezeu, chiar dacă cei doi sunt amândoi creştini. Aceste ore târzii produc vătămarea sănătăţii, micşorează capacitatea minţii pentru datoriile zilei următoare şi dau o impresie rea.

Ai fi mai potrivit ca anumite perioade ale curteniei, dinainte de căsătorie, să fie lăsate să se desfăşoare în timpul vieţii de căsătorie. Insă ceea ce se întâmplă în realitate este ca momentul căsătoriei parcă pune capăt întregii dăruiri manifestate în timpul curteniei. Aceste ore de neînfrânare din timpul nopţii, în acest veac de desfrâu, conduc adesea la ruina ambelor părţi implicate. [161]

Flirtul. Flirtul, comportamentul uşuratic cu inimile omeneşti, constituie o crimă nu de mică importanţă în ochii unui Dumnezeu sfânt. Totuşi, atât de mulţi se îndreaptă cu vădit interes către tinerele femei, le câştigă afecţiunea, apoi îşi văd de treburile lor, uitând cuvintele rostite şi efectul avut asupra acestora. O altă persoană îi atrage, iar ei repetă aceleaşi cuvinte şi manifestă şi faţă de aceasta aceeaşi atitudine, aceleaşi atenţii. Această dispoziţie se va vedea în viata de căsătorie... Cât de important este deci ca tinerii să-şi păstreze autocontrolul şi să vegheze asupra comportamentului lor, astfel încât Satana să nu-i poală înşela şi abate de pe cărarea neprihănirii.

Practici înşelătoare în curtenie. Un tânăr care se bucură de societate şi câştigă prietenia unei tinere, fără ca acest lucru să fie cunoscut de părinţii ei, nu se poartă ca un creştin nobil atât faţă de ea, cât şi fată de părinţii ei... Acela care îndepărtează o tânără de la respectarea datoriilor ei, care o derutează în ceea ce priveşte porunca atât de clară şi de precisă a lui Dumnezeu, de a-şi asculta şi cinsti părinţii, nu va fi credincios obligaţiilor pe care le va avea în viaţa de căsătorie... „Să nu furi“ a fost scris de însuşi degetul lui Dumnezeu pe tablele de piatră, şi totuşi cât de mult se practică şi se scuză furtul, în ascuns, de sentimente! Se întreţine o curtenie înşelătoare, se continuă discuţiile în ascuns, până când sentimentele aceleia care este lipsită de experienţă şi nu ştie până unde pot ajunge lucrurile sunt într-o anumită măsură îndepărtate de la părinţii ei şi îndreptate spre acela care dovedeşte, prin felul cum acţionează, că nu este demn de dragostea ei. Acest mod de a fura în ascuns, în care se desfăşoară curtenia şi căsătoria, constituie cauza multor suferinţe, pe care numai Dumnezeu le cunoaşte pe deplin. Datorită acestei stânci, multe suflete au naufragiat.

Cine îşi face de cap în tinereţe culege o recoltă amară. Nu se poate să nu vă puneţi în pericol sufletul, făcându-vă de cap. Nu puteţi fi nepăsători în ceea ce priveşte prietenii pe care vi-i alegeţi. [162]

O perioadă scurtă de timp în care vă faceţi de cap, iubiţi prieteni tineri, va avea ca urmare o recoltă care vă va amărî întreaga viaţă; o oră de neatenţie, o singură cedare în faţa ispitei pot îndrepta întregul sens al vieţii în direcţia greşită. Nu puteţi avea decât o singură tinereţe; faceţi-o utilă. Odată ce aţi făcut un pas, nu vă mai puteţi întoarce niciodată ca să îndreptaţi greşelile. Acela care refuză să intre în legătură cu Dumnezeu şi se pune singur în calea ispitei va cădea cu siguranţă. Dumnezeu îl pune la încercare pe fiecare tânăr.

Criterii în alegerea partenerului de viaţă. Tinerii creştini trebuie să aibă grijă în formarea prieteniilor şi în alegerea partenerului de viată. Băgaţi de seamă ca nu cumva ceea ce acum credeţi ca este aur curat să fie metal obişnuit... Cântăriţi fiecare sentiment şi urmăriţi evoluţia fiecărei trăsături de caracter a celui de care doriţi să vă legaţi destinul vieţii. Pasul pe care sunteţi pe cale să-1 faceţi este unul dintre cei mai importanţi din viaţa voastră şi nu trebuie făcut cu grabă. Poate că iubiţi, dar nu iubiţi orbeşte. Cercetaţi cu grijă să vedeţi dacă viaţa voastră de căsătorie va fi fericită sau lipsi tă de armonie şi jalnică. Puneţi-vă aceste întrebări: Această unire mă va conduce spre cer? Mă va face să-L iubesc mai mult pe Dumnezeu? Voi fi util în această viaţă? Dacă aveţi răspunsuri promiţătoare la aceste reflecţii, atunci păşiţi înainte, în temere de Dumnezeu.

Probleme de cântărit înainte de căsătorie. Majoritatea bărbaţilor si femeilor care au intrat în legătura căsătoriei au acţionat ca si când singura problemă de rezolvat era dacă se iubesc. Însă ei ar trebui să-şi dea seama că responsabilitatea pe care o au în căsătorie este mai mult decât acest lucru. Ei trebuie să se gândească dacă vlăstarele lor se vor bucura de sănătate fizică şi mintală şi de putere morală.

Alegerea tovarăşului de viaţă trebuie făcută atât de bine, încât să asigure bunăstare fizică, mintală şi spirituală pentru părinţi şi pentru copiii lor, încât şi unii şi alţii să fie o binecuvântare pentru semenii lor si să-si onoreze Creatorul. [163]

Calităţi care trebuie avute în vedere pentru o viitoare soţie. Fie ca tânărul să caute în persoana care va sta alături de el pe cea care i se potriveşte în a purta împreună poverile vieţii, pe cea a cărei influenţă îl va înnobila şi care îl va face fericit prin dragostea ei. „O soţie bună este un dar de la Domnul. Inima soţului ei se încrede pe deplin în ea... Ea îi face bine, şi nu rău, în toate zilele vieţii sale.“ „Ea deschide gura cu înţelepciune—şi învăţături plăcute îi sunt pe limbă; ea veghează asupra celor ce se petrec în casa ei; şi nu mănâncă pâinea leneviei. Copiii ei se scoală şi o numesc fericită; şi soţul ei, de asemenea o laudă, zicând: «Multe fete au o purtare cinstită, dar tu le întreci pe toate».“ Cel care găseşte o astfel de soţie „găseşte un lucru bun şi dobândeşte favoarea Domnului“.

Ce trăsături trebuie observate la viitoarea soţie. Iată câteva lucruri care trebuie avute în vedere: Cea cu care te vei căsători va aduce fericire în casa ta? Este ea o persoană chibzuită sau, dacă se va căsători, va folosi nu numai câştigul ei, ci şi pe al tău pentru a-şi satisface dorinţele şi vanitatea de a arata bine? Sunt principiile ei sănătoase în această privinţă? Se bazează ea pe vreun mijloc de întreţinere acum?... Eu ştiu că bărbatul care este îndrăgostit nebuneşte şi are gânduri de căsătorie respinge acest fel de întrebări, considerând că nu au nicio consecinţă. Insă aceste lucruri trebuie luate serios în seamă, întrucât ele afectează viaţa viitoare... În alegerea soţiei, studiază-i caracterul. Va fi ea răbdătoare şi sârguincioasă? Sau va înceta să-i pese de tatăl tău şi de mama ta chiar în momentul când aceştia au nevoie de sprijinul unui fiu puternic? Sau va încerca să te despartă de ei, pentru a-şi aduce la îndeplinire propriile planuri, pentru propria plăcere, părăsindu-i pe tata şi pe mama care, în loc să câştige o fiică iubitoare, vor pierde un fiu?

Calităţi necesare unui viitor soţ. Înainte să accepte să se căsătorească, fiecare tânără ar trebui să se întrebe dacă cel de care doreşte să-şi lege viaţa este demn. Care a fost trecutul lui? Este viaţa [164] lui curată? Este dragostea lui nobilă, înălţătoare, sau este doar o înflăcărare a pasiunii? Are el acele trăsături de caracter care o vor face fericită? Va găsi ea, în dragostea lui, adevărata pace şi bucurie? Îi va fi îngăduit să-şi păstreze propria personalitate sau va fi obligată să-şi supună judecata şi conştiinţa stăpânirii soţului ei? Va putea ea să pună, în continuare, pe primul loc cerinţele Mântuitorului? Trupul şi sufletul, gândurile şi ţintele vor putea fi păstrate în curăţie şi sfinţenie? Aceste întrebări au o importanţă vitală pentru fiecare tânără care păşeşte în legământul căsătoriei.

Ce profil să aibă viitorul soţ. Fie ca femeia care, prin căsătorie, doreşte o unire fericită, aducătoare de pace, care nu-şi doreşte suferinţă şi necazuri în viitor, înainte de a-şi oferi dragostea ei, să-şi pună următoarea întrebare: Are iubitul meu o mamă? Dacă da, atunci care este amprenta caracterului acesteia asupra lui? Îşi cunoaşte el obligaţiile faţă de ea? Este el atent faţă de dorinţele şi fericirea ei? Dacă el nu-şi respectă şi nu-şi cinsteşte mama, va dovedi oare respect şi iubire, bunătate şi atenţie faţă de mine, soţia sa? Când focul dintâi va trece, mă va mai iubi el? Va fi el răbdător când voi greşi, sau va critica, va porunci şi se va purta ca un dictator?

Trăsături de caracter nobile, bărbăteşti. Orice tânără trebuie să-1 accepte ca partener de viaţa numai pe acela care poseda trăsături curate de caracter, bărbăteşti, care este harnic, plin de aspiraţii şi cinstit, care 11 iubeşte pe Dumnezeu şi se teme de El.

Fereşte-le de acela care este lipsit de respect! Fereşte-te de acela care iubeşte lenevia; fereşte-te de acela care batjocoreşte lucrurile sfinte! Evită societatea aceluia care foloseşte un limbaj profan sau care se dedă consumului de alcool, fie şi numai pentru un pahar. Nu da ascultare propunerilor care vin din partea unui bărbat care nu îşi dă seama de răspunderea lui înaintea lui Dumnezeu... Putem suporta întotdeauna neputinţele unui prieten şi ignoranţa lui, însă niciodată nu-i putem suporta viciile. [165]

Este mai uşor să facem o greşeală decât să o corectăm. Căsătoriile care sunt plănuite fără chibzuinţă şi în mod egoist nu au un deznodământ bun, ci adesea se transformă în eşecuri teribile. Ambii constată că au fost amăgiţi şi ar desface în grabă ceea ce au făcut orbeşte. Este mai uşor, mult mai uşor, să faci o greşeală în această privinţă decât să îndrepţi o greşeală după ce aceasta a fost făcută.

Mai bine se întrerupe vin angajament neînţelept. Chiar dacă aţi făcut un angajament, fără a avea însă o cunoaştere deplină a caracterului celui cu care există intenţia de a vă uni, nu gândiţi că angajamentul acesta înseamnă neapărat să vă legaţi pe viaţă de cineva pe care nu-1 puteţi iubi şi respecta. Aveţi mare grijă ce angajamente faceţi; însă este mai bine, mult mai bine, să desfaceţi un angajament înainte de căsătorie, decât să va despărţiţi după căsătorie, aşa cum fac mulţi.

Alegerea partenerului sub aprobarea divină. Fiecare pas în vederea legământului căsătoriei să fie caracterizat de modestie, de simplitate, de sinceritate şi de ţinte serioase, care să-I fie pe plac lui Dumnezeu şi să-L onoreze. Căsătoria afectează atât viaţa aceasta, cât şi pe cea viitoare. Un creştin sincer nu face planuri pe care Dumnezeu nu le poate aproba.

Alegerea nu trebuie să o facă omul, ci Dumnezeu trebuie să aleagă pentru el. Noi nu trebuie să ne fim pe plac nouă înşine, căci nici Domnul Hristos nu a căutat să-Şi placă Lui însuşi. Nu vreau să se înţeleagă prin aceasta că cineva trebuie să ia în căsătorie o persoană pe care nu o iubeşte. Acest lucru ar fi păcat. Însă nu trebuie să îngăduim pasiunii şi impulsurilor să ne conducă spre ruină. Dumnezeu ne cere toată inima, cele mai alese sentimente.

Căutaţi sfat în Biblie. Fiind instituită de Dumnezeu, căsătoria este o instituţie sfântă şi nu trebuie privită într-un spirit egoist. Aceia care au în vedere acest pas ar trebui să mediteze în mod solemn şi cu rugăciune la importanţa acesteia şi să caute sfatul divin pentru a şti [166] dacă merg pe o cale în armonie cu voia lui Dumnezeu. Sfaturile din Cuvântul lui Dumnezeu în aceasta privinţă trebuie avute în vedere cu multă atenţie. Cerul priveşte cu plăcere asupra acelei căsătorii încheiate pe baza dorinţei sincere de a se conforma sfaturilor date în Scriptură.

Dacă există vreun subiect asupra căruia trebuie sa chibzuim cu calm si pe care să-1 judecăm obiectiv, atunci acela este subiectul căsătoriei. Dacă este nevoie vreodată de Biblie ca sfătuitor, atunci acel moment este înainte de a face pasul prin care două persoane se leagă pentru o viaţă întreagă. Totuşi, părerea dominantă este aceea ca, în această problemă, sentimentele trebuie luate în seamă şi, în mult prea multe cazuri, sentimentalismul bolnăvicios preia cârma şi conduce spre ruină. Este punctul în care tinerii dovedesc inteligenţă în cea mai mică măsură; este subiectul asupra căruia ei refuză să gândească. Gândul căsătoriei pare să aibă o putere de vrajă asupra lor. Ei nu se supun lui Dumnezeu. Raţiunea le este încătuşată, iar ei acţionează în secret, ca şi când le-ar fi teamă ca cineva s-ar amesteca în planurile lor.

Lipsa de sfat poate duce la naufragiul viitoarei căsnicii. Mulţi navighează în ape tulburi. Ei au nevoie de un pilot, dar privesc cu dispreţ ajutorul de care au atât de mare nevoie, crezând ea sunt în stare să-şi cârmuiască singuri propria barcă, fără să-şi dea seama ca aceasta este pe punctul de a se lovi de o stâncă ascunsă, ceea ce ar produce naufragiul, ruinarea credinţei şi a fericirii... Dacă nu vor fi cercetători serioşi ai Cuvântului lui Dumnezeu (Biblia), ei vor face greşeli grave, care vor dăuna fericirii lor şi a altora, atât pentru viaţa de acum, cât şi pentru cea viitoare.

Necesitatea rugăciunii în vederea unei hotărâri potrivite. Dacă bărbaţii şi femeile obişnuiesc să se roage de două ori pe zi înainte de a întrezări căsătoria, ei ar trebui să se roage de patru ori pe zi atunci când anticipează acest pas. [167]

Tinerii au nevoie de înţelepciunea şi de experienţa celor în vârstă. În afaceri, atât bărbaţii, cât şi femeile sunt foarte precauţi, înainte de a se angaja într-o anumită activitate, ei se pregătesc pentru acea lucrare. Ei dedică timp, bani şi mult studiu atent subiectului respectiv, în aşa fel încât să nu dea greş în acea întreprindere. Cu atât mai multă precauţie ar trebui dovedită atunci când se păşeşte în relaţia de căsătorie—o relaţie care afectează generaţiile viitoare şi viaţa viitoare. În loc de aceasta, subiectul este tratat în glumă, cu uşurinţa, din impuls şi pasiune, cu orbire şi fără acordarea unei consideraţii atente şi calme.

Judecata matură a părinţilor trebuie apreciată. Oare copiii trebuie să ţină seama doar de propriile dorinţe şi înclinaţii şi să nu ţină scama de sfatul şi de judecata părinţilor lor? Unii par a nu ţine cont niciodată de dorinţele şi de preferinţele părinţilor şi nici de judecata matură a acestora. Egoismul le-a împietrit inima în ceea ce priveşte afecţiunea filială. Minţile celor tineri trebuie trezite în această privinţă. Porunca a cincea este singura poruncă însoţită de o făgăduinţă, însă este tratată cu uşurinţă şi chiar ignorată în mod voit de către cel îndrăgostit. Ajutorul oferit de experienţa celorlalţi şi o analizare cu calm şi atenţie a problemei, de către ambele părţi, sunt esenţiale.

Încredeţi-vă în părinţii credincioşi. Dacă sunteţi binecuvântaţi cu părinţi temători de Dumnezeu, căutaţi-le sfatul. Deschideţi-vă lor cu speranţele şi cu planurile voastre; învăţaţi lecţiile pe care le-au învăţat ei în experienţa lor de viaţă.

Dacă ar fi mai apropiaţi de părinţii lor, dacă s-ar încrede în ei şi şi-ar destăinui lor bucuriile şi necazurile, copiii s-ar păzi de multe dureri de cap în viitor. Când sunt confuzi şi nu ştiu ce cale să aleagă, ei trebuie sa le prezinte părinţilor situaţia exact aşa cum o văd ei şi să le ceară sfatul. Cine ar putea întrevedea mai bine pericolele decât părinţii credincioşi? Cine le-ar putea înţelege mai bine temperamen- [168] tul decât aceştia? Copiii care sunt creştini vor aprecia, mai presus de orice binecuvântare pământească, iubirea şi aprobarea părinţilor lor temători de Dumnezeu. Părinţii pot simţi împreună cu copiii lor şi se pot ruga, pentru ei şi eu ei, ca Dumnezeu să-i apere şi să-i călăuzească. Mai presus de orice, ei îi vor încredinţa pe aceştia Prietenului şi Sfătuitorului lor, care nu dă greş niciodată.

Părinţii să îndrume sentimentele copiilor. Taţii şi mamele trebuie să simtă că le revine datoria de a călăuzi sentimentele copiilor lor, astfel ca acestea să fie îndreptate către aceia care le-ar putea fi prieteni potriviţi. Aceasta trebuie simţită ca o datorie, îndeplinită prin învăţăturile pe care le dau, prin propriul lor exemplu, prin harul lui Dumnezeu, pentru a modela caracterul copiilor încă din cei mai fragezi ani ai acestora, astfel ca ei să fie curaţi şi nobili şi să fie atraşi spre bine şi adevăr. Cei care se aseamănă se atrag; cei care se aseamănă se apreciază. Faceţi ca dragostea pentru adevăr, curăţie şi bunătate să fie încă de timpuriu sădită în suflet, iar tinerii vor căuta societatea acelora care posedă aceste caracteristici.

Părinţii înţelepţi vor fi grijulii. Se pune întrebarea: „Ar trebui oare părinţii să aleagă un tovarăş de viaţă pentru fiul sau pentru fiica lor, fără a ţine seama de părerea şi de sentimentele acestuia sau acesteia?“ Voi pune această întrebare aşa cum ar trebui să sune de fapt: „Ar trebui oare ca fiul sau fiica să-şi aleagă tovarăşul de viaţă fără a-şi consulta mai întâi părinţii, având în vedere că un asemenea pas va afecta fericirea părinţilor care îşi iubesc copiii?“ Şi trebuie oare ca fiul sau fiica să persiste pe propria cale, în ciuda sfaturilor şi rugăminţilor părinţilor săi? Răspund cu hotărâre: nu, chiar dacă nu s-ar căsători niciodată. Porunca a cincea opreşte un astfel de curs. „Cinsteşte pe tatăl tău şi pe mama ta, pentru ca să ţi se lungească zilele în ţara pe care ţi-o dă Domnul, Dumnezeul tău.“ Aceasta este o poruncă însoţită de o făgăduinţă pe care Dumnezeu o va împlini cu siguranţă faţă de aceia care sunt ascultători. Părinţii înţelepţi nu vor [169] alege niciodată parteneri de viaţă pentru copiii lor fără a le respecta dorinţele.

Dragostea oarbă este surdă la sfat. Două persoane fac cunostinţă; se îndrăgostesc nebuneşte una de alta şi întreaga atenţie le este absorbită într-acolo. Raţiunea este orbită, iar judecata este dală peste cap. Nu vor să se supună niciunui sfat, nu acceptă să fie călăuziţi, ci insistă că ei au propria cale de urmat, indiferent care ar fi consecinţele. Ca o boală molipsitoare, de care nu poţi scăpa, dragostea nebună, care îi stăpâneşte, trebuie să-şi urmeze cursul; şi se pare că nimic nu o poate opri. Este posibil ca cei din jur să-şi dea seama că, dacă cei doi s-ar uni prin căsătorie, urmarea ar fi nefericirea pe toată durata vieţii. Însă rugăminţile şi sfaturile sunt în zadar. Este posibil ca, prin această unire, utilitatea aceluia pe care Dumnezeu l-ar binecuvânta în lucrarea Sa să fie mutilată şi distrusă; însă argumentele nu sunt luate în seamă. Tot ce spun bărbaţii si femeile cu experienţă se dovedeşte ineficient; este imposibil sa le schimbi decizia la care i-au condus dorinţele lor. Ei pierd interesul pentru adunările din casa de rugăciune şi pentru tot ce este legat de religie. Sunt îndrăgostiţi nebuneşte unul de altul, iar datoriile vieţii sunt neglijate, ca şi cum ar fi de mică importanţă.

Pregătire pentru aspectele concrete ale vieţii de familie. Multe femei, socotite bine instruite, care au absolvit cu onoruri anumite instituţii de învăţământ, sunt în mod ruşinos ignorante în ceea ce priveşte datoriile practice ale vieţii. Ele sunt lipsite de calificarea necesară pentru o gospodărire corespunzătoare a familiei, esenţială pentru fericirea acesteia. Ele pot vorbi despre sfera elevată a femeii şi despre drepturile ei, însă nu fac nici pe departe cinste familiei. Este dreptul fiecărei urmaşe a Evei să înţeleagă pe deplin datoriile căminului, să fie instruită în orice lucru legat de gospodărie. Fiecare tânără trebuie sa fie în aşa fel pregătită, încât, daca ar fi să ocupe poziţia de soţie sau mamă, să poată domni ca o regina în propriul ei [170] domeniu. Ea trebuie să fie cu totul competentă, să-şi călăuzească şi instruiască bine copiii, să-şi dirijeze slujitorii sau, dacă va fi nevoie, să facă faţă cu propriile mâini treburilor din gospodăria sa. Este dreptul ei să înţeleagă mecanismul de funcţionare a corpului omenesc şi principiile de igienă, să cunoască aspecte care ţin de alimentaţie, de îmbrăcăminte, de muncă şi recreere, precum şi multe altele de care este direct legată bunăstarea familiei sale. Este dreptul ei să dobândească o astfel de cunoaştere a celor mai bune metode de tratare a bolilor, în aşa fel încât, în caz de îmbolnăvire, să-şi poată îngriji ea însăşi copiii... Ideea că ignorarea ocupaţiilor utile, legate de gospodărie, constituie trăsătura esenţială a unui adevărat gentleman sau a unei adevărate doamne este contrară planului pe care 1-a făcut Dumnezeu, prin crearea omului. Lenea este un păcat, iar necunoaşterea datoriilor obişnuite este urmarea nesăbuinţei, care va avea drept consecinţe remuşcări amare.

Tinerele consideră că este umilitor să gătească sau să facă alte treburi gospodăreşti; şi, din acest motiv, multe fete care se căsătoresc si au în grijă familii nu prea au idee de datoriile pe care le au ca soţii şi mame.

Cunoaşterea gospodăriei este indispensabilă. Multe dintre domeniile de studiu care consumă timpul studenţilor nu sunt esenţiale pentru viaţa practică sau pentru fericirea lor, însă este esenţial ca fiecare tânăr sa fie familiarizat cu datoriile zilnice... Pentru sănătatea şi fericirea întregii familii, nimic nu este mai vital decât priceperea şi inteligenţa bucătăresei. Printr-o hrană greşit pregătită, nesănătoasă, ea poate afecta şi chiar ruina atât eficienţa adultului, cât şi dezvoltarea copilului. Iar printr-o hrană atrăgătoare şi gustoasă, ea poate realiza tot atât de mult în direcţia cea bună. Iată deci cum, pe multe căi, fericirea vieţii este legată de îndeplinirea cu credincioşie a datoriilor obişnuite ale vieţii.... Ar trebui să se acorde mai multă atenţie principiilor de igienă în domeniul alimentaţiei, [171] mişcării fizice, îngrijirii copiilor, tratării bolnavilor şi în multe alte domenii.

Valoarea educaţiei practice pentru fete. Mulţi dintre cei care consideră că este necesar ca fiii să fie instruiţi în vederea câştigării existenţei în viitor socotesc cu totul opţională pregătirea fiicelor pentru a putea fi independente şi a se întreţine singure. De obicei, în şcoală, tânăra învaţă puţine lucruri care pot fi puse în practică pentru câştigarea pâinii zilnice; şi, neprimind în cămin niciun fel de educaţie în treburile bucătăriei şi ale gospodăriei, ea creşte fiind cu totul nefolositoare, o povara pentru părinţii ei... O femeie care a fost învăţată să-şi poarte singură de grijă va putea purta de grijă şi altora. Ea nu va fi niciodată o povară pentru familie sau societate. Când viaţa ia o întorsătură mai aspră, va fi întotdeauna un loc pentru ea undeva, unde să-şi câştige în mod cinstit existenţa şi să-i ajute pe cei care depind de ea. Femeia trebuie să fie instruită pentru a cunoaşte câteva meserii prin care să-şi poată câştiga existenţa, dacă este necesar. In afară de alte ocupaţii onorabile, fiecare fată trebuie să înveţe să se ocupe de treburile gospodăreşti ale casei, sa ştie să gătească, să facă ordine şi curăţenie şi să spele rufe. Ea trebuie să înţeleagă toate acele lucruri pe care trebuie să le cunoască stăpâna casei, fie că familia este bogată sau săraca. Astfel, dacă se întâmplă ceva, ea este pregătită pentru orice, în caz de nevoie; într-un anumit fel, ea este independentă de împrejurări.

Viitorul soţ trebuie să fie econom si harnic. Niciun bărbat nu are scuze pentru că nu are capacitate financiară. Despre mulţi bărbaţi se poate spune: „Este bun, prietenos, generos, un om bun, un creştin; însă nu este în stare să se ţină de o treabă. În ce priveşte priceperea în folosirea banilor, a mijloacelor, el este doar un copil. Părinţii lui nu l-au învăţat să se întreţină singur“.

Nepotrivirea de vârstă. Cei doi s-ar putea să nu aibă bogăţie lumească, dar ar trebui să aibă marea binecuvântare a sănătăţii. [172] însă, în marea majoritate a cazurilor, nu trebuie sa existe nepotrivire de vârstă. O neglijare a acestei reguli poate afecta în mod serios sănătatea celui mai tânăr şi, adesea, sănătatea copiilor este jefuită de tărie fizică şi mintală. Ei nu pot primi de la un părinte în vârstă grija şi atenţia de care vârsta lor fragedă are nevoie şi s-ar putea să fie lipsiţi de unul dintre părinţi, datorită morţii acestuia, tocmai în momentul în care ar avea cea mai mare nevoie de dragoste şi de călăuzire.

Programa de învăţământ de la colegiu ar trebui să cuprindă si instruirea în treburile gospodăreşti. Educaţia pe care o primesc tinerii şi tinerele care frecventează colegiile... În privinţa vieţii de familie necesită o atenţie deosebită. Este de mare importanţă, în lucrarea de formare a caracterului, ca studenţii... să fîe învăţaţi să se ocupe cu lucrul care le este desemnat, dând la o parte orice înclinaţie spre lene. Ei trebuie să se obişnuiască din timp cu datoriile vieţii de fiecare zi. Trebuie să fie învăţaţi să-şi îndeplinească datoriile zilnice pe deplin şi bine, cu cât mai puţin zgomot şi dezordine cu putinţă. Fiecare lucru trebuie făcut cum se cuvine. Bucătăria si toate celelalte părţi ale casei trebuie păstrate curate şi în ordine. Cărţile trebuie lăsate deoparte până la timpul potrivit, iar studiul nu trebuie să aibă loc în detrimentul îndeplinirii datoriilor gospodăreşti. Studiul cărţilor nu trebuie să ocupe mintea în aşa fel, încât să se neglijeze datoriile gospodăreşti de care depinde confortul familiei. In îndeplinirea acestor datorii, trebuie biruite obiceiurile lipsei de atenţie, neglijenţei şi dezordinii; căci, dacă nu sunt corectate, aceste obiceiuri vor fi continuate, iar viaţa va fi lipsită de utilitate. [173]

Capitolul 13 — În cercul sacru — Intimitate fizică şi standarde de moralitate

Căsătoria este legitimă şi sfântă. Nu este nimic păcătos... în a te căsători. Căsătoria era legitimă pe vremea lui Noe, aşa cum este legitimă şi astăzi, atâta timp cât ceea ce este legitim este tratat în mod corespunzător şi nu este dus la excese păcătoase. Însă, în vremea lui Noe, oamenii se căsătoreau fără a cere sfatul lui Dumnezeu şi fără a căuta călăuzirea Sa... Faptul că toate relaţiile pe care le avem în timpul vieţii sunt de natură trecătoare ar trebui să aibă o influenţă transformatoare în tot ceea ce facem şi spunem. În zilele lui Noe, dragostea exagerată, necumpătată, pentru ceea ce în sine era legitim, a fost ceea ce a făcut ca relaţia căsătoriei să fie păcătoasă înaintea lui Dumnezeu. Sunt mulţi care îşi pierd sufletele în acest veac al lumii, fiind absorbiţi de gândurile cu privire la căsătorie şi de căsătoria în sine.

Căsătoria este sfântă, dar, în acest veac degradat, sub mantia ei se ascund o răutate şi o ticăloşie de nedescris. În cadrul căsătoriei se [174] fac multe abuzuri; s-a ajuns până la crimă, aceasta făcând din ea un semn al timpului sfârşitului, aşa cum a fost înainte de potop... Când natura şi cerinţele sfinte ale căsătoriei sunt înţelese, ea este aprobată de cer, iar urmarea va fi fericirea pentru ambele părţi, spre slava lui Dumnezeu.

Domnul Isus nu a impus celibatul. Cei care considera relaţia din cadrul căsătoriei o rânduială sacră a lui Dumnezeu, apărată de Legea Sa cea sfântă, vor fi stăpâniţi de îndemnurile raţiunii. Domnul Hristos nu a impus celibatul niciunei categorii de oameni. El nu a venit pentru a nimici relaţia sacra a căsătoriei, ci pentru a o înălţa şi a o readuce la sfinţenia ei de la început. El priveşte cu plăcere spre acele familii în care domneşte dragostea sfântă şi neegoistă.

Privilegii în cadrul relaţiei de căsătorie. Aceia care pretind a fi creştini... ar trebui să ia aminte cu seriozitate la toate privilegiile care rezultă în căsnicie, iar temelia oricărei activităţi ar trebui să fie principiul sfânt.

În multe cazuri, părinţii... au făcut abuz de privilegiile lor în căsătorie şi, prin îngăduinţă, au favorizat dezvoltarea unor patimi josnice.

Datoria de a evita excesele. Ceea ce este legitim, în exces devine un mare păcat. Mulţi părinţi nu au cunoştinţele pe care ar trebui să le aibă în căsnicie... Mulţi nu văd că Dumnezeu le cere să se păzească de orice fel de exces în viaţa de căsătorie. Sunt foarte puţini aceia care simt că au o datorie religioasă, şi anume aceea de a-şi ţine în stăpânire pasiunile. S-au căsătorit prin propria alegere şi de aceea gândesc că instituţia aceasta, căsătoria, sfinţeşte îngăduirea pasiunilor josnice. Chiar bărbaţi şi femei care pretind a fi evlavioşi pierd frâul pasiunilor păcătoase şi nu ţin seama de faptul că Dumnezeu îi socoteşte răspunzători pentru risipa de energie care le slăbeşte puterea de viaţă şi întregul organism. [175]

Deviza să fie stăpânirea de sine şi cumpătarea. Soţia creştină să se înfrâneze, în cuvânt şi faptă, de a excita instinctele soţului ei. Multe persoane nu au tărie în această privinţă. Din tinereţe, şi-au slăbit puterile mintale şi fizice prin satisfacerea plăcerilor senzuale. In căsnicie, stăpânirea de sine şi cumpătarea trebuie să fie cuvântul de ordine, deviza.

Avem faţă de Dumnezeu obligaţia de a ne menţine spiritul în curăţie şi trupul sănătos, pentru a putea fi de folos omenirii şi pentru a-L sluji în mod desăvârşit pe Dumnezeu. Apostolul rosteşte aceste cuvinte de avertizare: „Nu lăsaţi ca păcatul sa domnească în corpul vostru muritor, ca să slujiţi poftelor acestuia“. El îndeamnă în continuare ca „orice bărbat care doreşte să aibă autoritate, sa fie cumpătat în toate lucrurile“. El îi îndeamnă pe toţi care se pretind creştini să-şi aducă trupurile „ca o jertfă vie, sfântă, acceptabilă lui Dumnezeu“. El spune: „Mă port aspru cu trupul meu şi-1 ţin în stăpânire, ca nu cumva, după ce am propovăduit altora, eu însumi să fiu lepădat“.

Soţia să nu devină obiect de satisfacere sexuală. Acea dragoste care îl determină pe un bărbat să facă din soţie un instrument pentru satisfacerea poftelor lui sexuale nu este dragoste adevărată... Cât de puţini la număr sunt acei bărbaţi care îşi dovedesc dragostea în felul menţionat de către apostol: „Cum a iubit Hristos biserica si S-a dat pe Sine pentru ea; ca s-o sfinţească, după ce a curăţit-o prin botezul cu apă, prin cuvânt; ca să o înfăţişeze înaintea Lui... slăvită, sfântă, fără pată...“ Aceasta este dragostea pe care o recunoaşte Dumnezeu ca fiind sfântă, în cadrul relaţiei de căsătorie. Iubirea este un principiu curat şi sfânt, dar pofta senzuală, patima, nu admite să i se pună restricţii sau să fie controlată, stăpânită de raţiune. Este oarbă faţă de consecinţe; nu raţionează de la cauză la efect.

Urmările exceselor. Pofta senzuală, patima josnică, poate fi prezentă atât în cadrul relaţiei de căsătorie, cât şi în afara ei. Ce se întâmplă când se dă frâu liber patimilor josnice? Camera intima, [176] în care ar trebui să fie prezenţi îngerii lui Dumnezeu, este făcută nesfântă prin practici nesfinte. Practicile dezgustătoare conduc la boli dezgustătoare. Ceea ce Dumnezeu a lăsat ca binecuvântare devine blestem.

Excesele sexuale vor distruge în mod sigur dragostea pentru practicile religioase, vor lipsi creierul de puterea necesară hrănirii organismului şi vor epuiza vitalitatea generală... Cu cât sunt mai mult îngăduite instinctele josnice, cu atât ele devin mai puternice şi vor pretinde continuu satisfacerea lor. Fie ca bărbaţii temători de Dumnezeu să se trezească în ceea ce priveşte datoria lor.

Soţii să fie cumpătaţi. Soţii ar trebui să fie cu luare aminte, atenţi, consecvenţi, înţelegători şi credincioşi. Ei trebuie să dovedească iubire şi milă. Dacă sunt împlinitori ai cuvintelor Domnului Hristos, dragostea lor nu va avea un caracter josnic, pământesc, senzual, care să-i ducă la distrugerea propriilor corpuri şi să producă soţiilor slăbiciune şi boală. Ei nu vor fi îngăduitori în satisfacerea patimilor josnice, repetând cu insistenţă soţiilor lor că trebuie să fie supuse soţilor în toate lucrurile. Când soţul dovedeşte nobleţe de caracter, curăţie a inimii, dorinţa de a-şi lumina mintea, calităţi pe care orice creştin trebuie să le posede, acest lucru se va da pe faţă în viata de căsătorie. Dacă este călăuzit de gândul lui Hristos, el nu va fi un nimicitor al trupului, ci va fi plin de dragoste duioasă, căutând să atingă cele mai înalte standarde în Hristos.

Obedienţa excesivă strecoară îndoiala. Niciun bărbat nu-şi poate iubi cu adevărat soţia când aceasta i se supune pasiv, devenind sclava lui şi contribuind la dezlănţuirea pasiunilor lui necontrolate si josnice. Supunându-i-se în mod pasiv, ea pierde valoarea pe care o avea odată în ochii lui. El o vede cum se lasă trasă în jos de la tot ce este înălţător şi, curând, o va suspecta că se va supune la fel de uşor altcuiva, aşa cum i se supusese lui înainte. El se va îndoi de curăţia şi de statornicia ei, se va sătura de ea şi va căuta noi căi de [177] a-şi trezi şi intensifica pasiunile diabolice. Legea lui Dumnezeu nu este luată în seamă. Aceşti bărbaţi sunt mai răi decât brutele; ei sunt demoni cu chip omenesc. Ei nu au nimic în comun cu principiile înălţătoare, înnobilatoare ale iubirii adevărate, sfinte. Soţia, de asemenea, devine geloasă pe soţ şi îl suspectează că, dacă s-ar ivi ocazia, el s-ar îndrepta cu uşurinţă spre o altă femeie. Ea îşi dă seama că el nu este stăpânit de raţiune şi că nu se teme de Dumnezeu; toate aceste îngrădiri sfinte sunt date la o parte de patimile înjositoare.

Pretenţiile sexuale iraţionale.Ar trebui soţia să cedeze fără crâcnire cerinţelor soţului ei, când ea vede bine că el nu este stăpânit decât de patimi josnice şi când raţiunea şi conştiinţa îi spun că face acest lucru spre vătămarea corpului ei, când Dumnezeu i-a poruncit să-şi păstreze trupul în sfinţenie şi curăţie, ca pe o jertfă vie pentru Dumnezeu? Nu este dragoste curată şi sfântă aceea care o conduce pe soţie să satisfacă tendinţele animalice ale soţului ei, în dauna propriei sănătăţi şi vieţi. Dacă ea posedă adevărata iubire si înţelepciune, va căuta să-i distragă mintea de la satisfacerea pasiunilor josnice spre subiecte înălţătoare, insistând asupra unor teme spirituale interesante. Poate este necesar să-i explice cu blândeţe si afecţiune, chiar cu riscul de a nu-i fi pe plac, că ea nu-şi poale înjosi trupul cedând unor excese sexuale. Ea trebuie să-i amintească, în mod calm, cu bunătate, că Dumnezeu are cel dintâi şi cel mai mare drept asupra întregii ei fiinţe şi că nu poate nesocoti această cerinţă, pentru că i se va cere socoteală în marea zi a lui Dumnezeu. Dacă ea însăşi va căuta să-şi înnobileze sentimentele şi îşi va păstra în sfinţenie şi cinste demnitatea ei feminină, femeia va putea face mult prin influenţa ei înţeleaptă pentru sfinţirea soţului ei şi, astfel, să-şi împlinească înalta ei menire... Iubirea sinceră trebuie să fie principiul călăuzitor al inimii.

Supunerea biblică nu înseamnă depersonalizare. Când soţia îşi lasă trupul şi mintea în stăpânirea soţului ei, lăsându-se [178] în voia dorinţelor lui, în toate lucrurile, sacrificându-şi conştiinţa, demnitatea şi chiar propria identitate, ea pierde ocazia de a exercita acea puternică influenţă spre bine, pe care ar trebui să o aibă pentru a-şi înnobila soţul. Ea îi poate îmblânzi firea dură, iar influenţa ei sfinţitoare poate fi folosită pentru a-1 cizela şi curaţi, conducându-1 astfel ca el însuşi să se lupte cu seriozitate pentru a-şi stăpâni patimile şi a fi mai spiritual, astfel încât amândoi să poată fi părtaşi de natură divină.

Sfinţenia cercului familiei. În jurul fiecărei familii există un cerc sacru, care trebuie păzit cu grijă. Nimeni nu are voie să pătrundă în acest cerc sfânt. Soţul şi soţia trebuie să fie totul unul pentru celălalt. Soţia nu trebuie să aibă secrete faţă de soţul ei, pe care să le spună altora, iar soţul nu trebuie să aibă secrete faţă de soţia sa, pe care să le împartă cu alţii. Inima soţiei trebuie să fie mormânt pentru greşelile soţului, iar inima soţului, mormânt pentru greşelile soţiei. Niciunul dintre ei nu ar trebui să-şi permită glume pe seama sentimentelor celuilalt. Niciodată, nici soţul şi nici soţia nu trebuie, nici măcar în glumă sau pe vreo altă cale, să se plângă de celălalt altora, căci, de regulă, îngăduirea acestei nebunii sau a ceea ce pare glumă cu totul nevătămătoare va sfârşi prin necaz şi, poate, înstrăinare unul de celalalt... Trebuie să existe un scut sacru în jurul fiecărei familii.

Cercul familiei trebuie considerat un loc sacru, un simbol al cerului, o oglindă în care sa ne reflectăm pe noi înşine. Putem avea prieteni şi cunoştinţe, însă în viaţa de familie ei nu trebuie să se amestece. In această privinţă trebuie să nutrim un puternic simţ de proprietate, care ne dă tihnă, odihnă şi încredere.

Istoria se repetă. A fost planul bine studiat al lui Satana (în veacul antediluvian) de a perverti instituţia căsătoriei, de a slăbi datoriile acesteia şi de a-i diminua caracterul sacru; pentru că pe nicio alta cale mai sigură nu ar fi putut el deforma mai bine chipul lui Dumnezeu în om si deschide uşa către nenorocire si viciu. [179]

Spre încheierea istoriei acestui pământ, Satana va lucra cu toate puterile lui, în acelaşi fel şi cu aceleaşi ispite cu care a amăgit vechiul Israel chiar înainte de intrarea în Ţara Promisă... El va lucra din răsputeri pentru a prinde sufletele în cursă.

Ignoranţa, iubirea de plăceri şi obiceiurile păcătoase, care întinează sufletul, trupul şi spiritul, fac ca lumea să fie plină de lepră morală; o malarie morală, mortală, distruge mii şi zeci de mii. Ce trebuie făcut pentru a ne salva tinerii? Noi putem face puţin, însă Dumnezeu este viu. El domneşte şi El este Cel care poate face mult.

Standardele de moralitate simt foarte diferite. Libertinismul acestui veac corupt nu trebuie să constituie un criteriu pentru urmaşii Domnului Hristos... Dacă desfrâul, adulterul, nelegiuirea şi crima sunt la ordinea zilei... cât de important este ca aceia care mărturisesc a fi urmaşi ai lui Hristos, atât de strâns legaţi de Dumnezeu şi de îngeri, să le arate oamenilor o cale mai bună, mai nobilă!

Pericolele se înmulţesc. În acest veac degenerat, mulţi sunt atât de orbiţi de păcătoşenia păcatului, încât aleg o viaţă imorală, pentru că aceasta este înclinaţia firească, pervertită, a inimii lor... Oamenii corupţi socotesc că este mai bine să interpreteze Scripturile după bunul lor plac, pentru a-şi susţine nelegiuirea, decât să renunţe la păcat şi să aibă o inimă curată şi o viaţă nobilă. Sunt mai mulţi oameni de acest fel decât ne putem imagina, şi ei se vor înmulţi pe măsura ce ne apropiem de încheierea timpului.

Atât bărbaţii, cât şi femeile să-şi păstreze integritatea şi să trăiască fără reproş. Mintea unui bărbat sau a unei femei nu coboară într-o singura clipă de la curăţie şi sfinţenie la depravare, întinare şi nelegiuire... Deşi întocmit după chipul Făcătorului Său, omul îşi poate educa astfel mintea, încât păcatul, pe care cândva îl detesta, va deveni o plăcere pentru el. Când încetează să fie vigilent şi să se roage, el încetează să-şi păzească cetatea inimii şi se angajează în păcat şi în nelegiuire. Nu există siguranţă pentru om, [180] tânăr sau bătrân, decât dacă simte nevoia de a-L căuta pe Dumnezeu pentru sfat, la fiecare pas. Numai aceia care menţin o strânsă comuniune cu Dumnezeu vor învăţa să-i preţuiască pe oameni aşa cum îi preţuieşte El şi să aprecieze lucrurile curate, bune, umile şi modeste. Inima trebuie păzită aşa cum a fost cea a lui Iosif... Nici cea mai puternică ispită nu este o scuză pentru păcat. Oricât de mare ar fi presiunea care este exercitată asupra ta, păcatul este un act pe care îl comiţi pentru că tu ai ales astfel. Locul de unde porneşte dificultatea este inima nerenăscută.

Femeile trebuie să menţină un standard ridicat în ceea ce priveşte conduita. Scriu cu inima tristă că femeile din acest veac, atât cele căsătorite, cât şi cele necăsătorite, prea adesea nu dovedesc acea rezervă care este necesară. Ele se poartă ca nişte femei uşoare, încurajând atenţiile din partea bărbaţilor singuri sau căsătoriţi, iar cei care sunt slabi în ceea ce priveşte tăria morală vor fi ademeniţi... S-ar putea ca scopul sau motivul ei să nu fi fost păcătos, însă ea a încurajat bărbaţi care sunt uşor de ispitit şi care au nevoie de tot ajutorai din partea celor din preajma lor. Mult rău poate fi evitat dacă suntem precauţi, rezervaţi, dacă nu ne îngăduim libertăţi şi nu primim atenţii nepermise, ci menţinem un nivel ridicat al moralităţii şi demnităţii.

Permisivitatea predispune la tentaţii. Atât bărbaţii, cât şi femeile îşi îngăduie prea multe discuţii joviale. Femeile care pretind că sunt evlavioase îşi îngăduie prea mult vorbele de duh, glumele şi râsul. Acest lucru este deplasat şi întristează Duhul lui Dumnezeu. Aceste manifestări dau pe faţă lipsa curăţiei creştine. Ele nu îşi întăresc sufletul de partea lui Dumnezeu, ci aduc mult întuneric; ele alungă îngerii cereşti, curaţi şi sfinţi, şi îi cheamă pe aceia care le conduc spre aceste rele până la cel mai de jos nivel.

Nici măcar pentru o clipă să nu îngăduiţi aluziile necurate, ascunse, deoarece chiar şi acestea ar întina sufletul, aşa cum apa murdară murdăreşte canalul prin care curge. [181]

O femeie care îngăduie un cuvânt indecent sau face insinuări, în aşa fel, încât asemenea cuvinte să fie rostite în prezenţa ei, nu este pe placul lui Dumnezeu; aceea care îşi îngăduie un comportament uşuratic sau ademeniri necurate nu îşi păstrează demnitatea de femeie evlavioasă.

Protejate printr-un cerc sacru, de curăţie. Există unele femei care se pretind a fi evlavioase, dar care îşi îngăduie în maniere o libertate vulgara, necontrolată, care conduce spre rău şi spre păcat... A fi blând, milos, iertător şi umil înseamnă a deveni pe placul lui Dumnezeu. Dacă vor fi astfel, ele nu vor fi împovărate cu atenţii necuviincioase din partea bărbaţilor din biserică sau din afara ei. Toţi vor simţi că există un cerc sacru, de curăţie, în jurul acestor femei temătoare de Dumnezeu, care le protejează de orice lucruri nepermise.

Controlaţi-vă gândurile! Dacă vă îngăduiţi închipuiri deşarte, permiţând minţii sa zăbovească asupra subiectelor necurate, sunteţi, într-o anumită măsură, la fel de vinovaţi înaintea lui Dumnezeu ca şi în cazul în care gândurile voastre ar fi fost transpuse în faptă. Ceea ce a împiedicat acţiunea nu a fost decât lipsa ocaziei favorabile.

Linguşirea—poate fi o cursă. Sunt îndurerată când vad bărbaţi lăudaţi, linguşiţi şi răsfăţaţi!... Tocmai aceste atenţii şi această laudă excesivă pot duce la ruina lor. Sunt alarmată de nesăbuinţa, de lipsa de înţelepciune pe care mulţi o manifestă în această privinţă. Bărbaţii... în a căror inimă locuieşte Domnul Hristos nu vor coborî standardul moralităţii, ci vor căuta întotdeauna să-1 înalţe. Ei nu-şi vor găsi plăcerea în linguşirile femeilor sau în a fi răsfăţaţi de către acestea.

Evitaţi familiarismul şi avansurile. Cât de atent ar trebui să fie soţul şi tatăl în a-şi menţine credincioşia în legământul căsătoriei!... Poruncile lui Hristos sunt extrem de cuprinzătoare, vizând chiar şi gândurile, intenţiile şi scopurile ascunse ale inimii. Respectaţi persoanele care lucrează pentru voi; trataţi-le cu bunătate [182] şi consideraţie, însă nu mergeţi mai departe. Comportamentul să vă fie de o aşa manieră, încât să nu stârnească avansuri şi familiarisme din partea lor.

Confidenţele faţă de străini pot ruina căsnicia. O, cât de multe vieţi sunt amărâte prin dărâmarea zidurilor care împrejmuiesc intimitatea fiecărei familii, care au menirea să-i apere curăţia şi sfinţenia! Soţia acorda încredere unei a treia persoane, căreia îi destăinuie lucruri care ţin de intimitatea familiei ei... Fiecare să zăvorască în inima sa greşelile celuilalt. Spuneţi-vă necazurile numai lui Dumnezeu. El vă poate da sfaturi drepte şi o consolare sigură, care este curată, fără amărăciune.

Când o femeie vorbeşte despre necazurile familiei ei sau se plânge de soţul ei unui alt bărbat, ea încalcă legământul căsătoriei; ea îşi dezonorează soţul şi îndepărtează zidul ridicat pentru a apăra sfinţenia căsătoriei... Atunci când o femeie merge la un frate creştin cu toată povestea necazurilor, dezamăgirilor şi suferinţelor ei, acesta trebuie să o sfătuiască întotdeauna ca, dacă simte că trebuie să vorbească despre necazurile ei cuiva, atunci să aleagă drept persoane confidente femei, şi atunci nu va fi nicio aparenţă de rău care sa pună cauza lui Dumnezeu într-o lumină nepotrivită.

Secretul unităţii în familie. Cauza neînţelegerilor şi a discordiei din familii şi din biserică este despărţirea de Hristos. A fi aproape de Hristos înseamnă a fi aproape unul de altul. Secretul adevăratei unităţi în biserică şi în familie nu este diplomaţia, buna administrare sau efortul supraomenesc de a învinge greutăţile—deşi acestea sunt necesare—, ci unirea cu Hristos. Desenaţi un cerc mare, cu multe linii de la margini spre centru. Cu cât sunt mai aproape aceste linii de centru, cu atât sunt mai aproape unele de altele. Aşa este şi în viaţa creştină. Cu cât suntem mai aproape de Hristos, cu atât vom fi mai aproape unul de altul. Dumnezeu este slăvit când poporul Său este unit în acţiune si trăieşte în armonie. [183]

Capitolul 14 — Familia în pericol — Despre incompatibilitate, divorţ si alte pericole care pot ruina familia, din interior

Corectaţi tendinţele negative. Sunt aduse prea multe griji şi poveri în cămin şi se nutreşte prea puţin din ceea ce constituie simplitate naturală, pace şi fericire. Trebuie să existe mai puţină grijă pentru ceea ce va zice lumea şi să se acorde mai multă atenţie membrilor cercului familiei. Ar trebui să fie mai puţină dorinţă de etalare şi de preocupare pentru eticheta lumii şi mai multă sensibilitate, delicateţe şi amabilitate creştină, iubitoare, între membrii familiei. Mulţi trebuie să înveţe cum să facă din cămin un loc atractiv, al bucuriei. O inimă mulţumită şi o privire caldă sunt mai de preţ decât bogăţia şi luxul, iar a fi mulţumit cu lucruri simple va face familia fericită, dacă dragostea este acolo.

Priviţi căsătoria în mod realist. Doar puţini sunt aceia care au vederi corecte cu privire la căsătorie. Mulţi cred că aceasta înseamnă [184] dobândirea fericirii absolute; însă, dacă ar cunoaşte cel puţin un sfert din durerile celor legaţi prin jurământul căsătoriei—cu lanţuri pe care ei nu pot şi nu îndrăznesc să le rupă, nu ar fi surprinşi că scriu aceste lucruri. Căsătoria este, în majoritatea cazurilor, un jug chinuitor. Sunt unii care sunt legaţi, dar nu se potrivesc. Cărţile cerului sunt împovărate de suferindă, ticăloşiile şi abuzurile care se ascund sub mantia căsătoriei, lată de ce aş dori să-i avertizez pe tinerii care se află la vârsta căsătoriei sa se grăbească încet în alegerea partenerului de viaţă. Cărarea vieţii de căsătorie vi se poate părea frumoasă şi plină de fericire; însă de ce să fiţi şi voi dezamăgiţi, aşa cum au fost alte mii de persoane până acum?

Importanţa capitală a primei perioade a căsniciei. De îndată ce viaţa, cu povara ei de griji şi încurcături, începe să fie cunoscută de perechea de curând căsătorită, idila, care atât de adesea asediază imaginaţia cu privire la căsătorie, dispare. Soţul şi soţia descoperă, fiecare în parte, caracterul celuilalt, aşa cum nu au putut să o facă în perioada anterioară. Aceasta este una dintre cele mai critice perioade din experienţa lor. Fericirea şi împlinirea lor, în întreaga viaţă ulterioară, depind de direcţia bună pe care ar trebui să se îndrepte acum. Adesea, flecare soţ descoperă în celălalt defecte de caracter, puncte slabe, nebănuite; însă inimile pe care dragostea le-a unit vor observa în celălalt şi calităţi, capacităţi deosebite, de asemenea necunoscute înainte. Fie ca toţi să caute sa descopere mai degrabă calităţile, decât defectele. Uneori, propria noastră atitudine, atmosfera care ne înconjoară, determină ceea ce ne va fi descoperit în celălalt.

Nemulţumirea, egocentrismul. Caracterul moral al celor uniţi prin căsătorie este fie înnobilat, fie degradat prin unirea lor; iar lucrarea aceasta de deteriorare, săvârşită de o fire josnică, înşelătoare, egoistă şi necontrolată, este începută la scurt timp după ceremonia nunţii. Dacă tânărul face o alegere înţeleaptă, va avea pe cineva care va fi alături de el şi care îşi va aduce contribuţia, cât îi va sta în [185] putinţă, în purtarea poverilor vieţii; îl va înnobila si cizela si îl va face fericit prin dragostea ei. Însă, dacă solia are un caracter capricios şi tendinţa de a se admira pe sine, dacă este pretenţioasă, acuzatoare şi va pune pe seama soţului motive şi sentimente care nu îşi au originea decât în temperamentul ei pervertit; dacă nu are discernământul de a-i recunoaşte şi aprecia dragostea, ci vorbeşte de neglijare şi de lipsa iubirii pentru că el nu îi satisface toate capriciile, atunci, aproape inevitabil, ea va face ca tocmai acea stare de lucruri pe care o deplânge să devină realitate şi toate acele acuzaţii vor deveni lucruri reale.

Secretul lipsei de afecţiune naturală. Motivul pentru care exista atât de mulţi bărbaţi şi femei fără inimă în lumea noastră este faptul că adevărata iubire a fost desconsiderată, fiind socotită slăbiciune, şi a fost descurajată şi reprimată. Tot ce era mai bun în firea acestor persoane a fost pervertit şi reprimat în copilărie; şi, fără intervenţia razelor divine, care să topească răceala şi egoismul lor, fericirea acestor persoane este înmormântată pentru totdeauna... Trebuie să cultivăm în copilărie sentimentele de milă, de înţelegere şi de simpatie, iar aceasta nu înseamnă altceva decât să fim sinceri, deschişi. Numai atunci vom fi oameni distinşi, nobili, călăuziţi de principii divine.

Nepotrivirea în căsnicie—o problemă frecventă si cu urmări. Astăzi, lumea este plină de suferinţă şi de păcat datorită nepotrivirilor din căsătorie. Uneori, este nevoie doar de câteva luni pentru ca soţul şi soţia să-şi dea seama că niciodată nu li se vor armoniza caracterele; iar urmarea este dezbinarea care va domni în cămin, acolo unde ar trebui sa existe numai iubire şi armonie cerească. Prin certuri pe seama unor lucruri neînsemnate se cultivă un spirit de amărăciune şi resentimente. În cămin, neînţelegerile şi certurile produc o suferinţă care nu se poate reda în cuvinte şi conduc la separarea acelora care ar trebui să fie uniţi prin legăturile [186] iubirii. În acest fel, mii de oameni s-au sacrificat, trup şi suflet, din cauza unor căsătorii neînţelepte, şi au pornit în jos, pe calea spre pierzare.

Căsătorii ruinate prin nepotrivire. Multe căsătorii aduc numai suferinţă; şi totuşi, minţile tinerilor alunecă pe această cale... Aceia care nu doresc să se adapteze caracterului celuilalt, evitând astfel neînţelegeri şi certuri neplăcute, ar trebui să nu facă acest pas. Însă aceasta este una dintre capcanele ispititoare ale timpului sfârşitului, prin care mii de persoane sunt ruinate pentru viaţa aceasta şi pentru cea viitoare.

Cauza incompatibilităţii cuplurilor. Adesea, înainte de căsătorie, persoanele în cauză au puţine ocazii de a se familiariza cu obiceiurile şi cu caracterul celuilalt, iar în ceea ce priveşte viaţa de zi cu zi, când îşi unesc interesele la altar, ei sunt de fapt nişte străini. Mulţi descoperă prea târziu că nu se potrivesc unul cu celălalt, iar urmarea este nenorocire pe toată durata vieţii. Adesea, soţia şi copiii suferă din cauza indolenţei şi nepriceperii sau obiceiurilor vicioase ale soţului şi tatălui.

Se mai poate face ceva? Atunci îşi dau seama că nu se potrivesc, însă sunt uniţi pe viaţă. Legaţi unul de celălalt prin cel mai solemn jurământ, ei privesc cu inimile zdrobite înainte, la viaţa nenorocită care îi aşteaptă. In situaţia dată, ei ar trebui să facă tot ceea ce pot mai bine, însă mulţi nu fac acest lucru. Ei ori încalcă jurământul căsătoriei, ori fac astfel ca jugul de pe umerii lor să fie foarte greu, încât îşi pun capăt vieţii, din laşitate... De fapt, de acum înainte, atât soţul, cât şi soţia ar trebui să studieze toată viaţa cum pot evita tot ce ar crea controverse, şi astfel legământul căsătoriei ar rămâne neatins.

Căsătoria este un un angajament pentru toată viaţa. În mintea celor tineri, căsătoria este îmbrăcată în romantism şi este dificil să [187] o desparţi de această trăsătură, cu care o acoperă imaginaţia, şi să impresionezi mintea cu acel simţ al responsabilităţii care este implicat în legământul căsătoriei. Acest legământ leagă destinele a doi indivizi cu legături pe care nimic, în afară de moarte, nu ar trebui sa le rupă... Legământului căsătoriei trebuie să i se acorde toată atenţia, deoarece căsătoria este un pas făcut pentru o viaţă întreagă. Atât bărbatul, cât şi femeia trebuie să se gândească în mod serios dacă se pot alipi unul de celălalt şi dacă pot trece peste toate vicisitudinile vieţii, atâta timp cât vor trăi.

Căsătoriţi încă, înaintea lui Dumnezeu, deşi divorţaţi*. O femeie poate fi divorţată legal de soţul ei şi totuşi să nu fie divorţată înaintea lui Dumnezeu şi în conformitate cu Legea Sa, care este mai presus de cea omenească. Există un singur păcat, şi acesta este adulterul, care îi poate situa pe soţ sau pe soţie în poziţia de a fi dezlegaţi în faţa lui Dumnezeu. Deşi legile ţării pot acorda divorţul, totuşi ei sunt încă soţ şi soţie, în lumina Bibliei, conform Legii lui Dumnezeu.

Domnul Isus a corectat concepţii greşite cu privire la căsătorie. La iudei, bărbatului îi era permis să îşi alunge soţia pentru cea mai neînsemnată ofensă, după care femeia era liberă să se mărite din nou. Această practică a dus la multă nenorocire şi păcat. În Predica pe de Munte, Domnul Hristos a declarat cu claritate că legătura căsătoriei nu poate fi desfăcută decât în caz de necredincioşie faţă de jurământul căsătoriei. „Oricine“, a spus El, „îşi lasă nevasta, afară numai de pricină de curvie, îi dă prilej să preacurvească; şi cine va lua de nevastă pe cea lăsată de bărbat, preacurveşte“. Când, după aceea, fariseii i-au pus întrebări în legătură cu legitimitatea divorţului, Domnul Isus a îndreptat atenţia ascultătorilor Săi înapoi spre instituţia căsătoriei, aşa cum a fost aceasta rânduită la Creaţiune. „Datorită împietririi inimii voastre“, a spus El, „a îngăduit Moise să vă lăsaţi nevestele; dar de la început nu a fost aşa“. El le-a îndreptat gândurile spre acele zile binecuvântate din Eden, când Dumnezeu a [188] spus că toate lucrurile erau „foarte bune“... Atunci când Creatorul a unit mâinile perechii sfinte în legământul căsătoriei, spunând: „De aceea va lăsa omul pe tatăl său şi pe mama sa şi se va lipi de nevasta sa şi amândoi vor fi una“, El a enunţat, de fapt, legea căsătoriei pentru toţi fiii lui Adam, până la sfârşitul timpului. Ceea ce însuşi Tatăl cel veşnic a declarat a fi bun a constituit legea celei mai mari binecuvântări şi dezvoltări pentru om.

Domnul Isus a venit în această lume pentru a corecta greşelile si pentru a reface în om chipul moral al lui Dumnezeu. În mintea învăţătorilor lui Israel se cuibăriseră concepţii greşite cu privire la căsătorie. Ei făceau fără efect instituţia sfântă a căsătoriei. Bărbaţii deveniseră atât de neînduplecaţi, de fără inimă, încât pentru cele mai neînsemnate motive îşi lăsau nevestele sau le luau copiii şi le alungau. Aceasta era socotită o mare ruşine, o dezonoare, şi era adesea însoţită de cea mai acută suferinţă de partea celei părăsite. Domnul Hristos a venit pentru a corecta aceste rele, prima Sa minune fiind făcută cu ocazia unei nunţi. Astfel, El a arătat lumii că instituţia căsătoriei, atunci când este păstrată curată şi neîntinată, este o instituţie sacră.

Toţi avem nevoie de un zid de apărare împotriva ispitei. În căminele creştine trebuie construit un zid de apărare împotriva ispitei. Satana foloseşte orice mijloc cu putinţă pentru a face din nelegiuire şi din viciile degradante ceva popular. Nu putem trece pe străzile oraşelor noastre fără să întâlnim afişe care flutură crime si nelegiuiri, prezentate în cine ştie ce roman sau jucate la teatru. Mintea este educată astfel, încât să fie familiarizată cu păcatul. Viaţa celor depravaţi şi ticăloşi este prezentată public în ziare şi reviste, şi tot ce poate trezi pasiunea josnică este adus înaintea oamenilor prin povestiri incitante.

Cine seamănă nelegiuirea seceră o recoltă de nenorocire si de imoralitate. Multe dintre publicaţiile populare ale zilei sunt [189] pline de relatări senzaţionale, care îi educă pe tineri pentru ticăloşii şi îi conduc pe calea spre pierzare!... Ei sunt incitaţi la rău prin povestirile pe care le citesc. Ei îşi imaginează faptele descrise până când li se trezeşle ambiţia de a vedea de ce sunt în stare în privinţa nelegiuirii şi a sustragerii de la pedeapsă... Prin astfel de influenţe, societatea decade din punct de vedere moral.

Atracţia muzicii degradante. Tinerii au răspunderi solemne, pe care le privesc cu uşurinţă. Introducerea muzicii degradante în căminele lor, în loc să-i călăuzească spre sfinţenie şi spiritualitate, a constituit mijlocul de a le abate minţile de la adevăr. Cântece neserioase, banale, şi muzica populară la modă par potrivite pentru gustul lor. Muzica le-a răpit acel timp care trebuia devotat rugăciunii. Muzica, atunci când este serioasă, este o mare binecuvântare; însă, atunci când este folosită în mod greşit, constituie un blestem teribil.

Gândurile nelegiuite conduc la fapte nelegiuite. Trăim într-un veac în care degradarea abundă pretutindeni. Pofta ochilor şi pasiunile josnice sunt trezite prin privit şi citit. Inima este întinată prin imaginaţie... Aceste imagini ruşinoase, văzute datorită unei imaginaţii pervertite, degradează moralitatea şi pregătesc fiinţele înşelate, înnebunite, să dea frâu liber pasiunilor şi instinctelor.

Nu voi îngădui niciun lucru rău. Părinţii trebuie să vegheze neîncetat, pentru ca fiii şi fiicele lor să nu fie pierduţi fată de Dumnezeu. Jurământul lui David, scris în Psalmul 101, ar trebui să fie jurământul tuturor acelora care au responsabilitatea de a apăra familia de diferite influenţe rele. Psalmistul declară: „Nu voi pune nimic rău înaintea ochilor mei; urăsc purtarea păcătoşilor; ea nu se va lipi de mine. Inima stricată se va depărta de mine; nu vreau să-1 cunosc pe cel rău. Pe cel ce cleveteşte în ascuns pe aproapele său, îl voi nimici; pe cel cu priviri trufaşe şi cu inima îngâmfată, nu-1 voi suferi. Voi avea ochii îndreptaţi asupra credincioşilor din ţară, ca să [190] locuiască lângă mine; cel ce umblă pe o cale fără prihană, acela îmi va sluji. Cel ce se dedă la înşelăciune nu va locui în casa mea; cel ce spune minciuni nu va sta înaintea mea“.

Iubirea trebuie pusă la probă şi încercată. Iubirea poate fi limpede precum cristalul şi minunată prin puritatea ei şi, cu toate acestea, superficială, pentru că nu a fost pusă la probă, nu a trecut încercarea. Faceţi din Domnul Hristos cel dintâi, cel din urmă şi cel mai bun dintre toate lucrurile. Priviţi continuu la El, şi dragostea voastră pentru El va deveni zi de zi mai profundă şi mai puternică, pe măsură ce trece testul încercării. Iar pe măsură ce dragostea voastră pentru El va creşte, şi dragostea voastră unul pentru celălalt va deveni tot mai profundă şi mai puternică. Deşi pot apărea greutăţi, situaţii încurcate si descurajări, nici soţul şi nici soţia să nu nutrească gândul că unirea lor a fost o greşeală sau o dezamăgire. Fiţi hotărâţi să faceţi tot ce vă stă în putinţă pentru celălalt. Continuaţi cu cele dintâi atenţii. Pe orice cale, încurajaţi-vă unul pe celălalt în luptele vieţii. Căutaţi să sporiţi fericirea celuilalt. Atunci, căsătoria, în loc să fie sfârşitul iubirii, va fi doar începutul ei. Căldura adevăratei prietenii, dragostea care leagă inimă cu inima, este o pregustare a bucuriilor cerului.

Toţi ar trebui să cultive răbdarea, dând dovadă de ea în mod practic. Prin bunătate şi răbdare, adevărata iubire este păstrată caldă în inimă şi vor fi dezvoltate acele calităţi pe care Cerul le aprobă.