Îndrumarea copilului

Ellen G. White

Copyright © 2011, Ellen G. White Estate, Inc.

Cuprins

Informaţii despre această carte

Cuvânt înainte

Către cititor

Secţiunea 1 — Căminul, prima şcoală

Importanţa şcolii în cămin

Primii învăţători

Când să înceapă instruirea copilului

Secţiunea 2 — Metode şi manuale

Metode de predare

Biblia ca manual

Cartea naturii

Lecţii practice din cartea naturii

Secţiunea 3 — Învăţători pregătiţi corespunzător

Este nevoie de pregătire

O chemare la progres personal

Secţiunea 4 — Ascultarea, lecţia cea mai importantă

Cheia fericirii şi succesului

A fi învăţat din pruncie

Ascultarea trebuie să devină un obicei

Secţiunea 5 — Alte lecţii de bază

Controlul de sine

Linişte, respect şi stimă

Atenţie în mânuirea obiectelor din casă

Principii de sănătate

Curăţenia

Îngrijire, ordine şi regularitate

Puritate

Secţiunea 6 — Lecţii în virtuţi practice

Utilitatea

Hărnicie

Sârguinţă şi perseverenţă

Lepădare de sine, altruism şi consideraţie

Economie şi chibzuinţă

Secţiunea 7 — Dezvoltând calităţi creştine

Simplitate

Curtoazie şi rezervă

Voioşie şi mulţumire

Cinstea

Onestitate şi integritate

Conştienţa de puterile proprii şi simţul onoarei

Secţiunea 8 — Datoria supremă — dezvoltarea caracterului

Importanţa caracterului

Cum este format caracterul

Răspunderea părintească în formarea caracterului

Cum este ruinat caracterul

Cum pot părinţii construi caractere puternice

Secţiunea 9 — Elemente fundamentale ale zidirii caracterului

Avantajul primilor ani

Puterea obiceiului

Studiaţi vârsta, firea şi temperamentul

Voinţa, un factor în succes

Exemplificaţi principiile creştine

Secţiunea 10 — Disciplina şi administrarea ei

Scopurile disciplinei

Când să înceapă disciplina

Disciplina în cămin

Disciplina pentru corectare

Cu iubire şi fermitate

Secţiunea 11 — Disciplina greşita

Relele indulgenţei

Disciplina slabă şi roadele ei

Reacţia copilului

Atitudinea rudelor

Secţiunea 12 — Dezvoltarea puterilor intelectuale

Ce cuprinde adevărata educaţie?

Pregătirea pentru şcoală

Alegerea şcolii

Răspunderea bisericii

Profesorii în colaborare cu părinţii

Unitate în disciplină

Educaţia din liceu şi colegiu

Secţiunea 13 — Importanţa primordială a dezvoltării fizice

Exerciţiul şi sănătatea [Notă: Vezi Căminul adventist, pp. 493-530, Secţiunea XVII, „Relaxare şi recreaţie“]

Instruire pentru viaţa practică

Învăţând meserii folositoare

Cunoaşterea şi ascultarea de legile vieţii

Secţiunea 14 — Menţinând condiţia fizică

Gospodina în bucătărie [Cartea Dietă şi hrană prezintă sfaturi detaliate cu privire la chestiunea alimentaţiei]

Mâncând pentru a trai

Cumpătare în toate lucrurile

Căminul şi campania pentru temperanţă

Secţiunea 15 — Îmbrăcăminte potrivită

Binecuvântările îmbrăcăminţii adecvate

Predând principiile de bază ale îmbrăcăminţii

Puterea fascinantă a modei

Secţiunea 16 — Conservând integritatea morală

Răspândirea viciilor corupătoare

Efectele practicilor dăunătoare

Prevedere şi îndemnuri

Vigilenţa şi ajutorul părintesc

Lupta pentru reformă

Secţiunea 17 — Chemând la viaţă puterile spirituale

Răspunderea pentru interesele veşnice

Fiecare cămin — o biserică

Conducând copilaşii la Hristos

Pregătirea pentru a fi membru al bisericii

Secţiunea 18 — Menţinând experienţa religioasă

Biblia în cămin

Puterea rugăciunii

Sabatul, ziua bucuriei

Veneraţie pentru ceea ce este sfânt

Coordonarea căminului şi a bisericii

Secţiunea 19 — Ziua socotelilor

Ora este târzie

Răsplătirile

Informaţii despre această carte

Prezentare generală

Această publicaţie ePub este oferită de către Ellen G. White Estate. Ea face parte dintr-o colecţie mai largă. Va rugăm să vizitaţi Ellen G. White Estate website pentru o listă completă a publicaţiilor disponibile.

Despre autor

Ellen G. White (1827-1915) este considerată ca fiind autorul american cu cele mai raspândite traduceri, lucrările ei fiind publicate în mai mult de 160 de limbi. Ea a scris mai mult de 100.000 de pagini, într-o varietate largă de subiecte spirituale şi practice. Calăuzită de Duhul Sfânt, ea l-a înălţat pe Isus şi a arătat către Biblie ca temelie a credinţei sale.

Mai multe link-uri

O scurtă bibliografie a lui Ellen G. White

Despre Ellen G. White Estate

Sfârşitul acordului licenţei de utilizator

Vizualizarea, imprimarea sau descărcarea acestei cărţi, va acorda doar o licenţă limitată, neexclusivă şi netransferabilă pentru utilizarea personală. Această licenţă nu permite republicarea, distribuţia, transferul, sublicenţa, vânzarea, pregătirea unor lucrări derivate, sau folosirea în alte scopuri. Orice utilizare neautorizată a acestei cărţi se va sfârşi prin anularea licenţei acordate prin prezenta.

Mai multe informaţii

Pentru informaţii suplimentare despre autor, editori, sau modul în care puteţi sprijini acest serviciu, vă rugam să contactaţi Ellen G. White Estate: mail@whiteestate.org. Suntem recunoscători pentru interesul şi impresiile dumneavoastră şi vă dorim binecuvântarea lui Dumnezeu în timp ce veţi citi.

Cuvânt înainte

Când căsătoria uneşte două inimi şi vieţi în iubire şi când un nou cămin este format, o primă grijă a întemeietorilor săi este ca pruncii care vor umple de farmec acest cămin să fie crescuţi în mod corespunzător. Întrebarea lui Manoah din vechime: „Ce să facem pentru copil?“ este şi astăzi pusă cu nelinişte de părinţi în timp ce privesc faţa preţiosului şi neajutoratului dar încredinţat grijii lor.

Însemnătatea instrucţiunilor cu privire la călăuzirea copilului este cel mai bine înţeleasă când observăm locul pe care-l ocupă în Cuvântul lui Dumnezeu precum şi referinţele dese şi detaliate la acest subiect în scrierile Ellenei G. White. În câteva din cărţile sale, dar mai ales în articole despre viaţa creştină practică ce apăreau săptămânal în diferite reviste ale denominaţiunii, ea a preitntat o bogăţie de sfaturi pentru părinţi. Pe lângă aceasta, a adresat diferitelor familii sute de mărturii personale în care ea a avut de-a face cu exact aceleaşi probleme pe care aceste familii le întâmpinau. În aceste articole şi mărturii personale ea a descris principiile ce trebuie să-i călăuzească pe părinţi şi metodele ce trebuie folosite aşa cum i-au fost arătate în viziune.

În anii săi de mai târziu, sora White şi-a exprimat dorinţa de a scoate o carte pentru părinţii creştini, care să arate clar „datoriile mamei şi influenţa asupra copiilor ei“. Această dorinţă este acum îndeplinită prin cartea Căminul creştin şi prin lucrarea de faţă. Numai folosirea cu înţelepciune şi cu rugăciune a importantelor sfaturi din acest volum poate descoperi influenţa îndepărtată şi extraordinară a educării corespunzătoare a copilului în felul în care Dumnezeu le-a încredinţat părinţilor responsabilitatea.

Faptul că Ellen White a fost mama a patru băieţi [6] i-a dat posibilitatea să prezinte învăţăturile ce i-au fost oferite într-o manieră compătimitoare şi plină de înţelegere. Experienţa ei în aplicarea practică a principiilor ce le-a prezentat înaintea altora a trezit încredere în inima cititorilor.

În pregătirea acestei cărţi, au fost cercetate toate scrierile Ellenei G. White, atât cele publicate cât şi cele nepublicate. Sursele extraselor apar la încheierea fiecărui capitol. Deoarece conţinutul acestui volum a fost adunat dintr-un număr de lucrări ce au fost scrise într-o perioadă de şaptezeci de ani, se întâlneşte uneori o întrerupere inevitabilă a unei idei sau a modului de adresare, când câteva paragrafe sunt aşezate împreună în contextul unei anumite teme. Compilatorii au fost limitaţi în lucrarea lor de a selecta şi aranja anumitele extrase şi a le da titluri.

Îndrumarea copilului a fost pregătită sub direcţia Comitetului responsabil cu păstrarea publicaţiilor E. G. White cu birourile în Washington D.C. Lucrarea s-a efectuat în armonie cu instrucţiunile date de sora White ca cei ce o vor aduce la îndeplinire să asigure pentru tipar compilaţii din manuscrisele şi din scrierile sale publicate.

Este mare nevoie de această carte. Interese veşnice sunt în joc. Sfaturile detaliate despre disciplină, formarea caracterului, educaţie fizică şi spirituală vor fi preţuite de orice părinte chibzuit. Fie ca acest volum, alături de Căminul creştin, Solii pentru tineret şi alte cărţi ale Ellenei G. White conţinând sfaturi pentru părinţi şi tineri, să slujească drept ghid taţilor şi mamelor în cea mai importantă lucrare a lor.

Aceasta este dorinţa sinceră a editorilor şi a Comitetului responsabil de păstrarea publicaţiilor Ellenei G. White. (The Trustees of the Ellen G. White Publications) [7]

Către cititor

Este privilegiul părinţilor de a-şi lua copiii cu ei la porţile cetăţii lui Dumnezeu, spunând: „Am încercat să-mi învăţ copiii să-L iubească pe Domnul, să facă voia Lui şi să-L onoreze.“ Unora ca aceştia porţile le sunt larg deschise, iar părinţii şi copiii vor intra. Dar nu toţi pot să intre. Unii sunt lăsaţi afară cu copiii lor ale căror caractere nu au fost transformate prin supunere faţă de voinţa lui Dumnezeu. O mână este ridicată şi sunt rostite cuvintele: „Voi aţi neglijat datoriile căminului. Nu v-aţi îndeplinit lucrarea ce ar fi făcut sufletul corespunzător pentru un cămin în cer. Nu puteţi intra.“ Porţile le vor fi închise copiilor pentru că nu au învăţat să facă voia lui Dumnezeu, iar părinţilor pentru că şi-au neglijat responsabilităţile. (MS. 31, 1909)

Lumina a strălucit din Cuvântul lui Dumnezeu şi din mărturiile Spiritului Său ca nimeni să nu greşească cu privire la datoria lui. Dumnezeu le cere părinţilor să-şi crească copiii ca să-L cunoască pe El şi să-I respecte cerinţele. Ei trebuie să-şi educe micuţii ca membri mai tineri ai familiei Domnului, ca să aibă caractere frumoase şi temperamente plăcute şi ca să poată fi corespunzători să strălucească în curţile cereşti. Neglijându-şi datoria şi îngăduindu-le copiilor să trăiască în rău, părinţii le-au închis porţile cetăţii lui Dumnezeu. Aceste lucruri trebuie prezentate cu insistenţă părinţilor. Ei trebuie să se ridice şi să se apuce de lucrarea lor ce a fost neglijată mult timp. (5 T. p. 325, 326)

Ellen G. White

Secţiunea 1 — Căminul, prima şcoală

[17]

Importanţa şcolii în cămin

Educaţia începe acasă . — Căminul este locul unde trebuie să înceapă educaţia copilului. Aici este prima lui şcoală în care, avându-i pe părinţi ca instructori, trebuie să înveţe lecţiile menite să-l călăuzească în viaţă — lecţii de respect, ascultare, politeţe, stăpânire de sine. Influenţele educaţiei din cămin sunt o putere hotărâtoare spre bine sau spre rău. În multe privinţe acestea sunt tăcute şi progresive dar, numai dacă sunt îndreptate în direcţia cea bună, ele devin o putere pentru dreptate şi adevăr. Dacă copilul nu este instruit corect aici, Satana îl va educa prin agenţii aleşi de el. Cât de importantă este, deci, şcoala în cămin! (CT. p. 107)

Aici sunt puse bazele . — Asupra tuturor părinţilor apasă obligaţia de a da instrucţiuni în cele fizice, intelectuale şi spirituale. Obiectivul fiecărui părinte ar trebui să fie acela de a asigura copilului său un caracter simetric şi bine echilibrat. Aceasta nu este o lucrare de dimensiune şi importanţă mică, ci o lucrare ce solicită gândire şi rugăciune fierbinte şi nu mai puţin efort stăruitor şi plin de răbdare. Trebuie pusă o bază corectă şi trebuie ridicat un schelet puternic şi stabil; apoi, zi de zi, lucrarea de clădire, şlefuire şi desăvârşire trebuie să meargă înainte. (Id. p. 107, 108)

Puteţi refuza copilului orice, dar nu acest drept. — Părinţi, amintiţi-vă: căminul este o şcoală de formare în care copiii voştri trebuie să fie pregătiţi pentru căminul de sus. Mai degrabă renunţaţi la orice altceva decât la educaţia pe care trebuie s-o primească în primii lor ani. Nu permiteţi nici un cuvânt de supărare. Învăţaţi-i pe copii să fie amabili şi răbdători. [18]

Învăţaţi-i să fie atenţi cu alţii. În felul acesta îi pregătiţi pentru o slujire mai înaltă în lucrurile religioase. (MS. 102, 1903) Căminul ar trebui să fie o şcoală de pregătire, unde copiii şi tinerii pot fi pregătiţi ca să-şi aducă aportul în serviciul Maestrului şi o şcoală de pregătire pentru a intra într-o şcoală mai înaltă, aceea a Împărăţiei lui Dumnezeu. (MS. 7, 1899)

Nu este o problemă secundară. — Educaţia în cămin să nu fie privită ca o problemă secundară. Ea ocupă primul loc în cadrul adevăratei educaţii. Taţilor şi mamelor li s-a încredinţat modelarea minţii copiilor lor. (The Review and Herald, 6 iunie, 1899) Cât de uimitor este proverbul: „Cum este îndoită rămurica, aşa va fi de înclinat şi copacul ce va creşte din ea“. Acesta trebuie aplicat la instruirea copiilor noştri. Părinţi, vă veţi aminti că educaţia copiilor voştri din primii lor ani v-a fost încredinţată ca o răspundere sacră? Aceşti lăstari tineri trebuie să fie instruiţi cu gingăşie ca să poată fi transplantaţi în grădina Domnului. Educaţia în cămin nu trebuie neglijată cu nici un chip. Cei care o neglijează, neglijează de fapt o datorie religioasă. (MS. 84, 1897)

Marea sferă a educaţiei în cămin. — Educaţia în cămin înseamnă mult. Este o chestiune de mare amploare. Avraam a fost numit tatăl credincioşilor. Printre lucrurile ce l-au făcut un exemplu remarcabil de evlavie a fost şi respectul strict pe care l-a avut faţă de legea lui Dumnezeu în căminul lui. El a cultivat religia în familie. Cel ce vede educaţia dată în cămin şi măsoară influenţa acestei educaţii a spus: „Îl cunosc şi ştiu că are să poruncească fiilor şi casei lui după el să ţină calea Domnului, făcând ce este drept şi bine“. (L. 9, 1904)

Dumnezeu a poruncit evreilor să-i înveţe pe copii cerinţele Sale şi să le facă cunoscută [19] atitudinea Sa faţă de poporul lor. Căminul şi şcoala erau una. În locul buzelor străine, inimile iubitoare ale tatălui şi mamei erau acelea care dădeau instrucţiuni copiilor lor. Gânduri despre Dumnezeu erau asociate cu toate evenimentele zilnice din viaţa de cămin. Lucrările puternice ale lui Dumnezeu erau relatate cu elocvenţă şi cu sentimente de respect amestecat cu teamă şi uimire. Măreţele adevăruri ale providenţei lui Dumnezeu şi viaţa viitoare erau imprimate în mintea tânără care făcea cunoştinţă cu adevărul, bunătatea şi frumosul. Lecţiile date erau ilustrate prin folosirea figurilor şi simbolurilor şi erau fixate mai bine în memorie în felul acesta. Prin aceste exemplificări însufleţite copilul era iniţiat aproape din pruncie în misterele, înţelepciunea şi speranţele strămoşilor săi, şi îndrumat într-un mod de gândire, simţire şi anticipare ce pătrundea dincolo de lucrurile văzute şi trecătoare la lucrurile nevăzute şi veşnice. (FE, p. 95, 96)

Ea precede şcoala propriu-zisă şi-i pregăteşte pe copii pentru aceasta. — Lucrarea părinţilor o precede pe cea a învăţătorilor. Ei au o şcoală acasă — prima treaptă. Dacă vor căuta cu atenţie şi cu rugăciune să-şi cunoască datoria şi s-o împlinească, îşi vor pregăti copiii pentru nivelul următor în care să primească instrucţiuni de la profesor. (The Review and Herald, 13 iunie, 1882)

Ea modelează caracterul . — După cum este modelat un palat, tot astfel caracterele copiilor sunt formate în şcoala căminului. (MS. 136, 1898)

Educaţia în căminul din Nazaret . — Educaţia lui Isus a fost asigurată în cămin. Mama Sa I-a fost primul învăţător omenesc. El a învăţat despre lucrurile cereşti de pe buzele ei şi din sulurile profetice. A trăit într-o [20] casă ţărănească şi a îndeplinit cu credincioşie şi cu voioşie partea în purtatul poverilor gospodăreşti. El, care a fost comandantul cerului, era un servitor binevoitor, un fiu iubitor şi ascultător. El a învăţat o meserie şi a lucrat cu mâinile Sale în atelierul de tâmplărie al lui Iosif. (MH, p. 399, 400) [21]

Primii învăţători

Părinţii să-şi înţeleagă responsabilitatea. — Tatăl şi mama trebuie să fie primii învăţători ai copiilor lor. (MS. 67, 1903)

Taţii şi mamele trebuie să-şi înţeleagă responsabilitatea. Lumea este plină de curse pentru picioarele celui tânăr. Mulţimile sunt atrase către o viaţă de egoism şi de plăceri senzuale, şi nu pot discerne primejdiile ascunse sau sfârşitul teribil al drumului ce li se pare a fi calea fericirii. Prin îngăduirea apetitului şi a patimei, energiile lor sunt risipite şi milioane de oameni sunt ruinaţi pentru lumea aceasta şi pentru cea viitoare. Părinţii ar trebui să-şi amintească faptul că fiii lor trebuie să reziste acestor ispite. Încă înainte de naşterea copilului ar trebui să înceapă pregătirea ce-i va permite să lupte cu succes împotriva răului. (MH. p. 371)

La fiecare pas, părinţii au nevoie de o înţelepciune mai mult decât omenească pentru a putea înţelege cum este cel mai bine să-şi educe copiii pentru o viaţă folositoare şi fericită aici şi pentru o slujire mai înaltă şi o bucurie mai mare în viaţa viitoare. (The Review and Herald. 13 septembrie, 1881)

Instruirea copilului, o parte importantă a planului lui Dumnezeu. - Instruirea copilului este o parte însemnată a planului lui Dumnezeu pentru a demonstra puterea creştinismului. Asupra părinţilor apasă răspunderea solemnă de a-şi pregăti în aşa fel copiii, încât atunci când aceştia vor ieşi în lume, să facă bine şi nu rău celor cu care se vor întovărăşi. (ST. 25 septembrie, 1901)

Părinţii n-ar trebui să privească superficial lucrarea de instruire a copiilor lor şi nici să n-o neglijeze în vreo împrejurare ci, să [22] folosească mult timp în studiul atent al legilor ce reglementează fiinţa noastră. Prima lor ţintă trebuie să fie aceea de a deveni buni cunoscători ai modului de lucru cu copiii lor, pentru a le asigura o minte sănătoasă într-un corp sănătos...

Mulţi dintre cei ce declară a fi urmaşii lui Hristos, neglijează datoriile căminului într-un mod jalnic. Ei nu înţeleg importanţa sacră a obligaţiei pe care Dumnezeu a pus-o în mâinile lor: aceea de a modela caracterele copiilor lor în aşa fel încât aceştia să aibă puterea de a rezista multelor ispite ce ademenesc picioarele tineretului. (PHJ. aprilie, 1890)

Este necesară conlucrarea cu Dumnezeu. — Domnul Hristos n-a cerut Tatălui să-i ia pe ucenici din lume, ci să-i păzească de cel rău în lume, să-i păzească de a cădea în ispitele pe care le-ar avea de întâmpinat. Această rugăciune trebuie s-o înalţe taţii şi mamele pentru copiii lor. Dar vor pleda ei în faţa lui Dumnezeu, ca apoi să-i lase pe copii să facă ce le place? Dumnezeu nu-i poate păzi pe copii de rău dacă părinţii nu conlucrează cu El. Părinţii ar trebui să-şi împlinească cu grijă şi curaj lucrarea, ducând-o înainte cu efort neobosit. (The Review and Herald. 9 iulie, 1901)

Dacă părinţii nu se vor simţi niciodată scutiţi de povara educării şi instruirii copiilor lor pentru Dumnezeu, dacă-şi vor face în credinţă lucrarea cooperând cu Dumnezeu prin muncă şi rugăciune stăruitoare, atunci vor fi plini de succes în a-şi aduce copiii la Mântuitorul. (ST. 9 aprilie, 1896)

Un cuplu care şi-a onorat responsabilităţile . — Un înger din cer a venit la Zaharia şi Elisabeta să-i înveţe cum să-şi instruiască şi să-şi educe copilul şi cum să lucreze în armonie cu Dumnezeu pentru a pregăti un mesager [23] care să anunţe venirea Domnului Hristos. Ca părinţi, ei trebuia să colaboreze cu Dumnezeu în mod credincios pentru a forma un astfel de caracter în Ioan, încât să-l facă în stare să-şi îndeplinească partea pe care Dumnezeu i-a încredinţat-o, ca un lucrător competent.

Ioan a fost un copil la bătrâneţe, un copil al miracolului şi părinţii puteau să-şi închipuie că el avea de făcut o lucrare specială pentru Domnul şi că Domnul va avea grijă de el. Dar ei nu au gândit aşa; s-au mutat într-un loc retras la ţară, unde fiul lor să nu fie expus ispitelor vieţii de la oraş sau să fie determinat să se depărteze de sfaturile şi instrucţiunile pe care ei, ca părinţi, le-ar fi dat. Ei şi-au făcut partea în dezvoltarea unui astfel de caracter în copilul lor, ce va îndeplini pe orice cale planul pe care Dumnezeu l-a destinat vieţii lui... Ei şi-au îndeplinit cu sfinţenie obligaţia. (ST.16 aprilie, 1896)

Consideraţi copilul ca fiindu-vă încredinţat. — Părinţii să-i privească pe copiii lor ca şi când aceştia le-ar fi fost încredinţaţi de Dumnezeu ca să fie educaţi pentru familia de sus. Învăţaţi-i în frică şi dragoste de Domnul, căci „frica de Domnul este începutul înţelepciunii“. (ST. 16 aprilie, 1896)

Aceia care sunt loiali lui Dumnezeu Îl vor reprezenta în viaţa de cămin. Ei vor privi educaţia copiilor lor ca pe o lucrare sacră, încredinţată lor de Cel Prea Înalt. (MS. 103, 1902)

Părinţii să se califice ca învăţători creştini. — Lucrarea părinţilor, de o aşa mare însemnătate, este foarte neglijată. Treziţi-vă, părinţi, din somnul vostru spiritual, şi înţelegeţi că prima învăţătură pe care copilul o primeşte trebuie să-i fie dată de voi. Voi să-i învăţaţi pe micuţii voştri să-L cunoască pe Hristos. Trebuie să faceţi această lucrare înainte ca Satana să semene seminţele lui în inimile lor. Hristos îi cheamă pe copii, iar ei trebuie conduşi la El, educaţi în obiceiuri [24] de hărnicie, îngrijire şi ordine. Aceasta este disciplina pe care Domnul Hristos doreşte ca ei s-o primească. (The Review and Herald. 9 octombrie, 1900)

Păcatul stă la uşa părinţilor dacă ei nu se califică pentru a deveni învăţători creştini înţelepţi şi siguri. (MS. 38, 1895)

Este necesară unitate între părinţi. — Soţul şi soţia să fie strâns uniţi în lucrul lor din şcoala căminului. Să fie foarte blânzi şi prudenţi în vorbire ca nu cumva să deschidă uşa prin care Satana va intra să obţină biruinţă după biruinţă. Ei trebuie să fie amabili şi curtenitori unul cu altul, purtându-se în aşa fel încât să se poată respecta unul pe altul. Fiecare să ajute pe celălalt să aducă în cămin o atmosferă plăcută şi sănătoasă. Diferenţele de opinii nu trebuie discutate în faţa copiilor. Demnitatea creştină să fie păstrată întotdeauna. (L. 272, 1903)

Instructor special pentru fiecare copil. — Mama să exceleze întotdeauna în această lucrare de instruire a copiilor. În timp ce asupra tatălui apasă datorii mari şi importante, mama, printr-o continuă rămânere cu copiii ei, în special în primii lor ani, trebuie să fie întotdeauna educatorul şi însoţitorul lor special. (PHJ. ianuarie, 1890)

O educaţie mai amplă decât instruirea obişnuită. — Părinţii trebuie să înveţe lecţia ascultării numai de vocea lui Dumnezeu, ce le vorbeşte prin Cuvântul Său; şi, pe măsură ce o învaţă, ei pot preda copiilor lor lecţia respectului şi ascultării în cuvânt şi faptă. Aceasta este lucrarea ce trebuie adusă în familie. Cei care o împlinesc, se vor înălţa pe ei înşişi, dându-şi seama că trebuie să-i înalţe pe copiii lor. Această educaţie înseamnă mult mai mult decât o instruire obişnuită. (MS. 84, 1897) [25]

Lucrarea ocazională nu este primită. — O lucrare în cămin, făcută la întâmplare, nu va trece examenul la judecată. Părinţii creştini trebuie să îmbine credinţa cu faptele. Aşa cum Avraam a poruncit casei lui după el, să poruncească şi ei casei lor. Standardul pe care trebuie să-l înalţe fiecare părinte, este dat: „să ţină calea Domnului“. Orice altă cale nu duce la cetatea lui Dumnezeu, ci în rândurile distrugătorului. ( The Review and Herald. 30 martie, 1897)

Părinţii să-şi verifice lucrarea. — Vor părinţii să-şi revizuiască lucrarea de educare şi instruire a copiilor lor şi să analizeze dacă şi-au făcut toată datoria cu speranţă şi credinţă ca aceşti copii să poată fi o coroană a bucuriei în ziua Domnului Isus? Au trudit ei pentru bunăstarea copiilor lor în aşa fel încât Domnul Isus, privind jos din ceruri, să poată sfinţi eforturile lor prin darul Duhului Sfânt? Părinţi, de voi depinde să vă pregătiţi copiii pentru cea mai înaltă folosinţă în această viaţă, iar la sfârşit să vă împărtăşiţi de slava vieţii viitoare. (Good Health, ianuarie, 1880) [26]

Când să înceapă instruirea copilului

Educaţia începe în pruncie. — Cuvântul „educaţie“ înseamnă mai mult decât un curs studiat la facultate. Educaţia începe cu pruncul din braţele mamei. În timp ce mama modelează şi construieşte caracterul copiilor ei, ea îi educă. (Good Health, iulie, 1880)

Părinţii îşi trimit copiii la şcoală, iar după ce termină şcoala cred că i-au educat, dar educaţia este o noţiune de dimensiuni pe care puţini le realizează: ea cuprinde întregul proces prin care copilul este instruit din pruncie la copilărie, din copilărie la tinereţe şi de la tinereţe la maturitate. Educaţia copilului trebuie să înceapă din momentul în care acesta este în stare să-şi formuleze primele idei. (The Review and Herald. 27 iunie, 1880)

Începeţi când mintea este cel mai uşor impresionabilă. — Lucrarea de educare şi formare a copilului ar trebui să înceapă din pruncie pentru că atunci mintea este cel mai uşor impresionabilă, iar lecţiile predate sunt uşor de reamintit. (L. 1, 1877)

În principiu, copiii ar trebui să fie învăţaţi în şcoala căminului din leagăn până la maturitate şi, ca în cazul fiecărei şcoli bine reglementate, profesorii înşişi capătă cunoştinţe importante. În special mama, care este principalul învăţător în cămin, ar trebui să înveţe acolo cele mai preţioase lecţii ale vieţii ei. (PHJ. mai, 1890)

Este datoria părinţilor să spună cuvinte corecte... Zi de zi părinţii ar trebui să înveţe în şcoala Domnului Hristos lecţii de la Cel care-i iubeşte. Apoi, istoria iubirii nesfârşite a lui Dumnezeu [27] va fi repetată în şcoala familiei, către gingaşa turmă. În acest fel, înainte ca înţelegerea să fie dezvoltată, copiii pot prinde spiritul cel bun de la părinţii lor. (MS. 84, 1897) Studiaţi despre instruirea timpurie. — Instruirea timpurie a copiilor este un subiect pe care toţi trebuie să-l studieze cu atenţie. Trebuie să facem din educaţia copiilor noştri o ocupaţie, deoarece salvarea lor depinde, în mare măsură, de educaţia primită în copilărie. Dacă părinţii şi tutorii vor curăţie pentru copiii lor, ei înşişi să-şi menţină inima şi viaţa curate. Ca taţi şi mame ar trebui să ne instruim pe noi înşine. Apoi, ca învăţători în cămin, putem să-i instruim pe copiii noştri, pregătindu-i pentru moştenirea veşnică. (The Review and Herald. 8 septembrie, 1904)

Faceţi un început corect. — Copiii voştri sunt proprietatea lui Dumnezeu, cumpăraţi cu un preţ. Fiţi foarte minuţioşi, o, taţilor şi mamelor, să vă purtaţi cu ei aşa cum ar face-o Hristos. (MS. 126, 1897)

Tineretul ar trebui instruit foarte atent şi judicios, deoarece deseori, obiceiurile formate în copilărie şi tinereţe durează toată viaţa. Dumnezeu să ne ajute să vedem necesitatea unui început corect. (GH. 24 decembrie, 1902)

Importanţa instruirii primului copil. — Îndeosebi primul copil ar trebui instruit cu mare atenţie pentru că el îi va educa pe ceilalţi. Copiii cresc potrivit cu influenţa celor din jur. Dacă cei care se ocupă de ei sunt zgomotoşi şi aţâţători, copiii devin turbulenţi şi aproape insuportabili. (MS. 64, 1899)

Planta, o parabolă în instruirea copilului. — Dezvoltarea treptată a unei plante din sămânţă este o pildă în instruirea copilului. Întâi este „un fir verde, apoi spic, după aceea grâu deplin în spic“. Marcu [28] 4, 28. Acela care a spus această parabolă a creat minuscula sămânţă, i-a dat proprietăţile ei vitale şi a rânduit legi să-i determine creşterea, iar adevărurile învăţate din această parabolă au devenit realitate în propria Lui viaţă. El, Maiestatea cerului, Împăratul slavei, a devenit un pruncuşor în Betleem, iar pentru un timp a fost un copilaş neajutorat în braţele mamei Sale. În copilărie a vorbit şi S-a purtat ca un copil cinstindu-Şi părinţii, îndeplinindu-le dorinţele şi ajutându-i, dar de la prima ivire a inteligenţei, El a crescut mereu în harul şi cunoştinţa adevărului. (Ed. p. 106, 107) [29] [30]

Secţiunea 2 — Metode şi manuale

[31]

Metode de predare

Supravegherea părintească să devină un obiect de studiu. — Lucrarea părinţilor este rareori făcută aşa cum ar trebui... Părinţi, aţi studiat voi despre supravegherea părintească pentru a putea instrui cu înţelepciune voinţa şi pornirile copiilor voştri? Învăţaţi tinerele mlădiţe să se prindă de Dumnezeu pentru suport. Nu este destul să spuneţi: fă asta sau fă aceea pentru ca apoi să fiţi complet fără grijă şi să uitaţi ce aţi cerut, iar copiii să nu fie atenţi să împlinească cererea. Pregătiţi calea copiilor voştri pentru a vă asculta cu atenţie. Învăţaţi mlădiţele să se agaţe de Isus... Învăţaţi-i să ceară ajutorul Domnului în lucrurile mici ale vieţii, să fie treji pentru a vedea datoriile mici ce trebuie îndeplinite şi să fie de ajutor în cămin. Dacă voi nu-i educaţi, se va găsi cine să facă, pentru că Satana urmăreşte ocazia de a semăna neghină în inimă. (MS. 5, 1896)

Sarcinile să fie îndeplinite cu spirit liniştit şi cu o inimă iubitoare. — Sora mea, ţi-a încredinţat Dumnezeu responsabilităţile unei mame?... Ai nevoie să înveţi metode drepte şi să dobândeşti tact pentru instruirea micuţilor tăi, ca ei să poată ţine calea Domnului. Trebuie să cauţi continuu cea mai înaltă cultură a minţii şi a sufletului, ca să poţi aduce în educaţia şi instruirea copiilor tăi un spirit liniştit şi o inimă iubitoare; ca să-i poţi umple cu aspiraţii curate şi să cultivi în ei dragoste pentru lucrurile cinstite, curate şi sfinte. Ca un copil umil al lui Dumnezeu, învaţă în şcoala lui Hristos; caută mereu să-ţi pui în valoare puterile ca să poţi face o lucrare vastă şi [32] desăvârşită în cămin, atât prin învăţătură cât şi prin exemplu. (The Review and Herald. 15 septembrie, 1891)

Efectul unei metode blânde şi liniştite. — Puţini îşi dau seama de efectul unei maniere blajine dar hotărâte, chiar în îngrijirea unui prunc. Mama sau doica nervoasă şi nerăbdătoare creează irascibilitate în copilul din braţele sale, pe câtă vreme o metodă blândă tinde să liniştească nervii micuţului. (PHJ. ianuarie, 1890)

Teoriile trebuie verificate . — Studiul cărţilor va fi de puţin folos dacă ideile obţinute nu pot fi practicate în viaţă. Şi totuşi, cele mai valoroase sugestii ale altora n-ar trebui adoptate fără chibzuială şi discernământ. Ele nu pot fi adaptate în acelaşi fel la împrejurările fiecărei mame sau la firea şi temperamentul caracteristic fiecărui copil din familie. Mama să studieze cu atenţie experienţa altora, să noteze diferenţele dintre metodele lor şi ale ei şi cu grijă să le încerce pe acelea care par a fi de o reală valoare. (ST. 9 februarie, 1882)

Metode folosite în vechime. — Din cele mai vechi timpuri, israeliţii credincioşi au acordat mare atenţie educaţiei. Domnul a dat îndrumări cu privire la copii, ca aceştia sa fie învăţaţi încă din pruncie despre bunătatea şi măreţia Lui, descoperite mai ales în legea Sa şi arătate în istoria lui Israel. Prin cântare, rugăciune şi lecţii din Scripturi adaptate minţilor fragede, taţii şi mamele trebuiau să-şi înveţe copiii că legea lui Dumnezeu este o expresie a caracterului Său şi că, pe măsură ce ei primeau principiile legii în inimă, chipul lui Dumnezeu era copiat în minte şi în suflet. Atât la şcoală cât şi acasă, învăţătura era în mare măsură orală, dar tineretul învăţa să citească scrierile evreieşti, iar sulurile de pergament [33] ale Scripturilor Vechiului Testament erau deschise studiului lor. (FE. p. 442)

Învăţaţi cu amabilitate şi iubire. — A-i învăţa pe copii cu amabilitate şi iubire este lucrarea specială a taţilor şi mamelor. Ei trebuie să arate că, în calitate de părinţi, trebuie să ţină frânele şi să conducă, nu să fie conduşi de copii. Ei să-i înveţe că din partea copiilor se cere ascultare. (L. 104, 1897)

Spiritul neastâmpărat înclină în mod natural spre rău. Mintea activă, dacă este lăsată neocupată cu lucruri mai bune, va da atenţie la ceea ce Satana poate sugera. Copiii trebuie... să fie instruiţi, conduşi pe căi sigure, ţinuţi departe de viciu, câştigaţi prin amabilitate şi consolidaţi în facerea binelui. (L. 28, 1890)

Taţi şi mame, voi aveţi de făcut o lucrare solemnă. Salvarea veşnică a copiilor voştri depinde de cursul acţiunii voastre. Cum îi veţi educa pe copii cu succes? Nu prin dojană aspră, căci nu va da rezultate bune. Vorbiţi cu copiii voştri ca şi când aţi avea încredere în inteligenţa lor. Lucraţi cu ei într-un mod amabil, gingaş şi iubitor. Spuneţi-le ce-ar vrea Dumnezeu de la ei. Spuneţi-le că Dumnezeu i-ar vrea educaţi şi instruiţi, conlucrători cu El. Atunci când vă faceţi partea voastră, puteţi crede că Dumnezeu Şi-o va face pe-a Lui. (MS. 33, 1909)

Luaţi-vă timp să discutaţi. - Fiecare mamă ar trebui să-şi ia timp pentru a discuta cu copiii ei, pentru a le corecta greşelile şi, cu răbdare, să-i înveţe calea bună. (1T. p. 390)

Schimbaţi modul de instruire. — Acordaţi cea mai mare grijă educării tineretului. Modul de instruire să varieze în aşa fel încât să facă apel la puterile înalte şi nobile ale minţii... Sunt foarte puţini aceia care îşi dau seama de nevoile esenţiale ale minţii şi de felul în care [34] să dirijeze atât intelectul în dezvoltare al celor tineri, cât şi maturizarea gândurilor şi sentimentelor lor. (CT. p. 73)

Predaţi primele lecţii în natură. — Mamelor, lăsaţi copilaşii să se joace în aer liber. Lăsaţi-i să asculte cântecele păsărilor şi să înveţe iubirea lui Dumnezeu, exprimată în frumoasele Sale lucrări. Învăţaţi-i lecţii simple din cartea naturii şi din lucrurile din jurul lor, iar pe măsură ce mintea lor se dezvoltă, pot fi adăugate lecţii din cărţi şi fixate în mod ferm în memoria lor. (Id. p. 146)

Cultivarea pământului este un lucru bun pentru copii şi tineret, pentru că îi aduce în contact direct cu natura şi cu Dumnezeul naturii. Şi, ca ei să poată avea acest avantaj, ar trebui să existe pe lângă şcolile noastre, în măsura posibilităţilor, grădini mari de flori şi terenuri de cultură întinse.

O educaţie în astfel de condiţii este în armonie cu îndrumările date de Dumnezeu pentru instruirea tineretului...

Aceasta va fi deosebit de preţioasă pentru copilul sau tânărul agitat care găseşte lecţiile din cărţi ca fiind obositoare şi greu de amintit. Pentru el, în studiul naturii este sănătate şi fericire, iar impresiile asociate cu obiecte pe care le are mereu înaintea ochilor săi nu se vor şterge din mintea lui. (Id. p. 186, 187)

Faceţi lecţiile scurte şi interesante. — Când părinţii îşi fac în întregime partea lor, dând învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură, făcând lecţiile scurte şi interesante şi predându-le nu numai în teorie ci şi prin exemplu, Domnul va lucra cu eforturile lor şi-i va face învăţători eficienţi. (ST. 13 august, 1896)

„Spune-l simplu, spune-l adesea“. — Aceia care-i instruiesc pe copii ar trebui să evite comentariile supărătoare. Remarci scurte [35] şi la subiect vor avea o influenţă binefăcătoare. Dacă este mult de spus, s-o faceţi frecvent şi pe scurt. Câteva cuvinte ce stârnesc interes, spuse din când în când, vor aduce mai mult bine decât dacă totul ar fi spus odată. Cuvântările lungi împovărează mintea copiilor. Prea multă vorbă îi va face să deteste chiar instrucţiunile spirituale, la fel cum mâncatul peste măsură împovărează stomacul şi reduce apetitul, făcând chiar silă de mâncare. Mintea oamenilor poate fi ghiftuită cu prea multă vorbărie. (2T. p. 420)

Încurajaţi gândirea independentă. — Copiii şi tinerii acumulează cunoştinţe de la profesori şi din manuale, dar lăsaţi-i să tragă ei înşişi învăţăminte şi să discearnă adevărul. În lucrul lor în grădină, întrebaţi-i ce învaţă din îngrijitul plantelor. Când privesc peisajul, întrebaţi-i de ce Dumnezeu a îmbrăcat câmpiile şi pădurile cu nuanţe atât de frumoase şi de variate. De ce nu au fost toate colorate cu un maro sumbru? Când adună flori, stimulaţi-i să se întrebe de ce El ne-a rezervat frumuseţea acestor crâmpeie din Eden. Învăţaţi-i să ia seama la dovezile grijii lui Dumnezeu pentru noi, manifestate peste tot în natură şi la adaptarea minunată a tuturor lucrurilor la nevoile şi fericirea noastră. (Ed. p. 119)

Activitatea directă a copilăriei. — Părinţii nu trebuie să simtă că e necesar să înăbuşe activitatea copiilor lor, ci să înţeleagă că este esenţial să-i călăuzească şi să-i instruiască în direcţiile adecvate şi bune. Aceste impulsuri active sunt ca viţa-de-vie care, dacă nu este direcţionată, se va întinde peste orice buturugă şi tufiş şi-şi va agăţa cârceii de proptele joase. Dacă viţa nu este antrenată să se prindă de vreun suport potrivit, îşi va cheltui energia fără nici un folos. Aşa este cu copiii. Activităţile lor trebuie [36] să fie îndreptate în direcţia bună. Daţi mâinilor şi minţilor lor o preocupare ce-i va promova în realizările fizice şi intelectuale. (ST. 13 august, 1896)

Învăţaţi-i utilitatea la o vârstă timpurie. — Lecţia de a fi folositor trebuie să fie predată copilului la o vârstă foarte timpurie. Ar trebui să-i fie încredinţate sarcini în cămin imediat ce tăria şi puterea de judecată sunt suficient dezvoltate. El ar trebui încurajat să încerce să ajute pe tata şi pe mama, încurajat să se lepede de sine şi să se stăpânească, să pună fericirea şi avantajul altora mai presus de ale sale, să caute ocaziile de a-i bucura şi a-i ajuta pe fraţi, surori şi tovarăşi de joacă şi să arate amabilitate faţă de cei bătrâni, bolnavi şi nenorociţi. Cu cât spiritul adevăratei slujiri va umple mai deplin căminul, cu atât mai mult va fi el dezvoltat în viaţa copiilor. Ei vor găsi bucurie în slujire şi sacrificiu pentru binele altora. (MH. p. 401)

Părinţi, ajutaţi-vă copiii să facă voia lui Dumnezeu fiind credincioşi în îndeplinirea datoriilor ce le aparţin cu adevărat ca membri ai familiei. Aceasta le va da cea mai preţioasă experienţă. Îi va învăţa să nu-şi concentreze gândurile numai asupra lor înşile pentru a-şi face plăcerea sau a se amuza. Educaţi-i cu răbdare să-şi facă partea în cercul familiei. (The Review and Herald. 17 noiembrie, 1896)

Şlefuiţi caracterul prin mici atenţii, repetate des. — Părinţi, în creşterea copiilor voştri, studiaţi lecţiile pe care Dumnezeu le-a dat în natură. Dacă aţi creşte o garoafă, un trandafir sau un crin, cum aţi proceda? Întrebaţi grădinarul prin ce proces face ca fiecare ramură şi frunză să crească aşa de frumos şi să se dezvolte în simetrie şi farmec. El vă va spune că n-a fost [37] prin atingere aspră sau prin efort violent, pentru că acestea ar rupe ramurile delicate. A fost prin mici atenţii, repetate des. El a udat solul şi a protejat plantele în creştere de rafalele aprige şi de soarele arzător, iar Dumnezeu le-a făcut să crească şi să înflorească nespus de frumos. Ocupându-vă de copiii voştri, folosiţi metoda grădinarului. Prin atingeri blânde, prin servicii iubitoare căutaţi să şlefuiţi caracterele lor după tiparul caracterului lui Hristos. (DA. p. 516)

Daţi atenţie lucrurilor mici. — Ce mare greşeală este făcută în educarea copiilor şi tineretului favorizându-i, răsfăţându-i şi alintându-i! Ei devin egoişti ineficienţi şi lipsiţi de energie în lucrurile mici ale vieţii. Ei nu sunt instruiţi să dobândească tărie de caracter prin împlinirea obligaţiilor zilnice, oricât de neînsemnate ar fi ele...

Nimeni nu va fi calificat pentru o lucrare măreaţă şi importantă dacă nu a fost credincios în îndeplinirea datoriilor mărunte. Caracterul se formează treptat, iar sufletul se antrenează în mod gradat să depună efort şi energie proporţionale cu sarcina ce trebuie împlinită. (3T. p. 46, 47)

Copiii talentaţi cer mai mare grijă. — Trebuie să întipărim în mintea copiilor noştri faptul că ei nu îşi aparţin ca să poată pleca, veni, îmbrăca şi face orice le place... Dacă ei posedă farmec personal şi capacităţi naturale deosebite, educaţia lor necesită mai mare grijă, ca nu cumva aceste înzestrări să fie transformate într-o capcană şi folosite în aşa fel încât să-i descalifice pentru realităţile mai serioase ale acestei vieţi şi prin măgulire, vanitate şi dragoste de etalare să fie necorespunzători pentru viaţa mai bună. (ST. 9 decembrie, 1875)

Abţineţi-vă să acordaţi prea multă atenţie şi să lăudaţi peste măsură. — Daţi copiilor doar puţină atenţie. Lăsaţi-i să înveţe să se amuze singuri. [38]

Nu-i puneţi să se dea în spectacol în faţa musafirilor ca o performanţă de talent sau înţelepciune, ci lăsaţi-i, pe cât posibil, la simplitatea copilăriei lor. Motivul pentru care aşa de mulţi copii sunt obraznici, îndrăzneţi şi insolenţi e că sunt băgaţi în seamă şi lăudaţi, iar vorbele lor isteţe sunt repetate în auzul lor. Străduiţi-vă să nu criticaţi pe nedrept, nici să nu copleşiţi cu laude şi flatare. Satana va semăna foarte curând sămânţa răului în inimile lor tinere şi voi n-ar trebui să-i sprijiniţi lucrarea. (ST. 9 februarie, 1882)

Citiţi copiilor voştri. — Taţilor şi mamelor, obţineţi tot ajutorul ce-l puteţi obţine din studiul cărţilor şi publicaţiilor noastre. Luaţi-vă timp să citiţi copiilor voştri... Faceţi un cerc de citit în cămin, în care fiecare membru al familiei să lase deoparte grijile ce l-au preocupat în cursul zilei şi să se alăture celorlalţi în studiu. În mod deosebit tinerii care s-au obişnuit să citească romane şi cărţi de poveşti ieftine, au mult de câştigat participând, seara, la studiul familiei. (CT. p. 138)

„Învaţă“, nu „spune“. — Părinţilor le este încredinţată măreaţa lucrare de educare a copiilor pentru viaţa veşnică, viitoare. Mulţi taţi şi mame par a crede că, hrănindu-i şi îmbrăcându-i pe micuţii lor şi dându-le o educaţie după standardul lumii, şi-au făcut datoria. Ei sunt mult prea ocupaţi cu afaceri sau plăceri pentru a face din educaţia copiilor studiul vieţii lor. Nu caută să-i instruiască în aşa fel încât ei să-şi folosească talentele pentru onoarea Mântuitorului lor. Solomon nu a spus: „Spune-i unui copil calea pe care trebuie să meargă şi când va îmbătrâni nu se va abate de la ea“, ci „Învaţă pe copil calea pe care trebuie s-o urmeze şi când va îmbătrâni nu se va abate de la ea.“ (The Review and Herald. 24 iunie, 1890) [39]

Educaţi pentru stăpânire de sine. — Nici o lucrare întreprinsă vreodată de om nu solicită mai multă atenţie şi îndemânare ca pregătirea şi educarea adecvată a tineretului şi copiilor. Nu există influenţe la fel de puternice ca acelea ce ne înconjoară în primii ani... Fiinţa omului cuprinde trei aspecte şi instruirea prescrisă de Solomon cuprinde dezvoltarea corectă a puterilor fizice, intelectuale şi morale. Pentru a face această lucrare în mod corespunzător, părinţii şi învăţătorii trebuie să înţeleagă ei înşişi „calea pe care ar trebui să meargă un copil“. Aceasta cuprinde mai mult decât o cunoaştere din cărţi sau o învăţătură din şcoli. Ea se ocupă de practicarea cumpătării, iubirii frăţeşti şi a bunătăţii; de îndeplinirea datoriilor faţă de noi înşine, de aproapele şi de Dumnezeu.

Instruirea copiilor trebuie să aibă alt principiu decât cel adoptat pentru instruirea animalelor iraţionale. Animalul trebuie doar obişnuit să se supună stăpânului, dar copilul trebuie învăţat să se controleze singur. Voinţa trebuie antrenată să asculte ce dictează judecata şi conştiinţa. Un copil poate să fie educat în aşa fel încât să nu aibă voinţă proprie, ca şi animalele, individualitatea lui fiind pierdută în cea a învăţătorului său. O asemenea instruire este neînţeleaptă, iar efectul ei dezastruos. Copiii educaţi în acest fel vor fi lipsiţi de hotărâre şi de capacitatea de a lua decizii. Ei nu sunt învăţaţi să acţioneze din principiu; puterile de judecată nu sunt întărite prin exerciţiu. Pe cât posibil, fiecare copil trebuie învăţat independenţa. Prin exersarea diferitelor facultăţi, el va afla în ce este cel mai tare şi în ce este deficient. Un instructor înţelept va da atenţie deosebită dezvoltării trăsăturilor mai slabe, astfel încât copilul să-şi poată forma un caracter armonios şi bine echilibrat. (FE. p. 57) [40] [41]

Biblia ca manual

Primul manual al copilului. — Biblia ar trebui să fie primul manual al copilului. Din această carte, părinţii trebuie să dea instrucţiuni înţelepte. Cuvântul lui Dumnezeu să fie făcut regula vieţii. Frumoasele sale lecţii îi învaţă pe copii că Dumnezeu este tatăl lor şi le oferă cunoştinţe despre caracterul Lui. Prin insuflarea principiilor Bibliei, ei să înveţe să facă dreptate şi judecată. (CT. p. 108, 109)

O carte a făgăduinţelor, binecuvântărilor şi mustrărilor. — Mama trebuie să-şi păstreze mintea împrospătată şi aprovizionată cu făgăduinţele şi binecuvântările din Cuvântul lui Dumnezeu şi, de asemenea, să aibă în minte lucrurile interzise, pentru ca, atunci când copiii ei greşesc, să le poată prezenta, ca o mustrare, cuvintele lui Dumnezeu şi să le arate că ei întristează Duhul lui Dumnezeu. Învăţaţi-i că aprobarea şi zâmbetele Domnului Isus sunt de mai mare valoare decât lauda sau flatarea celui mai bogat, celui mai puternic sau a celui mai învăţat de pe pământ. Conduceţi-i la Domnul Isus zi de zi, cu iubire, cu blândeţe şi stăruinţă. Nu trebuie să permiteţi ca ceva să intervină între voi şi această lucrare măreaţă. (The Review and Herald. 14 aprilie, 1885)

Studiul ei zideşte caracterul. — Lecţiile Bibliei au o influenţă morală şi religioasă asupra caracterului, pe măsură ce sunt puse în practică. Timotei a învăţat şi a practicat aceste lecţii. Marele apostol îl lua deoparte şi-l întreba adesea cu privire la istoria Scripturii. El îi arăta necesitatea de a se feri de orice cale rea şi-i spunea că binecuvântările vor veni cu siguranţă asupra tuturor celor ce sunt credincioşi şi sinceri, dându-le o bărbăţie nobilă şi plină de credinţă. [42]

O maturitate nobilă din toate punctele de vedere nu vine din întâmplare. Ea este rezultatul procesului de modelare a caracterului în primii ani ai tinereţii şi a practicării legii lui Dumnezeu în cămin. Dumnezeu va binecuvânta eforturile credincioase ale tuturor acelora care-şi învaţă copiii aşa cum a cerut El. (L. 33, 1897)

Ea prezintă iubirea lui Dumnezeu ca o temă plăcută. — Copiii din fiecare familie să fie aduşi la mustrarea şi învăţătura Domnului. Înclinaţiile rele trebuie să fie stăpânite, iar temperamentele vicioase, supuse. Copiii să fie învăţaţi că ei sunt proprietatea Domnului, cumpăraţi cu sângele Său preţios şi că nu pot trăi o viaţă de plăcere şi vanitate, făcând ce vor, urmărind propriile idei şi totuşi să fie număraţi printre copiii lui Dumnezeu. Să fie instruiţi cu bunătate şi răbdare... Părinţii să-i înveţe iubirea lui Dumnezeu în aşa fel încât să fie un subiect plăcut în cercul familiei, iar biserica să ia asupra ei responsabilitatea hrănirii mieilor, ca şi a oilor din turmă. (The Review and Herald. 25 octombrie, 1892)

Povestirile ei aduc asigurare copilului timid. — Doar sentimentul prezenţei lui Dumnezeu poate alunga teama care, pentru copilul timid, ar face viaţa o povară. El să-şi întipărească în minte făgăduinţa: „Îngerul Domnului tăbărăşte în jurul celor ce se tem de El şi-i scapă din primejdie.“ Psalm 34, 7. Să citească minunata povestire a lui Elisei în cetatea de munte, când, între el şi oştile de duşmani înarmaţi, o puternică ceată de îngeri cereşti încercuia muntele. Să citească cum Petru, în închisoare şi condamnat la moarte, a fost vizitat de îngerul lui Dumnezeu; cum îngerul a trecut de gărzile înarmate, de uşile masive şi de poarta de fier cu lacăte şi gratii conducându-l pe slujitorul lui Dumnezeu [43] afară, în siguranţă. Să citească despre acea scenă pe mare, când Pavel, prizonierul, în drumul său spre judecată şi execuţie, a spus aceste cuvinte de curaj şi speranţă soldaţilor şi marinarilor slăbiţi de muncă, de veghere şi de foame şi purtaţi de furtună încoace şi încolo: „Fiţi cu voie bună, pentru că nici unul din voi nu va pieri... Un înger al Dumnezeului al căruia sunt eu şi căruia Îi slujesc mi s-a arătat azi noapte şi mi-a zis: Nu te teme, Pavele; tu trebuie să stai înaintea Cezarului; şi iată că Dumnezeu ţi-a dăruit pe toţi cei ce merg cu corabia împreună cu tine.“ Cu încredere în această făgăduinţă, Pavel i-a asigurat pe însoţitorii săi: „Nu vi se va pierde nici un păr din cap.“ Aşa s-a întâmplat. Pentru că în acea corabie era un om prin care Dumnezeu a putut lucra, întreaga încărcătură de soldaţi şi marinari păgâni a fost cruţată. „Au ajuns toţi teferi la uscat.“ Fapte 27, 22 — 24; 34; 44.

Aceste lucruri n-au fost scrise doar ca să le putem citi şi să ne uimim, ci ca aceeaşi credinţă care a lucrat în servul lui Dumnezeu din vechime să poată lucra şi în noi. În acelaşi fel în care a lucrat în trecut, El va lucra şi acum acolo unde sunt inimi încrezătoare pentru a fi canale ale puterii Lui. (Ed. p. 255, 256)

Fiţi tari în credinţă şi învăţaţi-i pe copiii voştri că noi suntem cu totul dependenţi de Dumnezeu. Citiţi-le povestirea celor patru tineri evrei şi impresionaţi-le mintea cu o înţelegere a influenţei bune ce a fost exercitată în timpul lui Daniel datorită unei strânse adeziuni la principii. (MS. 33, 1909)

Faceţi lecţiile Bibliei simple. — Părinţii să-i înveţe pe copiii lor lecţii din Biblie, făcându-le aşa de simple încât să poată fi înţelese cu uşurinţă. (L. 189, 1903)

Învăţaţi-i pe copiii voştri că poruncile lui Dumnezeu trebuie să devină regula vieţii lor. Împrejurările pot să-i despartă de părinţii şi de [44] familiile lor, dar lecţiile de instruire date în copilărie şi tinereţe vor fi pentru ei o binecuvântare pe tot parcursul vieţii. (MS. 57, 1987) [45]

Cartea naturii

O sursă constantă de învăţătură. — După Biblie, natura trebuie să fie următorul nostru manual. (6T. p. 185)

Natura oferă o sursă constantă de învăţătură şi încântare pentru copilaşul care încă nu este în stare să citească pagini tipărite sau să fie introdus în rutina şcolii. Inima încă neîmpietrită de contactul cu răul recunoaşte imediat Prezenţa care străbate toate lucrurile create. Urechea, netocită deocamdată de zgomotul lumii, este atentă la Vocea care vorbeşte prin intermediul naturii. Iar pentru cei mai mari, care au mereu nevoie ca ea să le amintească în mod tăcut lucrurile spirituale şi veşnice, învăţătura naturii va fi nu mai puţin o sursă de plăcere şi instruire. (Ed. pag. 100)

Folosită ca manual în Eden. — Întreaga lume naturală este destinată a fi traducătorul lucrurilor lui Dumnezeu. Pentru Adam şi Eva, în căminul lor din Eden, natura era plină de cunoştinţa lui Dumnezeu, bogată în instrucţiuni divine. Înţelepciunea vorbea ochiului şi era primită în inimă pentru că ei comunicau cu Dumnezeu în lucrurile create de El. (CT. p. 186)

Cartea naturii ce-şi desfăşura lecţiile vii înaintea lor oferea o sursă nesecată de învăţătură şi bucurie. Pe fiecare frunză a pădurii, pe fiecare stâncă a munţilor, pe fiecare stea strălucitoare, pe pământ, pe mare şi pe cer era scris Numele lui Dumnezeu. Locuitorii Edenului aveau de-a face cu creaţiunea însufleţită şi neînsufleţită — cu frunza, cu floarea, cu pomul şi cu fiecare făptură vie, de la leviatanul din apă până la atomul din raza soarelui — pătrunzând în tainele vieţii lor. [46]

Mărirea lui Dumnezeu în ceruri, nenumăratele lumi în mersul lor plin de rânduială, „plutirea norilor“ (Iov 37, 16), misterele luminii şi sunetului, zilei şi nopţii, toate erau obiecte de studiu pentru elevii primei şcoli de pe pământ. (Ed. p. 21)

Lecţii adăugate după cădere. — Cu toate că pământul era împovărat de blestem, totuşi trebuia ca natura să rămână cartea de studiu a oamenilor. Acum nu mai putea reprezenta doar binele, căci răul era de faţă pretutindeni şi păta pământul, marea şi cerul cu atingerea lui profanatoare. Acolo unde odată stătea scris numai caracterul lui Dumnezeu, cunoştinţa binelui, acum se află şi caracterul lui Satana, cunoştinţa răului, ca un înlocuitor. Omul trebuia să primească avertizări cu privire la urmările păcatului de la natură, aceasta dând acum pe faţă cunoştinţa binelui şi răului. (Id. p. 26)

Natura ilustrează lecţii biblice. — Scriitorii Bibliei folosesc multe ilustraţii din natură. Observând lucrurile din lumea naturii, vom putea înţelege mult mai bine învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu, sub călăuzirea Duhului Sfânt. (Id. p. 120)

În lumea naturală, Dumnezeu a pus în mâinile oamenilor cheia cu care să descuie visteriile Cuvântului Său. Lucrurile nevăzute sunt ilustrate prin lucruri care se văd; înţelepciunea divină, adevărul veşnic, mila infinită sunt înţelese prin lucrurile create de Dumnezeu. (CT. p. 187, 188)

Copiii trebuie încurajaţi să cerceteze afară, în natură, lucrurile ce ilustrează învăţăturile Bibliei şi să vadă în Biblie asemănările scoase din natură. Ei ar trebui să găsească, atât în natură cât şi în Sfintele Scripturi, orice obiect ce reprezintă pe Hristos şi tot ceea ce a folosit El pentru reprezentarea adevărului. În acest fel, ei pot învăţa să-L vadă în pom [47] şi viţă, în crin şi trandafir, în soare şi stea. Ei pot învăţa să-I audă glasul în cântecul păsărilor, în foşnetul copacilor, în rostogolirea tunetului şi în muzica mării şi fiecare obiect din natură le va repeta învăţăturile Sale preţioase.

Pentru aceia care se alipesc astfel de Hristos, pământul nu va mai fi un loc singuratic şi pustiu. El va fi casa tatălui său, plină de prezenţa Aceluia care odată a locuit printre oameni. (Ed. p. 120)

Biblia explică misterele naturii. — Pe măsură ce copilul vine în contact cu natura, va avea motive de nedumerire. El nu poate vedea decât forţe ce se opun una alteia. Aici natura va trebui explicată. Privind asupra răului manifestat chiar în lumea naturală, toţi au de învăţat aceeaşi lecţie tristă — „un vrăjmaş a făcut lucrul acesta.“ Matei 13, 28.

Numai în lumina ce străluceşte de pe Golgota pot fi înţelese bine învăţăturile naturii. Prin istoria Betleemului şi a crucii să fie arătat cum binele trebuie să învingă răul şi cum fiecare binecuvântare ce o primim este un dar al mântuirii.

Spinii şi mărăcinii, pălămida şi neghina reprezintă răul care degradează şi distruge. In pasărea ce cântă şi în floarea ce se deschide, în ploaie şi în lumina soarelui, în briza verii şi în roua gingaşă, în zecile de mii de lucruri ale naturii, de la stejarul pădurii până la vioreaua ce înfloreşte la rădăcina lui se poate vedea iubirea care restaurează. (Id. p. 101)

Lecţii din şcoala ideală. — După cum locuitorii Edenului învăţau din paginile naturii, după cum Moise desluşea scrisul mâinii lui Dumnezeu prin câmpiile şi munţii Arabiei, iar Copilul Isus pe dealurile Nazaretului, tot la fel [48] copiii de astăzi pot învăţa despre El. Cele nevăzute sunt ilustrate prin cele văzute. (Id. p. 100)

Cultivaţi dragostea pentru natură. — Mama... să găsească timp să cultive în ea însăşi şi în copiii ei dragoste pentru lucrurile frumoase din natură. Să le arate aureolele răspândite pe ceruri, miile de forme ale frumuseţii ce împodobesc pământul şi apoi spuneţi-le despre Cel care le-a făcut pe toate. Ea poate să îndrepte astfel minţile lor tinere înspre Creator şi să trezească în inimile lor respect şi iubire pentru Dătătorul oricărei binecuvântări. Câmpiile şi dealurile — camera de audienţă a naturii — ar trebui să fie sala de clasă pentru copilaşi. Comorile ei ar trebui să fie manualul lor. Lecţiile întipărite în acest fel în mintea lor nu vor fi uitate curând...

Părinţii pot face mult legându-şi copiii de Dumnezeu, încurajându-i să iubească lucrurile naturii pe care El li le-a dat şi să recunoască mâna Dătătorului în tot ce primesc. Terenul inimii poate fi pregătit în acest fel de timpuriu pentru sădirea preţioaselor seminţe ale adevărului care, la vremea potrivită, vor încolţi şi vor aduce un seceriş bogat. (ST. 6 decembrie, 1877)

Uniţi-vă cu păsările în cântece de laudă. — Mai ales cei mici trebuie să vină în legătură cu natura. În loc de a-i înlănţui în cătuşele modei, lăsaţi-i să fie liberi ca mieii, să se joace în raza dulce şi proaspătă a soarelui. Arătaţi-le arbuştii şi florile, iarba plăcută şi copacii înfrunziţi, şi obişnuiţi-i cu formele lor frumoase, variate şi delicate. Învăţaţi-i să vadă înţelepciunea şi iubirea lui Dumnezeu în lucrurile create de El şi pe măsură ce inimile lor se umplu de bucurie şi iubire recunoscătoare, lăsaţi-i să se unească cu păsările în cântările lor de laudă.

Educaţi-i pe copii şi tineri să se gândească la lucrările [49] marelui Maestru Artist şi să imite frumuseţile atractive ale naturii în construirea caracterului lor. Pe măsură ce iubirea lui Dumnezeu le câştigă inimile, lăsaţi-i să aducă în vieţile lor frumuseţea sfinţeniei şi astfel îşi vor folosi capacităţile pentru a binecuvânta pe alţii şi pentru a onora pe Dumnezeu. (CT. p. 188)

De la natură arătaţi spre Dumnezeul naturii. — Copiilor trebuie să le fie date lecţii ce vor hrăni în ei curajul de a rezista răului. Îndreptaţi-le atenţia de la natură spre Dumnezeul naturii şi ei vor deveni astfel familiarizaţi cu Creatorul. „Cum îl pot învăţa cât mai bine pe copilul meu să servească şi să onoreze pe Dumnezeu?“ să fie întrebarea care să preocupe minţile părinţilor. Dacă întreg cerul este interesat în binele omenirii, noi să nu ne dăm silinţa să facem tot ce ne stă în putere pentru binele copiilor noştri? (MS. 29, 1886) Studiul naturii întăreşte mintea. — Slava lui Dumnezeu este manifestată în lucrarea mâinilor Sale. Aici sunt taine prin cercetarea cărora mintea va deveni puternică. Minţi ce au fost distrate şi asupra cărora s-a făcut abuz prin citirea de literatură fictivă pot avea în natură o carte deschisă şi pot citi adevărul în lucrările lui Dumnezeu din jurul lor. Toţi pot găsi teme de studiu în simpla frunză din copacul pădurii, în firele de iarbă ce acoperă pământul cu covorul lor verde şi catifelat, în plante şi flori, în copacii falnici ai codrului, în munţii grandioşi şi stâncile de granit, în neodihnitul ocean pururea în mişcare, în preţioasele nestemate de lumină presărate pe bolta cerului pentru a face noaptea frumoasă, în nesfârşitele bogăţii ale razelor de soare şi în aureola solemnă a lunii, în frigul iernii, căldura verii şi succesiunea anotimpurilor, în ordinea şi armonia perfectă, guvernată de puterea infinită; iată subiecte ce necesită atât o gândire profundă cât şi o exersare a imaginaţiei. [50]

Dacă cei uşuratici şi căutători de plăceri şi-ar lăsa mintea să se ocupe de lucruri reale şi adevărate, inima nu poate decât să fie umplută de respect, iar ei vor adora pe Dumnezeul naturii. Contemplarea şi studiul caracterului lui Dumnezeu, descoperit în lucrurile create de El, va deschide un câmp de gândire ce va distrage mintea de la plăcerile josnice care corup şi slăbesc vitalitatea. Cunoaşterea lucrărilor şi căilor lui Dumnezeu, pe care abia putem începe s-o obţinem în această lume, va fi continuată de-a lungul veşniciei. Dumnezeu i-a asigurat omului subiecte de cugetare ce vor stimula orice activitate a minţii. Putem citi caracterul Creatorului în cerurile de sus şi în pământul de jos, umplând inima cu recunoştinţă şi mulţumire. Fiecare nerv şi simţ va răspunde expresiilor iubirii lui Dumnezeu descoperite în lucrările Sale minunate. (4T. p. 581)

Natura şi Biblia erau manualele lui Isus. — Educaţia Sa {a lui Isus} a fost obţinută din surse stabilite de cer: din munca utilă, din studiul Scripturilor, din natură şi din experienţele vieţii — manualele lui Dumnezeu pline cu instrucţiuni pentru toţi aceia care au mână binevoitoare, ochi care să vadă şi inimă gata să înţeleagă. (MH. p. 400)

Familiarizarea Lui intimă cu Scripturile arată cât de sârguincios au fost dedicaţi studiului Cuvântului lui Dumnezeu anii de la începutul vieţii Sale. Răspândită peste tot înaintea Lui era marea bibliotecă a lucrurilor create de Dumnezeu. El, care a făcut toate lucrurile, studia acum lecţiile pe care propria Sa mână le-a scris pe pământ, pe mări şi pe cer. Departe de căile nesfinte ale lumii, El a adunat comori de ştiinţă din natură. A studiat viaţa plantelor, a animalelor şi a omului. Chiar din primii Săi ani a fost stăpânit de o singură ţintă: să trăiască pentru a face pe alţii fericiţi. Pentru lucrul acesta a [51] găsit resurse în natură. În timp ce studia viaţa plantelor şi animalelor, noi idei de căi şi mijloace pentru aceasta Îi scânteiau în minte...

În felul acesta, în timp ce El se străduia să înţeleagă cauza lucrurilor, I-a fost dezvăluită importanţa Cuvântului şi a lucrărilor lui Dumnezeu. Isus era ajutat de fiinţe cereşti şi cultiva cugete şi legături sfinte. De la prima licărire de inteligenţă, El creştea necontenit în har spiritual şi în cunoaşterea adevărului.

Fiecare copil poate dobândi cunoştinţe aşa cum a făcut Isus. Atunci când încercăm să-L cunoaştem pe Tatăl ceresc din Cuvântul Său, îngerii se vor apropia de noi, mintea ne va fi fortificată, iar caracterul, înălţat şi înnobilat. (DA. p. 70, 71)

Mai târziu folosită de El în învăţăturile Sale. — Marele Învăţător îi aducea pe ascultătorii Săi în contact cu natura pentru ca ei să poată auzi glasul ce vorbeşte în toate lucrurile create. Pe măsură ce inimile lor deveneau sensibile, iar minţile receptive, El îi ajuta să înţeleagă învăţăturile spirituale ale scenelor asupra cărora îşi odihneau privirea. Parabolele, cu ajutorul cărora Îi plăcea să dea învăţătură despre adevăr, arăta cât de deschis era spiritul Lui faţă de influenţele naturii şi cât de mult Îi plăcea să scoată învăţături spirituale din lucrurile obişnuite ale vieţii de fiecare zi.

Păsările din văzduh, crinii de pe câmp, semănătorul şi sămânţa, păstorul şi oaia — cu acestea a ilustrat Hristos adevărul cel veşnic. De asemenea, El a mai scos şi ilustraţii din evenimentele vieţii, fapte din experienţa de toate zilele a ascultătorilor: aluatul, comoara ascunsă, mărgăritarul, năvodul, drahma pierdută, fiul rătăcitor, casa pe stâncă şi cea pe nisip. În învăţăturile Sale era ceva ce interesa orice minte şi făcea apel la orice inimă. [52]

Astfel datoria zilnică, în loc de a fi o simplă muncă mecanică, lipsită de gânduri înalte, devenea luminată şi înălţată prin amintirea constantă a lucrurilor spirituale şi nevăzute.

Aşa ar trebui şi noi să învăţăm. Copiii să înveţe a vedea în natură o expresie a iubirii şi înţelepciunii lui Dumnezeu; lăsaţi ca gândurile despre El să fie în legătură cu păsările, florile şi pomii; lăsaţi toate lucrurile văzute să fie tălmăcitorii celor nevăzute şi toate evenimentele vieţii să devină mijloace de învăţătură divină.

Pe măsură ce ei studiază în felul acesta învăţăturile din toate lucrurile create şi din toate experienţele vieţii, arătaţi-le că aceleaşi legi care guvernează lucrurile naturii şi evenimentele din viaţă trebuie să ne conducă şi pe noi; că ele sunt date spre binele nostru şi că numai în ascultare de ele putem găsi adevărata fericire şi adevăratul succes. (Ed. p. 102, 103) [53]

Lecţii practice din cartea naturii

Vocea lui Dumnezeu în lucrarea mâinilor Sale. — Oriunde ne-am îndrepta, auzim vocea lui Dumnezeu şi vedem lucrarea mâinilor Sale. De la prăbuşirea cutremurătoare a tonului profund de tunet şi mugetul neîncetat al bătrânului ocean până la cântecele voioase ce fac pădurea să răsune de melodie, zecile de mii de voci ale naturii proclamă slava Sa. Munţii cei veşnici vorbesc despre puterea Lui. Copacii fluturându-şi stindardele verzi în lumina soarelui, şi florile în frumuseţea lor delicată arată spre Creatorul lor. Verdele viu ce acoperă pământul cafeniu ca un covor vorbeşte despre grija lui Dumnezeu pentru cele mai umile creaturi ale Sale. Peşterile mării şi adâncimile pământului îşi dezvăluie comorile. Cel care a aşezat perlele în ocean şi ametistul şi hrisolitul între stânci este un iubitor de frumos. Soarele, înălţându-se pe ceruri, este o reprezentare a Aceluia care este viaţa şi lumina a tot ceea ce a făcut El. Toată strălucirea şi frumuseţea ce împodobesc pământul şi luminează cerurile vorbesc despre Dumnezeu.

Vom putea atunci, în bucuria adusă de darurile Lui, să uităm pe Dăruitor? Mai degrabă acestea să ne conducă la contemplarea bunătăţii şi iubirii Sale. Fie ca tot ceea ce este frumos în căminul nostru pământesc să ne amintească de râul de cristal şi de câmpiile verzi, de unduirea pomilor şi de fântânile cu apă vie, de cetatea strălucitoare şi de cântăreţii îmbrăcaţi în haine albe din căminul nostru ceresc — acea lume a frumuseţii pe care nici un artist n-o poate picta şi nici o [54] limbă muritoare n-o poate descrie. „Ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit; aşa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc.“ 1 Corinteni 2, 9. (CT. p. 54, 55)

Despre iubirea şi caracterul lui Dumnezeu. — Mamele... n-ar trebui să fie atât de absorbite de lucrurile artificiale şi împovărate de griji încât să nu aibă timp să-şi educe copiii din marea carte a lui Dumnezeu, natura, impresionând minţile lor tinere cu frumuseţile florilor şi ale mugurilor ce se deschid. Copacii cei înalţi şi păsările drăgălaşe înălţându-şi cântecele către Creatorul lor vorbesc simţurilor lor despre bunătatea, mila şi bunăvoinţa lui Dumnezeu. Fiecare frunză şi floare, cu nuanţele lor variate, înmiresmând aerul, îi învaţă că Dumnezeu este iubire. Tot ceea ce este bun, plăcut şi frumos în această lume le vorbeşte despre iubirea Tatălui nostru ceresc. Ei pot distinge astfel caracterul lui Dumnezeu în lucrurile create de El. (ST. 5 august, 1875)

Despre perfecţiunea lui Dumnezeu. — După cum lucrurile din natură îşi arată aprecierea faţă de Maestrul Lucrător făcând tot ce pot mai bine pentru a înfrumuseţa pământul şi pentru a reprezenta perfecţiunea lui Dumnezeu, tot la fel fiinţele omeneşti ar trebui să se străduiască să reprezinte desăvârşirea lui Dumnezeu în sfera lor, permiţându-I să lucreze în ei planurile Lui de dreptate, milă şi bunătate. (L. 47, 1903)

Despre Creator şi Sabat. — Cine ne dă lumina soarelui ce face pământul să rodească şi să producă? Şi cine ne dă ploile roditoare? Cine ne-a dat cerul de sus, soarele şi stelele de pe cer? Cine ţi-a dat raţiune şi veghează asupra ta zi de zi?... Ori de câte ori privim lumea, ni se aminteşte de mâna puternică a lui Dumnezeu [55] care a chemat-o la existenţă. Bolta de deasupra capetelor noastre şi pământul de jos, acoperit cu un covor de verdeaţă, amintesc de puterea lui Dumnezeu şi de grija Lui iubitoare. El ar fi putut face iarba maro sau neagră, dar Dumnezeu este un iubitor de frumos şi de aceea ne-a dat lucruri frumoase la care să privim. Cine ar putea picta florile cu nuanţele lor delicate în care El le-a îmbrăcat?...

Nu putem avea alt manual mai bun decât cartea naturii. „Uitaţi-vă... la crinii de pe câmp: ei nici nu torc, nici nu ţes; totuşi vă spun că nici chiar Solomon, în toată slava lui, nu s-a îmbrăcat ca unul din ei.“ Lăsaţi minţile copiilor voştri să fie înălţate spre Dumnezeu. Pentru aceasta ne-a dat El ziua a şaptea şi ne-a lăsat-o ca un memorial al creaţiunii. (MS. 16, 1895)

Ascultare de lege. — Aceeaşi putere care susţine natura lucrează şi în om. Aceleaşi legi măreţe care conduc atât steaua cât şi atomul, stăpânesc şi viaţa omenească. Legile ce guvernează activitatea inimii, reglând curgerea curentului de viaţă prin corp, sunt legile puternicei Inteligenţe care are stăpânirea asupra sufletului. De la El purcede toată viaţa. Numai în armonie cu El se poate găsi adevărata sferă de activitate a vieţii. Pentru toate lucrările creaţiunii Sale, condiţia este aceeaşi: o viaţă menţinută prin primirea vieţii lui Dumnezeu, o viaţă trăită în armonie cu voinţa Creatorului. A încălca legea Sa din punct de vedere fizic, mintal sau moral înseamnă a ieşi din armonia universului şi a introduce discordia, anarhia şi ruina.

Pentru cel care învaţă să interpreteze astfel învăţăturile ei, întreaga natură devine elucidată; lumea este un manual, iar viaţa o şcoală. Unitatea omului cu natura şi cu Dumnezeu, domnia universală a legii şi urmările păcatului [56] nu întârzie să aibă o înrâurire asupra minţii şi a formării caracterului. Acestea sunt lecţii de care copiii noştri au nevoie. (Ed. p. 99, 100)

Alte lecţii din legile naturii. — În cultivarea sufletului, lucrătorul atent va găsi că înaintea lui se deschid comori despre care nici n-a visat măcar. Nimeni nu poate avea succes în agricultură sau grădinărit dacă nu dă atenţie legilor implicate în această lucrare. Trebuie să fie studiate necesităţile fiecărui soi de plante. Varietăţi diferite necesită soluri şi îngrijiri diferite, iar cheia succesului este lucrarea în acord cu legile care le guvernează pe fiecare.

Atenţia necesară la răsădire, pentru ca nici un fir de rădăcină să nu fie înghesuit sau rău aşezat, grija pentru plantele tinere, tăierea şi udarea, adăpostirea de îngheţ noaptea, de soare ziua, ferirea de buruieni, boli şi insecte dăunătoare, îngrijirea şi aranjarea, nu numai că învaţă lecţii importante privind dezvoltarea caracterului, dar chiar lucrarea în sine este un mijloc de dezvoltare. Cultivarea îngrijirii, răbdării, atenţiei în lucrurile mici şi ascultării faţă de lege oferă cea mai aleasă educaţie.

Contactul neîntrerupt cu tainele vieţii şi cu farmecul naturii, precum şi delicateţea necesară întreţinerii acestor obiecte minunate ale creaţiunii lui Dumnezeu tinde să stimuleze inteligenţa, să înnobileze şi să înalţe caracterul, iar învăţăturile primite îl pregătesc pe lucrător ca în contactul cu alte minţi să aibă mai mult succes. (Id. p. 111, 112)

Lecţii din semănarea seminţei. — Parabola semănătorului şi a seminţei transmite o profundă lecţie spirituală. Sămânţa reprezintă principiile semănate în inimă, iar creşterea lor, dezvoltarea caracterului. În această privinţă transformaţi învăţătura în practică. Copiii pot pregăti solul [57] şi semăna sămânţa. În timp ce ei lucrează, părintele sau învăţătorul le poate explica despre grădina inimii cu seminţele bune sau rele semănate acolo şi despre faptul că inima trebuie pregătită pentru seminţele adevărului în acelaşi fel în care este pregătită grădina pentru sămânţa naturală. Pe măsură ce planta creşte poate fi continuată observarea legăturii dintre semănatul natural şi cel spiritual. (CT. p. 142)

Când sămânţa este aruncată în pământ ei pot să predea învăţătura despre moartea lui Hristos, iar când răsare firul, învăţătura despre înviere. (Ed. p. 111)

Grădina inimii trebuie cultivată. — Cultivarea solului furnizează mereu învăţături. Nimeni nu se poate aştepta ca o bucată de pământ nelucrat să-i aducă vreodată o recoltă. Lucratul pământului, semănatul şi îngrijirea culturilor necesită hărnicie şi stăruinţă. Tot astfel trebuie să fie şi în semănatul spiritual. Grădina inimii trebuie cultivată, solul brăzdat prin pocăinţă, iar plantele cele rele care sufocă grânele bune trebuie smulse. După cum pământul odată acoperit de mărăcini poate fi readus într-o stare bună numai prin muncă stăruitoare, tot astfel înclinaţiile rele ale inimii pot fi învinse numai prin efort serios în numele şi în puterea lui Hristos. (Ibid.)

Creşterea în har. — Spuneţi-le copiilor voştri despre puterea făcătoare de minuni a lui Dumnezeu. Pe măsură ce ei studiază marele manual al naturii, Dumnezeu le va impresiona minţile. Semănătorul îşi ară pământul şi seamănă sămânţa, dar el nu poate face plantele să crească. Trebuie să depindă de puterea lui Dumnezeu ca El să facă ceea ce nici o putere omenească nu poate face. Domnul pune puterea Lui vitală în sămânţă făcând-o să răsară la viaţă. Sub grija Sa, germenele vieţii străbate crusta tare ce-l ţine închis ca într-o carapace şi răsare pentru a aduce rod. Mai întâi apare [58] firul, apoi spicul, apoi grâul deplin în spic. Pe măsură ce li se povesteşte copiilor despre lucrarea pe care o face Dumnezeu pentru sămânţă, ei învaţă taina creşterii în har. (CT. p. 124, 125)

Înălţându-te deasupra mediului înconjurător. — În America avem nuferi de apă. Aceste flori frumoase ies deasupra curate, fără pată, perfecte, fără vreun defect. I-am spus fiului meu: „Aş vrea să te străduieşti să-mi aduci acel nufăr cu tulpina cât mai aproape de rădăcină. Vreau să înţelegi ceva din asta.“

Mi-a adus un mănunchi de nuferi şi i-am privit. Toţi erau plini de canale deschise, iar tulpinile acumulau calităţile nisipului curat de jos, dezvoltând nufărul pur şi fără pată. El a respins tot mâlul. A refuzat orice lucru neplăcut şi s-a dezvoltat în curăţia lui.

În acelaşi fel trebuie să ne educăm copiii în această lume. Lăsaţi ca mintea şi inima să înveţe cine este Dumnezeu, cine este Hristos şi ce înseamnă sacrificiul pe care l-a făcut pentru noi. Ei să-şi absoarbă curăţia, virtutea, farmecul, politeţea, dragostea şi stăpânirea de sine de la Izvorul a toată puterea. (MS. 43a, 1894)

Lecţii despre adevăr şi stăruinţă. — „Întreabă dobitoacele şi te vor învăţa; păsările cerului şi îţi vor spune... şi peştii mării îţi vor povesti.“ „Du-te la furnică... vezi înţelepciunea ei.“ „Priviţi păsările“ „Uitaţi-vă cu băgare de seamă la corbi.“ Iov 12, 7. 8; Proverbe 6, 6; Matei 6, 26; Luca 12, 24.

Noi nu trebuie doar să-i povestim copilului despre aceste creaturi ale lui Dumnezeu, ci însăşi animalele să-i fie [59] învăţătorii. Furnicile predau lecţia hărniciei răbdătoare, a stăruinţei în a învinge piedicile, a prevederii pentru viitor. Păsările ne învaţă lecţia preţioasă a încrederii. Tatăl nostru ceresc le poartă de grijă; dar ele trebuie să-şi adune hrana, să-şi construiască cuiburile şi să-şi crească puii. În fiecare clipă ele sunt expuse duşmanilor care caută să le distrugă. Totuşi cât de voioase merg la lucrul lor! Ce pline de bucurie sunt cântecele lor!

Cât de frumos descrie psalmistul grija lui Dumnezeu pentru vieţuitoarele pădurilor:

„Munţii cei înalţi sunt pentru ţapii sălbatici, Iar stâncile sunt adăpost pentru iepuri.“ Psalm 104, 18.

El trimite izvoarele să alerge printre dealuri unde păsările îşi au locuinţa „şi fac să le răsune glasul printre ramuri“. Psalm 104, 12. Toate creaturile pădurilor şi dealurilor sunt o parte din marea Sa gospodărie. El Îşi deschide mâna şi satisface „dorinţa a tot ce are viaţă“. Psalm 145, 16. (Ed. p. 117, 118)

Insectele învaţă hărnicia. — Harnica albină dă oamenilor inteligenţi un exemplu pe care ei ar face bine să-l înveţe. Aceste insecte păstrează ordine perfectă şi nici un leneş nu este îngăduit în stup. Ele îşi îndeplinesc lucrul încredinţat cu o înţelepciune şi o activitate ce depăşesc puterea noastră de înţelegere... Înţeleptul ne atrage atenţia asupra lucrurilor mici ale pământului: „Du-te la furnică, leneşule; uită-te cu băgare de seamă la căile ei şi înţelepţeşte-te! Ea n-are nici căpetenie, nici priveghetor, nici stăpân; totuşi îşi pregăteşte hrana vara şi strânge de-ale mâncării în timpul secerişului.“ „Furnicile, care nu sunt un popor tare, totuşi îşi pregătesc hrana vara.“ Putem învăţa de la aceşti mici învăţători o lecţie a credincioşiei. Cât de utile ar deveni capacităţile noastre dacă ne-am perfecţiona cu aceeaşi stăruinţă facultăţile cu care ne-a înzestrat un Creator atotînţelept. [60]

Ochiul lui Dumnezeu este asupra celei mai mici din creaturile Sale; nu priveşte El oare şi la om, făcut după chipul Său şi nu cere de la el să dea înapoi potrivit cu avantajele ce le-a primit? (4T. p. 455, 456) [61] [62]

Secţiunea 3 — Învăţători pregătiţi corespunzător

[63]

Este nevoie de pregătire

Pregătirea mamei neglijată în mod ciudat. — Primul învăţător al copilului este mama. În timpul perioadei când poate fi cel mai uşor impresionat şi când dezvoltarea e foarte rapidă, educaţia îi este în mare măsură în mâna mamei. Ea e prima care are ocazia de a forma caracterul copilului în bine sau în rău. Ea ar trebui să-şi dea seama de valoarea ocaziei sale şi, mai presus de orice învăţător, să fie calificată pentru a o folosi cel mai bine. Totuşi nu este nimeni căruia să-i fie dată aşa puţină instruire. Pentru ajutorul aceleia care are cea mai puternică şi mai întinsă influenţă în educaţie se depune cel mai puţin efort sistematic. (Ed. p. 275)

Pregătire atentă, completă şi urgentă. — Cei cărora le este încredinţată îngrijirea copilaşului sunt prea adesea ignoranţi în ceea ce priveşte nevoile fizice ale acestuia; ei cunosc puţin despre legile sănătăţii sau despre principiile dezvoltării; nici nu sunt capabili să se îngrijească de creşterea lui mintală şi spirituală. Poate că sunt în stare să conducă afaceri sau să strălucească în societate, poate că au realizări considerabile în literatură şi ştiinţă, dar au puţină cunoştinţă în educarea copilului...

Asupra taţilor, la fel ca şi asupra mamelor, apasă atât responsabilitatea educaţiei timpurii, cât şi a educaţiei de mai târziu a copilului, iar nevoia cea mai urgentă a ambilor părinţi este o pregătire atentă şi completă. Înainte de a-şi asuma răspunderea de a deveni taţi şi mame, bărbaţii şi femeile ar trebui să devină familiari cu legile dezvoltării fizice — cu fiziologia şi igiena, cu înţelegerea influenţelor prenatale şi a legilor [64] eredităţii, cu menţinerea unui mediu sănătos şi a îmbrăcării corespunzătoare, cu importanţa exerciţiului şi tratarea bolilor; ar trebui, de asemenea, să înţeleagă legile dezvoltării mintale şi instruirea morală...

Educaţia nu va îndeplini ceea ce poate şi ar trebui să săvârşească, atâta timp cât importanţa lucrării părinţilor nu este înţeleasă pe deplin şi ei nu primesc o pregătire în vederea acestei răspunderi sfinte. (Id. p. 275, 276)

Părinţii ar trebui să studieze legile naturii. Ar trebui să cunoască despre organismul omenesc. Ei trebuie să înţeleagă funcţiile diferitelor organe, relaţia şi dependenţa lor. Ei ar trebui să studieze relaţia puterilor intelectuale cu cele fizice şi condiţiile cerute pentru activitatea sănătoasă a fiecăreia. A-ţi asuma responsabilitatea de părinte fără o astfel de pregătire este un păcat. (MH. p. 380)

„Cine este în stare?“ — Părinţii ar putea bine să întrebe: „Cine este pregătit pentru aceste lucruri?“ Numai Dumnezeu este pregătirea lor, iar dacă ei Îl lasă în afară, necăutând ajutorul şi sfatul Lui, cu siguranţă deznădejdea este partea lor. Prin rugăciune, însă, prin studiul Bibliei şi prin zel arzător ei pot aduce la îndeplinire în mod nobil această datorie importantă, urmând să fie răsplătiţi însutit pentru tot timpul şi grija lor... Sursa de înţelepciune din care pot extrage toată cunoştinţa necesară în această direcţie, este deschisă. (4T. p. 198)

Uneori inima poate fi gata să slăbească, dar un simţ viu al primejdiilor ce ameninţă fericirea prezentă şi viitoare a iubiţilor lor ar trebui să-i conducă pe părinţii creştini să caute mai serios ajutor la sursa de tărie şi înţelepciune. În timp ce ei veghează asupra acestor suflete ca unii care trebuie să dea socoteală, faptul acesta ar trebui să-i facă mai prevăzători, mai hotărâţi, mai calmi, şi totuşi fermi. (The Review and Herald. 30 august, 1881) [65]

În instruirea copilului trebuie înţeleasă voia lui Dumnezeu. — Părinţii nu au nici o scuză dacă nu reuşesc să obţină o clară înţelegere a voinţei lui Dumnezeu pentru a asculta de legea împărăţiei Sale. Numai în felul acesta îşi pot conduce copiii spre ceruri. Fraţii mei şi surorile mele, este datoria voastră să înţelegeţi cerinţele lui Dumnezeu. Cum vă puteţi educa copiii în lucrurile lui Dumnezeu fără ca mai întâi voi înşivă să ştiţi ce este bine şi ce este rău şi fără să realizaţi că ascultare înseamnă viaţă veşnică, iar neascultare moarte veşnică?

Pe parcursul întregii noastre vieţi trebuie să înţelegem voia lui Dumnezeu. Numai făcând aşa putem să ne educăm corect copiii. (MS. 103, 1902)

Manualul lui Dumnezeu cu instrucţiuni complete. — Părinţii nu-şi pot îndeplini responsabilităţile în mod corect dacă nu iau Cuvântul lui Dumnezeu ca regulă a vieţii lor, dacă nu realizează că ei trebuie să educe şi să modeleze caracterul fiecărei scumpe comori omeneşti, ca la sfârşit să obţină viaţa veşnică. (MS. 84, 1897)

Biblia, o carte bogată în instrucţiuni, ar trebui să fie manualul lor. Dacă îşi îndrumă copiii potrivit cu preceptele sale, ei nu numai că le aşează picioarele pe drumul cel bun, dar se şi educă pe ei înşişi în cele mai sfinte datorii ale lor. (4T. p. 198 )

Lucrarea părinţilor este o lucrare importantă şi solemnă. Datoriile ce le revin sunt mari. Dacă vor studia însă cu atenţie Cuvântul lui Dumnezeu, vor găsi în el instrucţiuni complete şi multe făgăduinţe preţioase făcute pentru ei cu condiţia să-şi îndeplinească bine şi cu credincioşie lucrarea. (ST. 8 aprilie, 1886)

Reguli pentru părinţi şi copii. — Dumnezeu a dat reguli pentru călăuzirea părinţilor şi a copiilor. Aceste reguli trebuie respectate cu stricteţe. Copiilor nu trebuie să [66] li se facă pe plac şi să nu li se permită să creadă că-şi pot satisface dorinţele fără a cere sfatul părinţilor lor...

Nu poate exista nici o abatere de la regulile pe care le-a dat Dumnezeu pentru călăuzirea părinţilor şi a copiilor care să nu fie păcătoasă. Dumnezeu aşteaptă ca părinţii să le dea copiilor lor acea educaţie care este în armonie cu principiile Cuvântului Său. Credinţa trebuie îmbinată cu faptele. Tot ceea ce este făcut în viaţa de familie sau în viaţa de şcoală, trebuie făcut decent şi în ordine. (L. 9, 1904)

La Lege şi la Mărturie. — Pentru ca lucrarea de educaţie în cămin să îndeplinească tot ceea ce a fost prevăzut de Dumnezeu, se cere ca părinţii să fie studenţi sârguincioşi ai Scripturilor. Ei trebuie să fie elevii marelui Învăţător. Legea iubirii şi a bunătăţii trebuie să fie zi de zi pe buzele lor. Vieţile lor trebuie să descopere harul şi adevărul ce au fost văzute în viaţa Exemplului lor. Apoi o iubire sfinţită va lega inimile părinţilor de ale copiilor, iar tinerii vor creşte statornici în credinţă, înrădăcinaţi şi întemeiaţi pe iubirea lui Dumnezeu.

Când voinţa şi căile lui Dumnezeu devin voinţa şi căile părinţilor Adventişti de Ziua a Şaptea, copiii lor vor creşte iubind pe Dumnezeu, onorându-L şi ascultându-L. Satana nu va fi în stare să obţină controlul asupra minţii lor, pentru că ei au fost educaţi să privească Cuvântul Domnului ca suprem şi vor verifica prin lege şi mărturie orice experienţă ce vine asupra lor. (L. 356, 1907)

Dacă aţi neglijat, răscumpăraţi vremea. — Părinţii ar trebui să studieze Cuvântul lui Dumnezeu pentru ei înşişi şi pentru familiile lor. Dar, în loc de aceasta, mulţi copii sunt lăsaţi să crească neînvăţaţi, nesupravegheaţi, nestăpâniţi. Părinţii ar trebui să facă acum tot ce stă în puterea lor ca să răscumpere ceea [67] ce au neglijat şi să-şi plaseze copiii sub cele mai bune influenţe. (MS. 76, 1905)

Apoi cercetaţi Scripturile, părinţi. Nu fiţi numai ascultători; fiţi şi împlinitori ai Cuvântului. Atingeţi stan-dardele lui Dumnezeu în educarea copiilor voştri. (MS. 57, 1897)

Regula călăuzitoare: Ce spune Domnul? — Lucrarea tuturor părinţilor este de a-şi instrui copiii în căile Domnului. Cu această chestiune nu se poate glumi şi nu poate fi lăsată deoparte fără să aducă neplăcere lui Dumnezeu. Noi nu suntem chemaţi să hotărâm ce curs ar trebui să urmeze alţii sau cum să rezolvăm totul în modul cel mai uşor, ci să ne întrebăm: Ce spune Domnul? Nici părinţii, nici copiii nu pot găsi pace, fericire sau odihnă sufletească în vreo cale falsă. Dar atunci când frica de Dumnezeu, combinată cu iubire pentru Isus, domneşte în inimă, pacea şi bucuria vor fi simţite.

Părinţi, deschideţi Cuvântul lui Dumnezeu înaintea Lui, care citeşte inima voastră şi orice secret şi întrebaţi: Ce spune Scriptura? Aceasta trebuie să fie regula vieţii voastre. Cei care au iubire pentru suflete nu vor tăcea când le vor vedea în pericol. Suntem asiguraţi că nimic altceva nu poate să-i facă şi să-i ţină pe părinţi înţelepţi spre mântuire în lucrul cu minţile omeneşti, în afară de adevărul lui Dumnezeu. (The Review and Herald. 30 martie, 1897)

Pregătire individuală. — Dacă există vreun post de răspundere, mai presus de altele, care cere o cultivare a minţii, în care puterile intelectuale şi fizice au nevoie de atitudine şi vigoare sănătoasă, acela este instruirea copiilor. (PHJ. iunie, 1890)

În ce priveşte responsabilitatea individuală a mamelor, fiecare femeie ar trebui să-şi dezvolte o minte bine echilibrată şi un caracter curat, reflectând numai adevărul, binele şi frumosul. Soţia şi mama îşi poate lega soţul şi copiii de inima ei printr-o dragoste neîntreruptă arătată prin cuvinte gingaşe şi printr-un comportament curtenitor care, [68] de regulă, vor fi copiate de copiii ei. (PHJ. septembrie, 1890)

Mamă, aceasta este lucrarea ta sacră. — Sora mea, Hristos ţi-a încredinţat lucrarea sacră de a-i învăţa pe copii poruncile Sale. Ca să fii corespunzătoare pentru această lucrare, tu însuţi trebuie să trăieşti în ascultare de toate poruncile Lui. Cultivă o observare atentă a fiecărui cuvânt şi a fiecărei fapte. Păzeşte-ţi cuvintele în modul cel mai conştiincios. Învinge orice nechibzuinţă a temperamentului căci, dacă este manifestată nerăbdare, aceasta va ajuta pe adversar să facă viaţa de cămin dezagreabilă şi neplăcută pentru copii. (L. 47a, 1902)

Lucrează în colaborare cu divinitatea. — Mamelor, lăsaţi ca inimile să vă fie deschise pentru a primi instrucţiunile lui Dumnezeu, având mereu în minte faptul că voi trebuie să vă îndepliniţi partea în conformitate cu voinţa Lui. Trebuie să te aşezi în lumină şi să cauţi înţelepciune de la Dumnezeu ca să poţi şti cum să acţionezi, ca să poţi cunoaşte pe Dumnezeu ca pe lucrătorul principal şi să realizezi că eşti împreună lucrătoare cu El. Inima să-ţi fie preocupată cu contemplarea lucrurilor cereşti. Exersează-ţi talentele date de Dumnezeu în împlinirea datoriilor pe care le-a aşezat asupra ta ca mamă şi lucrează în colaborare cu puterile divine. Lucrează în mod inteligent şi „fie că beţi, că mâncaţi, fie că faceţi orice altceva, faceţi totul spre slava lui Dumnezeu.“ (ST. 9 aprilie, 1896)

Mama trebuie să se predea pe sine şi pe copiii ei în grija Mântuitorului milos. Ea ar trebui să caute cu stăruinţă, cu răbdare şi curaj a-şi îmbunătăţi capacităţile pentru a putea folosi bine puterile cele mai înalte ale minţii în educarea copiilor ei. Cea mai înaltă ţintă ar trebui să-i fie de a le da o educaţie care va primi aprobarea lui Dumnezeu. Pe măsură ce-şi acceptă [69] cu bunăvoinţă lucrarea, ea va primi putere să-şi îndeplinească partea. (ST. 3 aprilie, 1901)

Mama ar trebui să simtă nevoia de călăuzire a Duhului Sfânt pentru ca să aibă ea însăşi experienţa adevărată a supunerii faţă de calea şi voia Domnului. Apoi, prin harul lui Hristos, ea poate fi un învăţător înţelept, blând şi iubitor pentru copiii ei. (The Review and Herald. 10 mai, 1898)

Dacă ai început greşit. — Părinţilor care şi-au început greşit instruirea, le-aş spune: Nu disperaţi. Voi trebuie să fiţi pe deplin predaţi lui Dumnezeu. Aveţi nevoie de adevăratul spirit al ascultării de Cuvântul lui Dumnezeu. Trebuie să faceţi reforme hotărâte în obiceiurile şi practicile voastre, conformându-vă viaţa cu principiile salvatoare ale legii lui Dumnezeu. Când faceţi aşa, veţi avea neprihănirea lui Hristos ce străbate această lege pentru că Îl iubiţi pe Dumnezeu şi recunoaşteţi legea Sa ca o copie a caracterului Său. Credinţa adevărată în meritele lui Hristos nu este o închipuire. Este de cea mai mare importanţă să aplicaţi atributele Domnului Hristos în viaţa şi în caracterele voastre, să vă educaţi şi formaţi cu efort perseverent copiii pentru a fi ascultători de poruncile lui Dumnezeu. Un „aşa zice Domnul“ ar trebui să vă călăuzească în toate planurile de educaţie...

Să existe o pocăinţă profundă şi deplină înaintea lui Dumnezeu. Începeţi anul... căutându-L în mod serios pe Dumnezeu pentru har şi pentru discernământ spiritual ca să descoperiţi defectele din lucrarea din trecut. Pocăiţi-vă înaintea lui Dumnezeu pentru neglijarea lucrării voastre ca misionari în familie. (MS. 12, 1898)

Aceasta este ziua încrederii, răspunderii şi ocaziei voastre. Curând va veni ziua socotelilor. Apucaţi-vă de lucrare cu rugăciune stăruitoare şi efort plin de încredere. Învăţaţi-i pe copii că este privilegiul lor de a primi [70] în fiecare zi botezul Duhului Sfânt. Lasă-L pe Hristos să găsească în tine mâna Sa care să-I îndeplinească lucrările. Prin rugăciune vei putea câştiga o experienţă ce-ţi va aduce succes deplin în lucrarea cu copiii tăi. (CT. p. 131) [71]

O chemare la progres personal

Este necesară înaintare continuă. — Lucrarea mamei este de aşa natură încât cere progres continuu în propria-i viaţă pentru a-şi putea conduce copiii la realizări tot mai înalte, dar Satana îşi pune în aplicare planurile sale de a face ca, atât sufletele copiilor, cât şi ale părinţilor să pară în siguranţă. Mamele sunt sustrase de la datoriile căminului şi de la instruirea plină de grijă a copilaşilor lor către slujirea de sine şi slujirea lumii. (CTBH. p. 60)

De dragul copiilor lor, dacă nu pentru alt motiv, mamele ar trebui să-şi cultive intelectul pentru că ele au de purtat în lucrarea lor o răspundere mai mare decât cea a regelui pe tronul său. Puţine mame îşi dau seama de greutatea încrederii ce le-a fost acordată sau de eficienţa ce o pot obţine pentru lucrarea lor deosebită prin efort răbdător şi stăruitor în vederea educării de sine.

Mai întâi mama are nevoie să-şi cultive şi să-şi disciplineze strict toate facultăţile minţii şi toate sentimentele inimii ca să nu aibă un caracter deformat sau neechilibrat şi să lase semnele deficienţei sau excentricităţii ei asupra urmaşilor. Multe mame au nevoie să fie stimulate să vadă necesitatea reală de a-şi schimba scopurile şi caracterele pentru ca să îndeplinească în mod acceptabil datoriile pe care şi le-au asumat de bună voie prin intrarea în viaţa de căsătorie. Sfera utilităţii femeii poate fi lărgită, iar influenţa ei poate fi extinsă la un grad aproape nelimitat, dacă ea va acorda atenţia cuvenită lucrurilor care afectează destinul umanităţii. (PHJ. mai, 1890)

Creştere constantă în înţelepciune şi eficienţă. — Mamele, mai presus de toţi alţii, ar trebui să se obişnuiască să reflecteze şi să cerceteze [72] dacă vor să crească în înţelepciune şi eficienţă. Cei care stăruie în această direcţie vor observa curând că dobândesc aptitudinea în care se credeau deficitari; ei învaţă să formeze în mod corect caracterele copiilor lor. Rezultatul muncii şi gândirii depuse în această lucrare va fi văzut în ascultarea copiilor, în simplitatea, modestia şi curăţia lor. Acest rezultat va răsplăti din plin tot efortul depus. (ST. 9 februarie, 1882)

Părinţii ar trebui să crească din punct de vedere intelectual şi moral. — Este datoria mamelor să-şi păstreze inima curată şi să-şi cultive mintea. Ele ar trebui să valorifice orice mijloc ce stă în puterea lor pentru corectarea lor spirituală şi morală, ca să poată fi calificate să îmbogăţească mintea copiilor lor. (3T. p. 147)

Părinţii ar trebui să înveţe în mod constant în şcoala Domnului Hristos. Ei au nevoie de prospeţime şi putere ca în simplitatea lui Hristos să poată descoperi voia lui Dumnezeu membrilor mai tineri ai familiei Lui. (ST. 25 septembrie, 1901)

Puterea uimitoare a culturii creştine. — Părinţii încă n-au ajuns să înţeleagă uimitoarea putere a culturii creştine. Există mine ale adevărului ce aşteaptă să fie lucrate dar care au fost neglijate în mod ciudat. Această indiferenţă nepăsătoare nu primeşte aprobarea lui Dumnezeu. Părinţi, Dumnezeu vă cheamă să priviţi aceste probleme având ochii unşi cu alifie cerească. Voi aţi atins doar în treacăt suprafaţa. Luaţi-vă în primire [73] lucrarea neglijată multă vreme şi Dumnezeu va coopera cu voi. Îndepliniţi-vă lucrul cu toată inima, iar Dumnezeu vă va ajuta să faceţi îmbunătăţiri. Începeţi prin a aduce Evanghelia în viaţa de cămin. (ST. 3 aprilie, 1901)

Acum ne aflăm în atelierul lui Dumnezeu. Mulţi din noi suntem pietre de carieră, colţuroase, dar pe măsură ce adevărul lui Dumnezeu este adus şi aşezat asupra noastră, fiecare imperfecţiune este îndepărtată şi suntem pregătiţi să strălucim ca pietre frumoase în templul ceresc, unde vom fi împreună nu doar cu îngerii sfinţi, ci cu Însuşi Împăratul cerurilor. (CTBH. p. 161)

Ţinta: desăvârşirea. — Mame, nu vă veţi dispensa de munca inutilă şi lipsită de importanţă pentru cele ce pier odată cu folosirea lor? Nu veţi căuta să vă apropiaţi de Dumnezeu ca înţelepciunea Lui să vă poată călăuzi şi harul Său să vă ajute într-o lucrare ce va dura cât veşnicia? Puneţi-vă ca ţintă să dezvoltaţi în copiii voştri un caracter desăvârşit. Amintiţi-vă că numai aceia pot vedea pe Dumnezeu...

Mulţi părinţi îşi neglijează lucrarea încredinţată de Dumnezeu. Ei înşişi sunt departe de curăţie şi sfinţenie şi nu pot vedea defectele copiilor lor aşa cum le-ar vedea dacă ochii lor ar privi şi admira desăvârşirea Domnului Hristos. (ST. 1 iulie, 1886)

Cum să devii o mamă ideală. — În loc de a se scufunda într-o mlaştină de trudă casnică, lăsaţi soţia şi mama să-şi facă timp să citească, să se menţină bine informată, să fie un partener pentru soţul ei şi să ţină legătura cu mintea în creştere a copiilor ei. Lăsaţi-o să folosească cu înţelepciune ocaziile ce le are de a-i influenţa pe cei dragi ai ei pentru o viaţă mai înaltă. Să-şi ia timp pentru a face din Mântuitorul scump un tovarăş de fiecare zi şi un prieten al familiei. Să-şi facă timp pentru a studia Cuvântul Lui [74] pentru a merge cu copiii în câmpii şi a învăţa despre Dumnezeu din frumuseţea lucrărilor Sale.

Să fie mereu voioasă şi optimistă. În loc de a petrece fiecare minut cosând la nesfârşit, faceţi seara un moment social plăcut, o reîntâlnire a familiei după datoriile zilei. Mulţi bărbaţi ar fi conduşi în acest fel să aleagă societatea căminului lor mai presus de cea a clubului sau a cârciumii. Mulţi băieţi ar fi păziţi de stradă sau de magazinul din colţ. Multe fete ar fi salvate de la tovărăşii frivole, care conduc la rău. Influenţa căminului ar fi pentru părinţi şi copii ceea ce Dumnezeu a destinat-o să fie: o binecuvântare pentru întreaga durată a vieţii. (MH. p. 294)

Fă din viaţa casnică un succes — sfat către o mamă. — Tu nu ar trebui să-ţi urmăreşti propriile înclinaţii. Ar trebui să fii foarte atentă ca să dai un bun exemplu în toate lucrurile. Nu fi inactivă. Trezeşte-ţi energiile adormite. Fă-te necesară soţului tău, fiind atentă şi de ajutor. Fii o binecuvântare pentru el în toate lucrurile. Ia-ţi în primire răspunderile esenţiale. Studiază felul în care să îndeplineşti cu râvnă datoriile obişnuite care par neinteresante, dar care sunt, de fapt, cele mai trebuincioase, legate de viaţa casnică...

Încearcă să faci un succes din viaţa ta casnică. Aceasta înseamnă a ocupa postul de soţie şi mamă mai mult decât aşa cum ai crezut... Ai nevoie de cultura şi experienţa vieţii casnice. Ai nevoie de varietate, iniţiere, efort stăruitor, cultivarea puterii voinţei, lucruri pe care le aduce această viaţă casnică. (L. 5, 1884)

Părinţi care sunt prea ocupaţi. — Mulţi părinţi se plâng de faptul că au aşa de multe de făcut încât n-au timp să-şi cultive minţile, să-şi educe copiii pentru viaţa practică [75] sau să-i înveţe cum pot deveni miei în turma lui Hristos. (3T. p. 144, 145)

Părinţii nu trebuie să neglijeze întărirea propriilor lor minţi împotriva păcatului, să se păzească de ceea ce nu numai că-i va ruina, dar va transmite durere şi tot felul de nenorociri şi de rele urmaşilor lor. Educându-se corect pe ei înşişi, părinţii să-şi înveţe copiii că cerul guvernează. (L. 86, 1899)

Părinţii ar trebui să primească sfatul cu bunăvoinţă. — În timp ce ei dorm într-o inţiferenţă păcătoasă, Satana seamănă în inimile copiilor lor seminţe ce vor încolţi şi vor aduce un seceriş al morţii. Totuşi astfel de părinţi se ofensează adesea de sfatul dat cu privire la greşelile lor. Se poartă ca şi cum ar vrea să-i întrebe pe cei ce oferă recomandarea: Ce drept ai tu să te amesteci în lucrurile ce-i privesc pe copiii mei? Dar nu sunt ei şi copiii lui Dumnezeu? Cum priveşte El această primejdioasă neglijare a datoriei? Ce scuză vor prezenta atunci când El îi va întreba de ce au adus copii pe lume şi apoi i-au lăsat să fie jucării pentru ispitele lui Satana? (ST. 3 aprilie, 1901)

Fiţi gata să ascultaţi sfaturile altora. Să nu simţiţi că nu-i priveşte pe fraţii sau surorile voastre felul în care vă trataţi copii sau felul în care se comportă ei. (MS. 27, 1911)

Beneficiile adunărilor pentru sfat reciproc [Notă: Aici se face referire la un grup de studiu după modelul taberelor de rugăciune şi studiu] — Dumnezeu a încredinţat mâinilor noastre cea mai sacră lucrare, iar noi trebuie să ne adunăm împreună ca să primim instrucţiuni să putem fi în stare a îndeplini această lucrare... Trebuie să ne întâlnim şi să primim atingerea divină ca să putem înţelege lucrarea noastră în cămin. Părinţii au nevoie să înţeleagă [76] cum pot trimite din sanctuarul căminului pe fiii şi fiicele lor astfel instruiţi şi educaţi încât ei vor fi în stare să strălucească ca lumini în lume. (6T. p. 32, 33)

De la adunarea de tabără putem lua cu noi o înţelegere mai bună a datoriilor căminului nostru. Există lecţii ce trebuie învăţate aici, privind lucrarea pe care Domnul ar vrea ca surorile noastre s-o facă în căminul lor. Ele trebuie să înveţe a cultiva politeţea în vorbire când se adresează soţului şi copiilor. Trebuie să înveţe cum pot ajuta să aducă pe fiecare membru al familiei lor sub disciplina lui Dumnezeu. Taţii şi mamele trebuie să înţeleagă că se află sub obligaţia de a face căminul plăcut şi atractiv şi că ascultarea nu trebuie obţinută prin ceartă şi ameninţare. Mulţi părinţi au încă de învăţat că nimic bun nu se realizează prin accese de dojană aspră. Mulţi nu iau în consideraţie nevoia de a vorbi blând cu copiii. Ei nu-şi amintesc de faptul că aceşti micuţi au fost cumpăraţi cu un preţ şi sunt proprietatea Domnului Isus. (MS. 65, 1908) [77] [78]

Secţiunea 4 — Ascultarea, lecţia cea mai importantă

[79]

Cheia fericirii şi succesului

Fericirea depinde de ascultare. — Taţii, mamele şi educatorii din şcolile noastre să-şi aducă aminte că a-i învăţa pe copii ascultarea este o ramură superioară a educaţiei. Prea puţină importanţă i se acordă acestui compartiment al educaţiei. (MS. 92, 1899)

Copiii vor fi mai fericiţi, cu mult mai fericiţi sub disciplină corespunzătoare decât dacă sunt lăsaţi să facă ceea ce îi îndeamnă impulsurile lor needucate. (MS. 49, 1901)

Ascultare promptă şi continuă de regulile părinteşti înţelepte vor aduce fericire copiilor, onoare lui Dumnezeu şi bine societăţii. Copiii ar trebui să înveţe că libertatea lor deplină este în supunere faţă de legile casei. Creştinii vor învăţa aceeaşi lecţie — că libertatea lor desăvârşită este în ascultarea de legea lui Dumnezeu. (The Review and Herald. 30 august, 1881)

Voia lui Dumnezeu este legea cerului. Atâta timp cât acea lege era regulă de viaţă, întreaga familie a lui Dumnezeu era sfântă şi fericită. Când legea divină n-a mai fost ascultată, au fost introduse invidia, gelozia şi dezbinarea, şi o parte din locuitorii cerului au căzut. Atâta timp cât legea lui Dumnezeu este respectată în căminurile noastre pământeşti, familia va fi fericită. (The Review and Herald. 30 august, 1881)

Neascultarea a cauzat pierderea Edenului. — Istoria neascultării lui Adam şi a Evei de la începutul existenţei acestui pământ este deplin descoperită. Prin acea singură faptă de neascultare, primii noştri părinţi au pierdut Edenul, frumosul lor cămin. Şi acesta a fost un lucru atât de mic! Avem motive să [80] fim recunoscători că n-a fost o chestiune mai mare căci, în acest caz, micile neglijenţe în ceea ce priveşte ascultarea ar fi fost înmulţite. A fost cel mai mic test pe care Dumnezeu l-a putut da perechii sfinte în Eden.

Neascultarea şi călcarea legii sunt întotdeauna o mare ofensă la adresa lui Dumnezeu. Dacă nu este corectată, necredincioşia în cele mai mici lucruri, va duce curând la păcătuire în cele mari. Nu mărimea neascultării, ci neascultarea în sine este o crimă. (MS. 92, 1899)

Temelia prosperităţii materiale şi spirituale. — Prosperitatea materială şi spirituală sunt condiţionate de ascultarea de legea lui Dumnezeu. Noi însă, nu citim Cuvântul lui Dumnezeu doar pentru a ne familiariza cu termenii binecuvântării date celor ce păzesc legea şi o predau familiilor lor, ci ascultarea de Cuvântul lui Dumnezeu constituie viaţa noastră, fericirea noastră. Privim asupra lumii şi o vedem gemând sub răutatea şi violenţa oamenilor care au degradat legea lui Dumnezeu. El Şi-a retras binecuvântarea de la pomi şi de la viţă. Dacă n-ar trăi pe acest pământ şi păzitorii poruncilor Lui, El nu Şi-ar amâna judecăţile. El Îşi extinde harul datorită drepţilor care Îl iubesc şi se tem de El. (MS. 64, 1899)

Îndrumaţi-i pe copii pe calea ascultării. — Asupra părinţilor apasă datoria sacră de a-şi călăuzi copiii pe calea strictei ascultări. Adevărata fericire în viaţa aceasta şi în cea viitoare depinde de ascultarea de un „aşa zice Domnul“. Părinţi, lăsaţi ca viaţa Domnului Hristos să fie modelul. Satana va inventa orice mijloc posibil pentru a distruge acest standard înalt de evlavie motivând că ar fi prea strict. Lucrarea voastră este de a imprima asupra copiilor voştri, în primii lor ani, gândul că sunt formaţi după chipul lui [81] Dumnezeu. Hristos a venit în această lume ca să le dea un exemplu viu a ceea ce ei toţi trebuie să fie, iar părinţii care pretind a crede adevărul pentru acest timp trebuie să-şi înveţe copiii să-L iubească pe Dumnezeu şi să asculte de legea Lui. Aceasta este cea mai măreaţă şi cea mai importantă lucrare pe care taţii şi mamele o pot face... Planul lui Dumnezeu este ca până şi copiii şi tinerii să înţeleagă în mod inteligent ce cere Dumnezeu, ca să poată distinge între neprihănire şi păcat, între ascultare şi neascultare. (MS. 67, 1909)

Ascultarea să devină o plăcere. — Părinţii trebuie să le predea copiilor învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură, puţin aici, puţin acolo, nepermiţând nici o neglijare a legii sfinte a lui Dumnezeu. Ei ar trebui să se bizuie pe puterea divină, cerând Domnului să-i ajute ca să-şi păstreze copiii credincioşi faţă de Acela care a dat pe singurul Său Fiu ca să-i aducă pe necredincioşi şi pe neascultători înapoi la supunere. El are o mare dorinţă să-i vadă găsindu-şi plăcerea în a face voia Lui, folosind în serviciul Său fiecare frântură din puterea încredinţată lor, învăţând pe toţi cei care vin în sfera lor de influenţă că modul în care pot fi consideraţi neprihăniţi prin meritele lui Hristos este să asculte de lege. (MS. 36, 1900) [82]

A fi învăţat din pruncie

Începeţi învăţatul de timpuriu. — Ascultarea de autoritatea părintească ar trebui să fie insuflată în pruncie şi cultivată în tinereţe. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

Unii părinţi gândesc că-şi pot lăsa micuţii să facă ce vor, iar când vor creşte mai mari vor putea discuta cu ei, dar aceasta este o greşeală. Începeţi să-i învăţaţi ascultarea din pruncie... Cereţi ascultare în şcoala căminului vostru. (L. 74, 1898)

Din cea mai fragedă pruncie, copiii ar trebui să fie învăţaţi să asculte de părinţii lor, să le respecte cuvântul şi să le stimeze autoritatea. (The Review and Herald. 16 iulie, 1895)

Înainte de a fi dezvoltată judecata. — Una din primele lecţii ce ar trebui să le înveţe un copil este lecţia ascultării. Înainte de a fi destul de mare pentru a judeca, poate fi învăţat să asculte. (Ed. p. 287)

Lucrarea mamei ar trebui să înceapă cu pruncul. Voinţa şi temperamentul copilului trebuie cucerite, iar firea, adusă la supunere. Învaţă-l să asculte, iar pe măsură ce creşte nu-ţi lăsa mâinile să se odihnească. (ST. 26 februarie, 1880)

Înainte de a se întări încăpăţânarea. — Puţini sunt părinţii care încep destul de devreme să-i înveţe ascultarea pe copiii lor. De obicei copilul este lăsat până la doi sau trei ani, ca apoi părinţii să înceapă a-l disciplina. Ei se abţin de la aceasta gândind că este prea tânăr ca să înveţe să asculte. Dar, în tot acest timp, eul creşte puternic în mica făptură şi, cu fiecare zi ce trece, devine tot mai greu pentru părinţi să câştige controlul asupra copilului.

La o vârstă foarte timpurie, copii pot pricepe ce li se spune în mod clar şi simplu, iar prin conducere plină de bunătate şi chibzuinţă [83] pot fi învăţaţi să asculte... Mama n-ar trebui să permită copilului să câştige vreun avantaj asupra ei în nici o împrejurare, iar pentru a-şi menţine autoritatea nu este necesar să recurgă la măsuri aspre; o mână fermă şi sigură şi o bunătate ce convinge pe copil de iubirea ta va atinge scopul. Dar lasă egoismul, mânia şi încăpăţânarea să-şi aibă cursul în primii trei ani din viaţa copilului şi va fi greu să-l aduci la supunere faţă de disciplina sănătoasă. Firea lui a devenit irascibilă, îi place să aibă propria lui cale şi controlul părintesc este dezagreabil. Aceste tendinţe rele se întăresc odată cu creşterea lui până când, la maturitate, egoismul suprem şi lipsa stăpânirii de sine îl plasează la bunul plac al relelor ce conduc dezordinea din ţara noastră. (PHJ. aprilie, 1890) Niciodată n-ar trebui să li se permită {copiilor} să arate lipsă de respect faţă de părinţi.

Niciodată n-ar trebui permisă încăpăţânarea fără a fi mustrată. Bunăstarea viitoare a copiilor cere disciplină blândă, iubitoare, dar fermă. (CT. p. 112)

Ascultarea de părinţi duce la ascultare de Dumnezeu. — Tinerii şi copiii ai căror părinţi se roagă au fost mult privilegiaţi pentru că au o ocazie de a cunoaşte şi iubi pe Dumnezeu. Respectându-şi părinţii şi dându-le ascultare, ei pot învăţa cum să respecte şi să asculte de Tatăl lor ceresc. Dacă ei se poartă ca nişte copii ai luminii, vor fi amabili şi curtenitori, iubitori şi respectuoşi faţă de părinţii lor pe care îi văd şi astfel vor fi bine calificaţi să-L iubească pe Dumnezeu pe care nu-L văd. Dacă ei sunt reprezentanţi credincioşi ai părinţilor lor, practicând adevărul cu ajutorul lui Dumnezeu, atunci, prin învăţătură şi exemplu ei mărturisesc că Îi aparţin Lui şi-L onorează printr-o viaţă bine ordonată şi printr-o conversaţie evlavioasă. (YI. 15 iunie, 1893) [84]

Numai cel ascultător va intra în ceruri. — Părinţii şi învăţătorii să imprime în mintea copiilor faptul că Domnul îi încearcă în această viaţă să vadă dacă ei Îi vor da ascultare cu iubire şi veneraţie. Aceia care nu vor asculta de Hristos aici, nu-L vor asculta nici în lumea veşnică. (CSW. p. 79)

Dacă părinţii sau copiii sunt vreodată primiţi în locaşurile de sus, va fi pentru că ei au învăţat în această lume să asculte de poruncile lui Dumnezeu. (MS. 60, 1903) [85]

Ascultarea trebuie să devină un obicei

Depuneţi efort blajin dar persistent. — Copiii trebuie învăţaţi că talentele le-au fost date pentru onoarea şi slava lui Dumnezeu. Pentru a atinge acest scop, ei trebuie să înveţe lecţia ascultării... Prin efort blajin şi persistent trebuie să fie stabilit obiceiul. Astfel pot fi prevenite într-o mare măsură acele conflicte de mai târziu dintre voinţă şi autoritate ce fac să se trezească în mintea tinerilor amărăciunea şi înstrăinarea de părinţi şi învăţători şi adesea rezistenţă faţă de orice autoritate, omenească sau divină. (CT. p. 110)

Nu permiteţi argumente sau eschivări. — Prima grijă a părinţilor ar trebui să fie aceea de a stabili o bună guvernare în familie. Cuvântul părinţilor ar trebui să fie lege, nepermiţând nici un comentariu sau eschivare. Copiii trebuie să fie învăţaţi din pruncie să-şi asculte părinţii fără nici o rezervă. (PHJ. ianuarie, 1890)

Disciplina strictă poate produce neplăcere uneori şi copiii vor dori să-şi urmeze propria cale; totuşi acolo unde au învăţat lecţia ascultării de părinţi sunt mai bine pregătiţi să se supună cerinţelor lui Dumnezeu. În felul acesta, educaţia primită în copilărie influenţează experienţa religioasă şi modelează caracterul omului. (ST. 26 februarie, 1880)

Nu permiteţi nici o excepţie. — Ca învăţători în propriile familii, părinţii trebuie să vegheze ca regulile să nu fie încălcate... Permiţând copiilor lor să înainteze în neascultare, ei nu practică disciplina potrivită. Copiii trebuie aduşi la punctul supunerii şi ascultării. Neascultarea nu trebuie să fie îngăduită. Păcatul stă la uşa părinţilor care permit copiilor lor să [86] n-asculte... Copiii să înţeleagă că ei trebuie să asculte. (MS. 82, 1901)

Cereţi ascultare promptă şi desăvârşită. — Când părinţii nu reuşesc să ceară ascultare promptă şi desăvârşită de la copii, ei neglijează să pună o temelie bună a caracterului în micuţii lor. Ei nu fac decât să-şi pregătească copiii ca să-i dezonoreze la bătrâneţe şi să le aducă întristare când vor fi aproape de mormânt. (MS. 18, 1891)

Cerinţele să fie rezonabile. — Cerinţele părinţilor trebuie să fie întotdeauna juste; să fie dată pe faţă bunătate, nu prin îngăduinţă nechibzuită, ci printr-o orientare atentă şi plină de înţelepciune. Părinţii trebuie să-i înveţe pe copii într-un mod plăcut, fără a certa sau cicăli, căutând să lege inimile celor mici de ale lor, cu firele de mătase ale iubirii. Fie ca toţi, taţi şi mame, învăţători, fraţi şi surori mai mari să devină o forţă educativă ca să întărească fiecare interes spiritual şi să aducă în viaţa de cămin şi de şcoală o atmosferă sănătoasă care-i va ajuta pe cei mai mici să crească în sfatul şi învăţătura Domnului. (CT. p. 158, 159)

În propria noastră experienţă de educare a copiilor noştri şi ai altora am dovedit că ei niciodată nu-şi iubesc mai puţin părinţii şi supraveghetorii din cauză că-i ţin în frâu ca să nu facă rău. (The Review and Herald. 10 mai, 1898)

Ar trebui să fie arătate motivele pentru care să asculte. — Copiii trebuie să înveţe să asculte în cadrul familiei. Ei trebuie să-şi formeze un caracter simetric, pe care să-l poată aproba Dumnezeu, menţinând legea în viaţa căminului. Părinţii creştini trebuie să-şi educe copiii să asculte de legea lui Dumnezeu... Motivele pentru această ascultare şi respect faţă de legea lui Dumnezeu pot fi imprimate în copii imediat ce aceştia [87] pot să-i înţeleagă natura, aşa încât ei vor şti ce să facă şi de la ce să se abţină. (MS. 126, 1897)

Cuvântul părintelui să fie lege. — Copiii tăi, care sunt sub stăpânirea ta, trebuie să ţină seama de tine. Cuvântul tău să fie lege pentru ei. (The Review and Herald. 19 septembrie, 1854)

Mulţi părinţi creştini greşesc în a porunci copiilor lor după ei şi se miră că aceştia sunt perverşi, neascultători, nemulţumitori şi nesfinţi. Astfel de părinţi se află sub mustrarea lui Dumnezeu. Ei au neglijat să-şi crească copiii în sfatul şi învăţătura Domnului. Ei nu au reuşit să-i înveţe prima lecţie a creştinătăţii: „Frica de Domnul este începutul înţelepciunii“. „Nebunia“, spune înţeleptul, „este lipită de inima copilului.“ Iubirea de nebunie, dorinţa de a face rău, ura faţă de lucrurile sfinte, sunt câteva din dificultăţile cărora părinţii trebuie să le facă faţă în câmpul misionar al căminului.

În puterea lui Dumnezeu, părinţii trebuie să se ridice şi să comande casei lor după ei. Ei trebuie să înveţe să ţină răul în frâu cu o mână hotărâtă, însă nu cu nerăbdare sau patimă. Ei nu trebuie să-i lase pe copii să ghicească ce este bine, ci ar trebui să le arate calea în termeni ce nu pot fi înţeleşi greşit şi să-i înveţe să umble pe ea. (The Review and Herald. 4 mai, 1886)

Influenţa unui copil neascultător. — Un copil neascultător va face mult rău celor cu care vine în legătură pentru că el îi va transforma şi pe alţi copii după propriul său model. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

Cochetând cu păcatul. — Învăţaţi-i pe copiii voştri să vă cinstească pentru că legea lui Dumnezeu aşează această datorie asupra copiilor. Dacă le permiteţi să vă ia în consideraţie în mod uşuratic dorinţele [88] şi să nu dea atenţie legilor casei, faceţi cu ochiul păcatului, îi permiteţi diavolului să lucreze după cum vrea şi aceeaşi nesupunere, umblare după onoare şi iubire de sine vor fi duse cu ei chiar şi în viaţa religioasă şi în biserică. Începutul întregului rău este trecut în cărţile din ceruri ca acuzaţie pentru neglijenţa părinţilor. (The Review and Herald. 14 aprilie 1885)

Obiceiul de a asculta stabilit prin repetare. — Lecţiile de ascultare şi de respect faţă de autoritate trebuie repetate des. Acest fel de lucrare făcută în familie va fi o putere spre bine şi nu numai copiii vor fi reţinuţi de la rău şi constrânşi să iubească adevărul şi neprihănirea, dar şi părinţii vor beneficia în mod egal. Acest fel de lucrare pe care o cere Domnul, nu poate fi făcută fără multă examinare serioasă din partea lor şi fără mult studiu al Cuvântului lui Dumnezeu pentru ca ei să poată educa potrivit cu instrucţiunile Sale. (MS. 24, 1894) [89] [90]

Secţiunea 5 — Alte lecţii de bază

[91]

Controlul de sine

Pregătiţi-i pe copii pentru viaţă şi pentru datoriile ei. — Mama ar putea foarte bine să se întrebe cu profundă îngrijorare, în timp ce priveşte copiii daţi în grija ei: Care este ţinta cea măreaţă şi obiectivul educaţiei lor? Este aceea de a-i face potriviţi pentru viaţă şi datoriile ei, de a-i califica să ocupe o poziţie onorabilă în lume, de a face bine, de a fi folositori semenilor lor, de a câştiga în cele din urmă răsplata celui neprihănit? Dacă-i aşa, atunci prima lecţie care le trebuie să le fie predată este stăpânirea de sine; pentru că nici o persoană nedisciplinată şi încăpăţânată nu poate spera să aibă succes în această lume sau răsplată în cea viitoare. (PHJ. mai, 1890)

Învaţă-l pe copil să se supună. — Copiii mici, înainte de a avea un an, aud şi înţeleg ce se vorbeşte cu privire la ei şi ştiu până la ce limită sunt îngăduiţi. Mame, voi trebuie să vă învăţaţi copiii să se supună dorinţelor voastre. Acest punct trebuie câştigat dacă vreţi să deţineţi controlul asupra lor şi să vă păstraţi demnitatea de mamă. Copiii voştri vor învăţa repede chiar ceea ce aşteptaţi de la ei; ei ştiu când voinţa lor o învinge pe a voastră şi vor căuta să câştige cele mai multe victorii. (ST. 16 martie, 1891)

Este cea mai mare cruzime să permiţi dezvoltarea obiceiurilor rele, să dai legea în mâinile copiilor lăsându-i să conducă. (CTBH. p. 68)

Nu satisfaceţi dorinţele egoiste. — Dacă părinţii nu au grijă, îşi vor trata copiii în aşa fel încât îi vor conduce să pretindă atenţii şi privilegii care le vor cere să se lipsească pe ei înşişi pentru a-şi satisface micuţii. Ei vor cere [92] părinţilor să le facă anumite lucruri, să le satisfacă dorinţele, iar aceştia vor ceda cererilor lor, nepăsându-le de faptul că aceasta inspiră egoism în copii lor. Făcând însă acest lucru, părinţii îşi nedreptăţesc copiii şi vor afla mai târziu cât de dificil este să contracareze influenţa educaţiei din primii ani de viaţă ai unui copil. Copiii au nevoie să înveţe de timpuriu că dorinţele nu le vor fi satisfăcute când sunt determinate de egoism. (ST. 13 august, 1896)

Nu daţi copiilor nici un lucru pentru care plâng. — O lecţie preţioasă pe care mama are nevoie s-o înveţe mereu este că nu copilul trebuie să conducă; nu el este stăpânul, ci voinţa şi dorinţele ei trebuie să fie supreme. În felul acesta ea îl învaţă stăpânirea de sine. Nu le daţi nici un lucru pentru care plâng, chiar dacă iubirea voastră delicată doreşte foarte mult să o facă; pentru că, dacă au câştigat o dată biruinţa prin faptul că au plâns, se vor aştepta s-o facă din nou. A doua oară bătălia va fi mai vehementă. (MS. 43, 1900)

Nu permiteţi niciodată manifestarea patimilor la mânie. — Între primele obligaţii ale mamei este aceea de a împiedica patima în micuţii ei. Copiilor n-ar trebui să li se permită să manifeste mânie; n-ar trebui să li se permită să se trântească pe duşumea lovind şi plângând pentru că le-a fost refuzat ceva ce nu era cel mai bun pentru ei. Am fost necăjită când am văzut cum mulţi părinţi îngăduie copiilor lor manifestarea patimilor la mânie. Mamele par să privească la aceste accese de mânie ca la ceva ce trebuie suportat şi par indiferente faţă de comportamentul copilului. Dar dacă un rău este permis o dată, el va fi repetat, iar repetarea lui va rezulta în obicei şi astfel caracterul copilului va primi o formă rea. (ST. 16 martie, 1891) [93]

Când să cerţi duhul rău. — Am văzut adesea câte un copilaş trântindu-se şi ţipând dacă voinţa lui era împiedicată în vreun fel. Acum este momentul să cerţi duhul rău. Vrăjmaşul va încerca să stăpânească minţile copiilor noştri, dar să-i permitem noi să-i modeleze după cum vrea el? Aceşti copilaşi nu pot discerne ce duh îi influenţează şi este datoria părinţilor să exercite judecata şi prevederea pentru ei. Obiceiurile lor să fie urmărite cu atenţie. Tendinţele rele trebuie să fie împiedicate, iar mintea stimulată în favoarea binelui. Copilul ar trebui să fie încurajat în orice efort de a se stăpâni. (CTBH. p. 61)

Începeţi cu „Cântările Betleemului“. — Mamele trebuie să-şi educe pruncii din braţele lor după principii şi obiceiuri corecte. Ele n-ar trebui să le permită să se izbească cu capul de duşumea... Mamele să-i educe din pruncie. Începeţi cu cântările Betleemului. Aceste melodii plăcute vor avea o influenţă liniştitoare. Cântaţi-le aceste melodii calme despre Hristos şi iubirea Lui. (MS. 9, 1893)

Nici o şovăială sau nehotărâre. — Temperamentul pervertit trebuie frânat în copil cât de repede posibil, deoarece cu cât această datorie este amânată, cu atât mai greu este de efectuat. Copiii cu o fire iute, înflăcărată, au nevoie de atenţie specială din partea părinţilor. Cu ei ar trebui să se lucreze într-o manieră deosebit de blândă, dar fermă. În cazul lor, n-ar trebui să existe nici o şovăială sau nehotărâre din partea părinţilor. Trăsăturile de caracter ce în mod normal ar împiedica dezvoltarea greşelilor lor specifice trebuie să fie hrănite şi întărite cu grijă. Indulgenţa faţă de un copil cu fire pătimaşă şi pervertită va avea ca rezultat ruina lui. Greşelile îi vor fi întărite odată cu vârsta, îi vor întârzia [94] dezvoltarea minţii şi îi vor dezechilibra toate trăsăturile de caracter bune şi nobile. (PHJ. ianuarie, 1890)

Exemplul stăpânirii de sine din partea părinţilor este vital. — Unii părinţi nu au control asupra lor înşişi. Ei nu-şi stăpânesc poftele nesănătoase sau temperamentul aprins; de aceea nu-i pot educa pe copii în ceea ce priveşte renunţarea la poftă şi nici nu-i pot învăţa stăpânirea de sine. (PHJ. octombrie, 1897)

Dacă părinţii doresc să-şi înveţe copiii controlul de sine, trebuie să-şi formeze obiceiul de a se stăpâni pe ei înşişi. Dojana severă şi cicălitul încurajează un temperament iute şi irascibil în copii. (ST. 24 noiembrie, 1881)

Neobosit în facerea binelui. — Părinţii sunt prea iubitori de uşurătate şi plăcere, ca să mai facă lucrarea arătată lor de Dumnezeu în viaţa de cămin. Dacă tinerii ar fi educaţi corect acasă, n-am vedea starea teribilă de rău ce există între ei astăzi. Dacă părinţii şi-ar lua în primire lucrarea încredinţată de Dumnezeu şi le-ar preda copiilor stăpânirea, lepădarea şi controlul de sine, atât teoretic cât şi prin exemplu, vor descoperi că în timp ce căutau să-şi facă datoria aşa încât să capete aprobarea lui Dumnezeu, ei înşişi învăţau lecţii preţioase în şcoala lui Hristos. Învăţau răbdarea, stăpânirea de sine, iubirea şi blândeţea; şi acestea sunt chiar lecţiile ce trebuie să le predea copiilor lor.

După ce simţurile morale ale părinţilor sunt trezite şi ei îşi iau în primire, cu energie reînnoită, lucrarea neglijată, n-ar trebui să fie descurajaţi sau să-şi permită să fie împiedicaţi în lucrare. Prea mulţi obosesc în facerea binelui. Când îşi dau seama că îi costă efort, continuă stăpânire de sine, har şi cunoştinţă înmulţite pentru a face faţă [95] urgenţelor ce apar, se descurajează şi renunţă la luptă lăsând ca vrăjmaşul sufletelor să-şi urmeze calea. Zi de zi, lună de lună, an de an, lucrarea trebuie să meargă înainte până când caracterul copilului tău este format, iar obiceiurile stabilite în direcţia cea bună. N-ar trebui să renunţi şi să-ţi laşi familia în voia soartei, într-o manieră liberă şi lipsită de cârmuire. (The Review and Herald. 10 iulie, 1888)

Nu-ţi pierde niciodată controlul de sine. — Niciodată n-ar trebui să ne pierdem stăpânirea de sine. Să păstrăm mereu înaintea noastră Modelul desăvârşit. Este păcat să vorbeşti nerăbdător şi nervos sau să simţi mânie — chiar dacă nu vorbeşti. Trebuie să ne purtăm cu vrednicie, reprezentându-L în mod corect pe Domnul Hristos. A spune un cuvânt mânios este ca şi cum a-i lovi cremenea de cremene: se aprind deodată simţăminte pline de furie.

Niciodată să nu fii ca ghimpele de castană. Nu-ţi permite să foloseşti în cămin cuvinte aspre şi iritante. Ar trebui să inviţi Oaspetele ceresc să vină în căminul tău, făcând posibil în acelaşi timp ca El şi îngerii cerului să rămână cu tine. Tu trebuie să primeşti neprihănirea Domnului Hristos, sfinţirea Duhului lui Dumnezeu, frumuseţea sfinţeniei ca să poţi descoperi celor din jurul tău Lumina vieţii. (MS. 102, 1901) ,

„Cel încet la mânie“, spune înţeleptul, „este mai bun decât cel puternic; şi acela care-şi stăpâneşte spiritul, mai bun decât cel care cucereşte o cetate.“ Bărbatul sau femeia care-şi păstrează echilibrul minţii când este ispitit să îngăduie patima, se află în ochii lui Dumnezeu şi ai îngerilor cereşti pe o poziţie mai înaltă decât cel mai renumit general care a condus vreodată la biruinţă o armată în luptă. Un împărat celebru, pe patul de moarte, a spus: „Dintre toate cuceririle mele nu este decât una ce să-mi aducă mângâiere acum, iar aceea este biruinţa ce am câştigat-o asupra propriului meu temperament furtunos.“ [96]

Alexandru şi Cezar au găsit că este mai uşor să supună o lume decât să se supună pe ei înşişi. După ce au cucerit naţiune după naţiune, au căzut: unul, „victima necumpătării, altul victima ambiţiei necugetate“. (Good Health, noiembrie, 1880) [97]

Linişte, respect şi stimă

Reprimaţi zgomotul şi turbulenţa necuvenită. — N-o lăsaţi pe mamă să îngăduie ca mintea să-i fie ocupată cu prea multe lucruri... Ea trebuie să îngrijească cu cea mai mare sârguinţă, cu vigilenţă şi atenţie de micuţii ei care, dacă li se permite, vor urma orice impuls ce ţâşneşte din inimile lor neexersate şi neştiutoare. În exuberanţa spiritului lor, ei vor produce zgomot şi turbulenţă în cămin. Acestea trebuie împiedicate. Copiii vor fi la fel de fericiţi dacă vor fi educaţi să nu facă aceste lucruri. Trebuie să fie învăţaţi să fie liniştiţi şi respectuoşi când vin vizitatori. (MS. 64, 1899)

În cămin să domnească liniştea. — Taţi şi mame, ... învăţaţi-i pe copiii voştri că trebuie să fie supuşi legii. Nu le îngăduiţi să creadă că, fiind copii, este privilegiul lor să facă în casă tot zgomotul pe care-l doresc. Trebuie făcute şi aplicate reguli şi norme înţelepte, ca frumuseţea vieţii de cămin să nu fie distrusă. (ST. 25 septembrie, 1901)

Părinţii fac mare rău copiilor când le permit să ţipe şi să strige. Nu trebuie să li se îngăduie să fie neglijenţi şi nestăpâniţi. Dacă aceste trăsături de caracter neplăcute nu sunt împiedicate în primii lor ani, copiii le vor lua cu ei, întărite şi dezvoltate, în viaţa religioasă şi de afaceri. Copiii vor fi tot la fel de fericiţi dacă sunt învăţaţi să păstreze linişte în casă. (ST. 25 septembrie, 1901) [98]

Învăţaţi respectul pentru judecata celor cu experienţă. — Copiii trebuie învăţaţi să respecte judecata celor cu experienţă. Să fie educaţi în aşa fel încât mintea să le fie unită cu aceea a părinţilor şi a învăţătorilor lor şi instruiţi în aşa fel încât să poată vedea cât de potrivit este să asculte sfatul lor. Apoi, când vor pleca din mâna ce i-a călăuzit, caracterele lor nu vor fi ca trestia bătută de vânt. (CT. p, 75)

Delăsarea părinţilor încurajează lipsa de respect. - Dacă în propriile lor familii copiilor li se îngăduie să fie nerespectuoşi, nemulţumitori şi mofturoşi, păcatele lor zac la uşa părinţilor. (L. 104, 1897)

Mama... trebuie să conducă cu înţelepciune casa, în demnitatea ei de mamă. Influenţa ei în cămin să fie supremă; cuvântul ei, lege. Dacă este creştină, sub controlul lui Dumnezeu, va porunci respect copiilor ei. Spuneţi-le copiilor exact ce aşteptaţi de la ei. (CT. p. 111)

Dacă părinţii nu-şi menţin autoritatea, când copiii vor merge la şcoală nu vor avea un respect deosebit pentru profesori sau pentru directorul şcolii. Acasă nu au fost învăţaţi niciodată să aibă stima şi respectul pe care ar trebui să le aibă. Tata şi mama sunt la acelaşi nivel cu copiii. (MS. 14, 1894)

Rezultatele impertinenţei neîmpiedicate. — Arătaţi respect faţă de copiii voştri şi nu le permiteţi să vă spună nici un cuvânt nerespectuos. (MS. 114, 1903)

O atitudine înţeleaptă a tânărului. — Înţelept şi binecuvântat este tânărul care va crede de datoria lui să-şi privească părinţii — sau în lipsa acestora, îndrumătorii, sau cei la care locuieşte — ca sfetnici, mângâietori şi, în unele privinţe, [99] conducători, veghind să respecte restricţiile primite în cămin. (2T. p. 308)

Stima să fie cultivată cu grijă. [Notă: Pentru o tratare mai amplă a acestui subiect, vezi capitolul 80, „Respectul pentru ceea ce este sfânt“] — Stima... este o formă de politeţe ce trebuie cultivată cu grijă. Fiecare copil să fie învăţat să arate adevărată stimă pentru Dumnezeu. (PK. p. 236)

Domnul doreşte să înţelegem că trebuie să-i plasăm pe copiii noştri într-o relaţie corectă cu lumea, biserica şi familia. Primul punct ce trebuie luat în consideraţie este relaţia lor cu familia. Să-i învăţăm să fie politicoşi unul cu altul şi politicoşi cu Dumnezeu. „Ce vrei să spui“, veţi întreba, „prin faptul că ar trebui să-i învăţăm să fie politicoşi cu Dumnezeu?“ Vreau să spun că ei trebuie învăţaţi să stimeze pe Tatăl nostru ceresc şi să aprecieze infinita jertfă pe care Domnul Hristos a făcut-o în folosul nostru... Părinţii şi copiii trebuie să menţină o relaţie atât de intimă cu Dumnezeu încât îngerii cereşti să poată comunica cu ei. Aceşti soli sunt împiedicaţi să intre în nenumărate familii unde abundă fărădelegea şi lipsa de politeţe faţă de Dumnezeu. Să prindem din Cuvântul Lui spiritul cerului şi să-l aducem aici, pe pământ în vieţile noastre. (MS. 100, 1902)

Cum să înveţi stima. — Părinţii pot şi ar trebui să-i facă interesaţi pe copiii lor în cunoştinţele variate de pe paginile sacre; dar dacă vor ca fiii şi fiicele lor să găsească interes în Cuvântul lui Dumnezeu, ei trebuie să fie în primul rând interesaţi. Trebuie să fie familiarizaţi cu învăţăturile lui şi, aşa cum a poruncit Dumnezeu lui Israel, să-l spună „când vor fi acasă, când vor merge în călătorie, când se vor culca şi când se vor scula.“ [100]

Deuteronom 11, 19. Cei care-şi doresc copii care să-L iubească şi să-L stimeze pe Dumnezeu, trebuie să vorbească despre bunătatea Lui, despre maiestatea şi puterea Lui, aşa cum sunt descoperite în Cuvântul Său şi în lucrările creaţiunii. (PP. p. 504)

Stima este arătată prin ascultare. — Să li se arate copiilor că adevărata stimă este dată pe faţă prin ascultare. Dumnezeu nu a poruncit nimic ce nu este esenţial şi nu există nici o altă cale de manifestare a reverenţei plăcute Lui decât cea a ascultării de ce a spus El. (CT. p. 111) [101]

Atenţie în mânuirea obiectelor din casă

Reprimaţi tendinţele distructive. — Educaţia trebuie să fie absolută şi uniformă. Fiecare mamă să fie sârguincioasă. Ea să nu îngăduie nici unui lucru să-i abată mintea. Nu trebuie să le permită copiilor să-şi urmeze voinţa needucată în mânuirea lucrurilor din casă. Ei ar trebui învăţaţi să nu ţină casa într-o dezordine continuă umblând cu toate obiectele pentru a se distra. Mame, învăţaţi-i pe copiii voştri chiar din primii ani să nu ia lucrurile din casă drept jucării. Prin aceste lucruri mici se învaţă ordinea. Nu contează câtă obiecţie pot face copiii, nu lăsaţi ca dorinţa distrugerii, care este mare în pruncie şi copilărie, să fie întărită şi cultivată. „Să faci“ şi „să nu faci“ spune Dumnezeu. Fără pierderea cumpătului, dar categoric, părinţii să le spună copiilor lor: Nu; şi să arate că nu glumesc.

Ei trebuie să refuze cu hotărâre a îngădui ca orice lucru din casă să fie mânuit în voie şi aruncat în toate părţile pe duşumea sau în praf. Aceia care-i permit unui copil să-şi urmeze cursul în acest fel îi fac un mare rău. Poate că nu este un copil rău dar educaţia lui îl face foarte neastâmpărat şi distrugător. (MS. 64, 1899)

Învaţă respect pentru lucrurile altora. — Unii părinţi le îngăduie copiilor să fie distrugători şi să folosească drept obiecte de joacă lucruri pe care nu au dreptul să le atingă. Copiii trebuie învăţaţi să nu atingă lucrurile altora. Pentru confortul şi fericirea familiei ei trebuie să înveţe să păzească legile proprietăţii. [102]

Copiii nu sunt mai fericiţi când li se permite să ia în mână orice văd. Dacă nu sunt educaţi să fie atenţi, vor creşte cu trăsături de caracter lipsite de atracţie şi distrugătoare. (ST. 25 septembrie, 1901)

Jucării rezistente şi durabile. — Nu daţi copiilor jucării ce se strică uşor; înseamnă să le predai lecţii de distrugere. Să aibă câteva jucării rezistente şi durabile. Astfel de sugestii, deşi pot părea mici, înseamnă mult în educaţia copilului. (CT. p. 123) [103]

Principii de sănătate

Începeţi devreme educaţia cu privire la sănătate. — Creatorul omului a aranjat mecanismul viu în corpurile noastre. Fiecare funcţie este făcută în chip minunat şi cu înţelepciune. Dumnezeu Şi-a luat angajamentul de a păstra această maşinărie umană în activitate sănătoasă, dacă agentul uman va asculta de legile Lui şi va coopera cu El... Noi putem privi şi admira lucrarea lui Dumnezeu în lumea naturală dar, dintre toate, întocmirea umană este cea mai minunată.

De la prima licărire a judecăţii, mintea omenească ar trebui să devină inteligentă în ceea ce priveşte structura fizică. Aici Iehova a dat o mostră a Lui Însuşi pentru că omul a fost făcut după chipul lui Dumnezeu. (MM. p. 221)

Primul studiu al tinerilor ar trebui să aibă scopul de a se cunoaşte pe ei înşişi şi felul în care să-şi păstreze corpurile sănătoase. (3T. p. 142)

Lecţii de primă importanţă. — Mulţi părinţi şi învăţători eşuează în educaţia timpurie a copiilor, neînţelegând că cea mai mare atenţie trebuie dată constituţiei fizice, ca să poată fi asigurată sănătatea corpului şi a creierului. (HR. Dec. 1872)

Fericirea viitoare a familiilor voastre şi binele societăţii depinde în mare măsură de educaţia fizică şi morală pe care o primesc copiii în primii ani de viaţă. (FE. p. 156)

Părinţii să înţeleagă şi să predea fiziologie. — Dacă părinţii înşişi ar obţine cunoştinţe şi ar realiza importanţa punerii lor în practică în educarea copiilor lor iubiţi, ar trebui să vedem o ordine diferită a lucrurilor printre tineri şi copii. Copiii au nevoie [104] să fie instruiţi în ce priveşte propriile lor corpuri. Există doar puţini tineri care au o cunoaştere clară a tainelor vieţii omeneşti. Ei cunosc doar puţin despre maşinăria vie. David zice: „Te laud că sunt o făptură aşa de minunată!“

Învăţaţi-i pe copiii voştri să studieze de la cauză la efect. Arătaţi-le că dacă violează legile fiinţei lor trebuie să plătească suferind boală. Dacă în efortul vostru nu puteţi vedea nici o îmbunătăţire deosebită, nu fiţi descurajaţi; instruiţi cu răbdare, dând învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură, puţin aici, puţin acolo... Insistaţi până când biruinţa este câştigată. Continuaţi să-i învăţaţi pe copiii modul în care să aibă grijă de propriile corpuri. Indiferenţa cu privire la sănătatea trupului duce la nepăsare în caracterul moral. (2T. p. 536, 537)

Vieţuirea sănătoasă ar trebui să fie o problemă de familie. — Vieţuirea sănătoasă ar trebui făcută o problemă de familie. Părinţii să se trezească la răspunderile date lor de Dumnezeu, să studieze principiile reformei sanitare şi să-i înveţe pe copiii lor că singura cale sigură este calea tăgăduirii de sine. Majoritatea locuitorilor lumii, prin nesocotirea legilor fizice, îşi distrug puterea stăpânirii de sine şi nu sunt în stare să aprecieze realităţile veşnice. Fiind în mod voit necunoscători ai propriei lor structuri, ei îşi conduc copiii pe drumul îngăduirii de sine, pregătindu-le astfel calea să sufere pedeapsa încălcării legilor naturii. (Id. vol. 6, p. 370)

Ar trebui oferită instruire fizică. — Instruirea fizică, dezvoltarea corpului, este mult mai uşor de oferit decât instruirea spirituală. Camera copiilor, terenul de joacă, atelierul de lucru, semănatul seminţei şi adunatul recoltei — toate acestea oferă educaţie fizică. [105]

În circumstanţe favorabile obişnuite, un copil capătă în mod natural vigoarea sănătoasă şi dezvoltarea potrivită a organelor corpului. Totuşi, chiar şi în domeniul fizic, copilul trebuie să fie instruit cu grijă. (CT. p. 108)

Ascultarea de legile naturii aduce sănătate şi fericire. — Copiii noştri trebuie să fie învăţaţi că pot avea cunoştinţe despre organismul lor fizic. Ei pot fi făcuţi să înţeleagă, la o vârstă fragedă, prin instruire răbdătoare, că, dacă vor să fie liberi de durere şi boală, trebuie să asculte de legile fiinţei lor. Ei ar trebui să înţeleagă că vieţile lor nu pot fi folositoare dacă sunt schilodiţi de boală. Nici nu pot să placă lui Dumnezeu dacă aduc boală asupra lor prin nesocotirea legilor naturii. (HR. Dec. 1872) [106]

Curăţenia

Dumnezeu este minuţios. — Domnul a poruncit copiilor lui Israel să-şi spele hainele şi să îndepărteze toată necurăţia din tabăra lor ca nu cumva trecând El pe acolo să le vadă murdăria. Dumnezeu trece astăzi pe la casele noastre şi priveşte la condiţiile nesănătoase ale familiilor şi la obiceiurile rele. N-ar fi mai bine să facem o reformă şi aceasta fără întârziere?

Părinţi, Dumnezeu v-a făcut agenţii Săi ca să puteţi întipări principii drepte în minţile copiilor voştri. Voi îi aveţi în grijă pe micuţii Domnului şi acel Dumnezeu care a fost aşa minuţios cu privire la copiii lui Israel, ca ei să crească cu obiceiuri de curăţenie, nu va sancţiona orice necurăţie în familiile de azi? Dumnezeu v-a dat lucrarea de a-i educa pe copiii voştri pe această linie şi formându-le obiceiuri de curăţenie, îi învăţaţi lecţii spirituale. Ei vor vedea că Dumnezeu îi doreşte curaţi la inimă la fel ca şi la trup şi vor fi conduşi la o înţelegere a principiilor curate pe care Dumnezeu le-a destinat să stimuleze orice acţiune a vieţii lor. (MS. 32, 1899)

Dacă Dumnezeu a fost aşa de exact în a impune curăţenia asupra acelora care călătoreau în pustie şi erau aproape tot timpul în aer liber, El nu cere mai puţin de la noi care trăim în case închise, unde impurităţile sunt mai uşor de observat şi au o influenţă mai nesănătoasă. (CH. p. 82)

Curăţenia ar trebui să devină o a doua natură. — Lipsa de curăţenie în casă este o mare greşeală pentru că are efecte în educaţie şi îşi răspândeşte influenţa peste tot. Chiar din pruncie ar trebui dată o direcţie dreaptă minţilor şi obiceiurilor copiilor... Arătaţi-le că murdăria [107] pe corp sau pe haine este neplăcută lui Dumnezeu. Învăţaţi-i să mănânce curat. Trebuie exercitată vigilenţă continuă ca aceste obiceiuri să devină o a doua natură pentru ei... Lipsa de curăţenie va fi dispreţuită aşa cum ar trebui să fie...

O, dacă toţi ar înţelege că aceste datorii mici nu trebuie neglijate! Întreaga lor viaţă ar fi modelată de obiceiurile şi practicile copilăriei lor. Copiii sunt deosebit de sensibili la impresii, iar cunoştinţele de igienă le pot fi comunicate prin nepermiterea dezordinii. (MS. 32, 1899)

Învăţaţi dragoste faţă de curăţenie şi ură faţă de gunoi . — Ar trebui să cultivaţi dragoste faţă de ordine şi curăţenie strictă. (2T. p. 66)

Îmbrăcaţi-vă copiii într-un mod simplu şi modest. Hainele lor să fie făcute din material durabil. Păstraţi-i drăgălaşi şi curaţi. Învăţaţi-i să urască lucruri ca gunoiul şi noroiul. (MS. 79, 1901)

Lăsaţi ca interesul acordat acum planificării inutile cu privire la ceea ce veţi mânca şi bea şi cu ce vă veţi îmbrăca, să fie folosit pentru a-i păstra curaţi şi cu hainele îngrijite. Nu mă înţelegeţi greşit în aceasta. Nu spun că trebuie să-i ţineţi în casă ca pe păpuşi. Nu este nimic necurat în nisip curat sau în pământ uscat; emanaţiile corpului sunt cele ce murdăresc şi cer ca hainele să fie schimbate, iar trupul spălat. (CTBH. p. 141)

Păstraţi locuinţele curate. — Întreaga familie poate fi ajutată şi binecuvântată dacă părinţii ar găsi ceva de făcut pentru copiii lor. De ce pastorii şi învăţătorii nu sunt mai expliciţi cu privire la acest subiect ce înseamnă aşa de mult pentru sănătatea fizică şi bunăstarea spirituală? Băieţii şi [108] fetele ar trebui să se simtă parte constituentă a căminului. Ei să se străduiască a păstra locuinţele curăţite de orice este neplăcut la vedere. Ar trebui să fie date învăţături pe această linie. (L. 108, 1898)

Orice formă de murdărie duce la boală. Microbi producători de moarte abundă în colţuri întunecate şi neglijate, în resturi în descompunere, în umezeală, în mucegai şi putregai. Resturi de vegetale sau grămezi de frunze căzute n-ar trebui lăsate să rămână aproape de casă, să putrezească şi să otrăvească aerul. Nimic necurat sau în putrefacţie n-ar trebui să fie tolerat în interiorul casei. În oraşe mari sau mici privite ca perfect sănătoase, multe epidemii de friguri au fost cauzate de materia în descompunere din jurul caselor unor locatari neglijenţi. Curăţenia desăvârşită, lumina soarelui din abundenţă, marea atenţie la igienă în fiecare aspect al vieţii de cămin sunt esenţiale pentru ferirea de boală şi pentru voioşia şi vigoarea locuitorilor căminului. (MH. p. 276)

Curăţenia personală, esenţială pentru sănătate. — Curăţenia amănunţită este esenţială pentru sănătatea fizică, precum şi pentru cea mintală. În mod continuu, corpul elimină impurităţi prin piele. Dacă pielea nu este păstrată curată prin îmbăiere frecventă, milioanele de pori sunt repede astupaţi, iar impurităţile ce ar trebui să iasă prin piele devin o povară în plus pentru alte organe excretoare.

Cele mai multe persoane ar primi un beneficiu de la o baie rece sau călduţă, în fiecare zi, dimineaţa sau seara. [109] În loc să mărească posibilitatea de a contracta răceală, o baie făcută în mod corect fortifică împotriva răcelii, pentru că îmbunătăţeşte circulaţia; sângele este adus la suprafaţă şi este obţinută o circulaţie mai uşoară şi mai regulată. Mintea şi corpul sunt deopotrivă înviorate. Muşchii devin mai flexibili, intelectul mai sclipitor. Pentru nervi, baia este un calmant. Ajută intestinele, stomacul şi ficatul, dându-le sănătate şi energie şi ajută la digestie.

De asemenea, este important ca îmbrăcămintea să fie păstrată curată. Hainele ce le purtăm absorb reziduurile ce ies prin pori. Dacă nu sunt schimbate şi spălate frecvent, impurităţile vor fi reabsorbite. (Ibid.)

Împrejurimile curate sunt un sprijin pentru puritate. — Am văzut adesea paturi ale copiilor într-o asemenea condiţie încât mirosul respingător şi otrăvitor ce emana în continuu din ele îmi era insuportabil. Păstraţi toate lucrurile pe care le văd copiii sau care vin în contact cu corpurile lor ziua sau noaptea curate şi bune pentru sănătate. Aceasta va fi o metodă de a-i educa să aleagă puritatea şi să le placă curăţenia. Dormitorul copiilor voştri să fie îngrijit, oricât de lipsit ar fi el de mobilă scumpă. (CTBH. p. 142)

Menţine un echilibru potrivit . — Curăţenia şi ordinea sunt datorii creştine, totuşi, chiar şi acestea pot fi duse prea departe şi făcute esenţiale, în timp ce chestiuni de o importanţă mai mare sunt neglijate. Aceia care neglijează interesele copiilor pentru aceste considerente, de fapt zeciuiesc izma şi mărarul în timp ce neglijează problemele mai cu greutate ale legii — dreptatea, mila şi iubirea lui Dumnezeu. (Id. p. 68) [110]

Îngrijire, ordine şi regularitate

Cultivaţi ordinea şi bunul gust. — Cultivarea ordinei şi a bunului gust sunt o parte importantă din educaţia copiilor...

Ca tutore şi învăţător al copiilor tăi eşti obligat prin datorie să faci orice lucru mic în cămin cu precizie şi în ordine. Învaţă-i pe copii nepreţuita lecţie a păstrării hainelor în rânduială. Păstrează-ţi propria îmbrăcăminte curată, plăcută şi respectabilă...

Voi sunteţi sub obligaţia lui Dumnezeu de a fi întotdeauna modele de decenţă în căminul vostru... Aminteşte-ţi că în cer nu este dezordine, iar căminul tău ar trebui să fie un cer, pe pământ. Aminteşte-ţi că, făcând cu credincioşie, zi de zi, lucrurile mici ce sunt de făcut în cămin, eşti împreună lucrător cu Dumnezeu, desăvârşind un caracter creştin. (L. 47a, 1902)

Ţineţi minte, părinţi, că lucraţi pentru salvarea copiilor voştri. Dacă obiceiurile voastre sunt corecte, dacă daţi pe faţă îngrijire şi ordine, virtute şi neprihănire, sfinţire a sufletului, trupului şi duhului, răspundeţi la cuvintele Mântuitorului: „Voi sunteţi lumina lumii.“ (MS. 79, 1901)

Antrenaţi în obiceiuri de îngrijire. — De la fiecare familie se cere să fie instruită în obiceiuri de îngrijire, curăţenie şi perfecţiune. Noi, cei care susţinem că avem adevărul, trebuie să arătăm clar lumii că principiile adevărului şi neprihănirii nu-i fac pe oameni aspri, grosolani neîngrijiţi şi dezordonaţi... [111]

Iubirea faţă de Dumnezeu va fi exprimată în familie prin iubirea pentru copiii noştri. Adevărata dragoste nu-i va lăsa să alunece în neglijenţă şi dezordine pentru că aceasta este calea cea mai uşoară; dar, prin exemplul curat aşezat în faţa lor de părinţi, prin fermitate iubitoare dar neînduplecată în cultivarea obiceiurilor folositoare, ei îi vor educa pe copiii lor după aceleaşi criterii. (MS. 24, 1894)

Învăţaţi copiii să aibă grijă de îmbrăcăminte. — Începeţi de timpuriu a-i învăţa pe cei mici să aibă grijă de îmbrăcămintea lor. Să aibă un loc unde să-şi aşeze lucrurile deoparte şi să fie învăţaţi să-şi împăturească fiecare articol în mod îngrijit şi să-l pună la locul lui. Dacă nu vă puteţi permite să vă cumpăraţi măcar un dulăpior ieftin, folosiţi o cutie de marfă, uscată, în care să potriviţi rafturi şi s-o acoperiţi cu o pânză de culoare deschisă şi cu desene frumoase pe ea. Această lucrare de a învăţa bunul gust şi ordinea va lua câte puţin timp în fiecare zi, dar va aduce răsplata în viitorul copiilor voştri şi în cele din urmă veţi câştiga timp şi veţi scăpa de grijă. (CTBH. p. 142)

Să-şi păstreze camera ordonată. — Dacă au o cameră ce ştiu că este a lor şi dacă sunt învăţaţi să o păstreze ordonată şi s-o facă plăcută, copiii vor avea un sentiment al proprietăţii — vor simţi că au în casă o casă a lor şi vor avea satisfacţie păstrând-o îngrijită şi frumoasă. Este necesar ca mama să le inspecteze lucrarea, să le dea sugestii şi instrucţiuni. Aceasta este lucrarea mamei. (Id. p. 143)

Să aibă ore regulate de somn. — Cât de răspândit este obiceiul de a transforma ziua în noapte şi noaptea în zi. Mulţi tineri dorm nestingheriţi dimineaţa când ar trebui să fie în picioare odată cu păsările ce cântă şi ar trebui să fie în mişcare când toată natura este trează. (YI. 7 septembrie, 1893)

Unii tineri sunt în dezacord cu ordinea şi disciplina. Ei nu respectă regulile căminului sculându-se la o [112] oră precisă. Stau în pat cu orele după ce s-a făcut ziuă, când oricine ar trebui să fie în mişcare. Ţin lumina aprinsă noaptea depinzând de lumina artificială în locul celei pe care natura a asigurat-o la orele potrivite. Făcând astfel, ei nu numai că pierd ocazii preţioase, dar produc şi cheltuieli în plus. Aproape în fiecare caz este prezentată scuza: „Nu pot să-mi termin lucrul; Am ceva de făcut; Nu mă pot culca devreme.“... Preţioasele obiceiuri ale ordinii sunt încălcate, iar momentele irosite în acest fel dimineaţa devreme, desigur că dereglează desfăşurarea normală a lucrurilor pentru întreaga zi. Dumnezeul nostru este un Dumnezeu al ordinii şi doreşte ca şi copiii Lui să vrea să se aducă pe ei înşişi sub ordinea şi disciplina Lui. N-ar fi mai bine atunci să întrerupă acest obicei de a transforma noaptea în zi şi orele proaspete ale dimineţii în noapte? Dacă tineretul şi-ar forma un obicei din regularitate şi ordine, ar spori în sănătate, în spirit, în memorie şi în dispoziţie. Este datoria tuturor să respecte reguli stricte în obiceiurile vieţii. Este pentru propriul tău bine, dragă tinere, atât fizic cât şi moral. Când te scoli dimineaţa, ia în consideraţie, pe cât posibil, lucrul ce trebuie efectuat în timpul zilei. Dacă este necesar, să ai un carneţel în care să notezi lucrurile ce trebuie făcute şi să-ţi stabileşti un timp în care să-ţi faci lucrul. (YI. 28 ianuarie, 1897) [113]

Puritate

Daţi instrucţiuni cu privire la principiile purităţii. — Mame creştine, sunteţi implorate de o mamă să realizaţi responsabilitatea ce apasă asupra voastră. Învăţaţi-i din leagăn pe copii să practice lepădarea şi controlul de sine. Faceţi-i să aibă constituţii sănătoase şi principii morale bune. Imprimaţi în mintea lor fragedă adevărul că Dumnezeu nu ne-a destinat să trăim numai pentru satisfacerea prezentă, ci pentru binele nostru final. Aceste lecţii vor fi ca şi seminţele căzute în sol fertil şi vor aduce rod care vă va încânta inimile. (MS. 44, 1900)

Ca să-i apere pe copiii lor de influenţele contaminatoare, părinţii ar trebui să-i instruiască în principiile purităţii. Acei copii care îşi formează în cămin obiceiuri de ascultare şi stăpânire de sine vor avea puţină dificultate în viaţa lor de şcoală şi vor scăpa de multe ispite ce asaltează tineretul. Părinţii ar trebui să-i antreneze pe copii să fie credincioşi lui Dumnezeu în toate împrejurările şi în toate locurile. Ei ar trebui să-i înconjoare cu influenţe ce au tendinţa de a le întări caracterul. Cu un astfel de antrenament, atunci când sunt trimişi la şcoală, copiii nu vor fi o cauză de tulburare şi nelinişte. Ei vor fi un sprijin pentru profesori şi un exemplu şi o încurajare pentru colegi. (CT. p. 150)

Exercitaţi vigilenţă neîntreruptă. — Înşişi părinţii şi tutorii trebuie să-şi menţină curăţia inimii şi a vieţii dacă vor să-şi aibă copiii puri. Ei trebuie să dea instrucţiunile necesare şi, pe lângă aceasta, să exercite vigilenţă neîntreruptă. În fiecare zi, noi gânduri sunt trezite în minţile tinerilor, noi [114] impresii făcute asupra inimilor lor. Prieteniile pe care le formează, cărţile ce le citesc, obiceiurile ce le îndrăgesc — toate trebuie să fie supravegheate. (ST. 25 mai, 1882)

Păstraţi căminul pur şi atractiv. — Căminul trebuie păstrat atractiv şi curat. Colţurile murdare şi neglijate din casă vor tinde să facă colţuri murdare şi neglijate în suflet. Mame, voi sunteţi educatorii copiilor voştri şi puteţi face mult dacă începeţi de timpuriu să imprimaţi gânduri pure prin aranjarea camerelor într-un mod curat, cu gust şi atractiv. (CTBH. p. 142, 143)

Supravegheaţi prieteniile. — Dacă părinţii doresc să aibă copiii inocenţi trebuie să-i înconjoare cu prietenii pure, pe care Dumnezeu le poate aproba. (Id. p. 142)

Cu ce grijă ar trebui să-i păzească părinţii pe copiii lor de obiceiuri demoralizatoare, de nepăsare şi de libertinaj! Taţi şi mame, vă daţi voi seama de importanţa responsabilităţii aşezate asupra voastră? Le îngăduiţi copiilor voştri să se asocieze cu alţi copii fără să vă fie prezentaţi, să ştiţi ce fel de educaţie primesc aceştia? Nu le permiteţi să fie singuri cu alţi copii. Acordaţi-le o atenţie deosebită. În fiecare seară să ştiţi unde sunt şi ce fac. Sunt ei curaţi în toate obiceiurile lor? I-aţi instruit în principiile curăţiei morale? Dacă aţi neglijat să le predaţi învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură, puţin aici, puţin acolo, nu lăsaţi să treacă nici o zi fără să le mărturisiţi că aţi neglijat acest lucru. Apoi spuneţi-le că vreţi să faceţi acum lucrarea ce v-a indicat-o Dumnezeu. Cereţi-le să vi se alăture în reformă. (MS. 119, 1901)

S-ar putea ca vecinii să le permită copiilor lor să vină acasă la voi, ca să petreacă seara şi noaptea cu copiii voştri. Aici este o încercare şi o alegere pentru voi: să vă asumaţi riscul [115] de a-i ofensa pe vecinii voştri trimiţându-le copiii acasă sau să-i satisfaceţi, lăsându-i cu copiii voştri, expunându-i în acest fel să fie instruiţi în acele cunoştinţe ce vor fi un blestem pentru întreaga lor viaţă. Ca să-i protejez pe copiii mei de corupţie, nu le-am permis să doarmă în acelaşi pat sau în aceeaşi cameră cu alţi băieţi, iar când călătoream, după caz, le făceam mai degrabă un pat îngust pe duşumea decât să stea în pat cu alţii. Am încercat să-i reţin de la împrietenirea cu băieţi necuviincioşi şi grosolani şi le-am prezentat îndemnuri şi încurajări ca să le fac ocupaţia de acasă voioasă şi fericită. Ţinându-le minţile şi mâinile ocupate aveau doar puţin timp şi dispoziţie să se joace pe stradă cu alţi băieţi şi să obţină educaţia străzii. (SA. p. 56)

Ridicaţi bariere împotriva senzualităţii. — Aceia care au în grijă proprietatea lui Dumnezeu, reprezentată prin sufletele şi trupurile copiilor făcuţi după chipul Său, ar trebui să ridice bariere împotriva îngăduinţei sexuale a acestui secol, ce ruinează sănătatea fizică şi morală a mii de indivizi. Dacă s-ar urmări cauza adevărată a multora din crimele acestui timp, s-ar vedea că sunt datorate ignoranţei taţilor şi mamelor care sunt indiferenţi faţă de acest subiect. Sănătatea şi însăşi viaţa sunt sacrificate datorită acestei ignoranţe regretabile.

Părinţi, dacă aţi eşuat în a da copiilor voştri educaţia pe care Dumnezeu v-a însărcinat să le-o daţi, sunteţi răspunzători înaintea Lui de rezultate. Aceste rezultate nu se vor limita numai la copiii voştri. Aşa după cum un ciulin îngăduit să crească în ogor produce o recoltă după soiul lui, tot la fel păcatele rezultate din neglijenţa voastră vor lucra spre ruina tuturor acelora care vin în sfera lor de influenţă. (The Review and Herald. 27 iunie, 1899) [116]

Umpleţi mintea cu imagini ale curăţiei. — Viaţa creştinului este o viaţă de continuă lepădare şi stăpânire de sine. Acestea sunt lecţiile ce trebuie predate copiilor din pruncie. Învăţaţi-i că trebuie să practice cumpătare, curăţie în inimă, în gânduri şi-n fapte, că ei aparţin lui Dumnezeu fiindcă au fost cumpăraţi cu un preţ, chiar cu sângele preţios al Fiului Său iubit. (CTBH. p. 145)

Dacă în anii lor fragezi mintea le este umplută cu imagini plăcute despre adevăr, curăţie şi bunătate, va fi format un gust pentru ceea ce este pur şi înălţător, iar imaginaţia lor nu va fi coruptă sau contaminată cu uşurinţă. Dacă se urmăreşte calea opusă, dacă mintea părinţilor se ocupă în continuu cu scene josnice, dacă discuţiile lor persistă asupra trăsăturilor de caracter neplăcute, dacă îşi formează un obicei din a vorbi de rău despre acţiunile altora, cei mici vor primi lecţii din cuvintele şi expresiile de dispreţ şi vor urma exemplul vătămător. Efectele rele, ca şi petele de lepră, vor săpa în ei în anii de mai târziu.

Seminţele semănate în copilărie de mama atentă şi temătoare de Dumnezeu, vor deveni copaci ai neprihănirii, iar lecţiile date prin învăţătură şi exemplu de un tată temător de Dumnezeu, vor produce, ca şi în cazul lui Iosif, o recoltă îmbelşugată în viitor. (Good Health, ianuarie, 1880) [117] [118]

Secţiunea 6 — Lecţii în virtuţi practice

[119]

Utilitatea

Învaţă-l pe copil să fie util. — În şcoala căminului, copiii ar trebui să fie învăţaţi cum să îndeplinească datoriile practice ale vieţii de toate zilele. Pe când sunt încă mici, mama ar trebui să le dea de făcut în fiecare zi nişte lucruri simple. Îi va lua mai mult timp să-i înveţe cum să facă decât dacă ar face ea singură un lucru, dar să-şi amintească faptul că ea trebuie să pună temelia utilităţii pentru clădirea caracterului lor. Să-şi aducă aminte că familia este o şcoală în care ea este învăţătorul principal. Este partea ei aceea de a-şi învăţa copiii cum să aducă la îndeplinire datoriile casnice repede şi cu îndemânare. Ei ar trebui să fie instruiţi să pună umărul la poverile căminului, cât mai devreme posibil. Din copilărie băieţii şi fetele să fie învăţaţi să poarte poveri tot mai grele, ajutând în mod inteligent la lucrările familiei. (CT. p. 122)

Să treci cu vederea greşelile copilăreşti. — Mii de copiii nu sunt educaţi aproape deloc în propriile familii. „Prea multă bătaie de cap“, spune mama, „mai bine fac singură totul; aşa e prea greu; tu mă deranjezi.“

Nu-şi mai aminteşte oare mama că ea însăşi a avut de învăţat puţin câte puţin înainte de a putea fi de ajutor? Este o nedreptate făcută copiilor în a refuza să-i înveţi puţin câte puţin. Ţine-i pe copii cu tine. Lasă-i să-ţi pună întrebări şi răspunde-le cu răbdare. Dă copilaşilor tăi ceva de făcut şi lasă-i să aibă fericirea de a crede că te ajută.

Nu trebuie să-i respingi pe copii când încearcă să facă lucrurile potrivite. Dacă fac greşeli, dacă se întâmplă accidente şi se sparg lucruri, nu-i mustra. [120]

În viitor, întreaga lor viaţă depinde de educaţia ce le-o dai în anii copilăriei lor. Învăţaţi-i că toate facultăţile corpului şi minţii le-au fost date spre folosinţă şi că toate sunt ale Domnului, angajate în serviciul Lui. Unora din aceşti copii, Domnul le dă o indicaţie timpurie a voii Lui. Părinţi şi învăţători, începeţi devreme să-i învăţaţi pe copii a-şi cultiva capacităţile date de Dumnezeu. (L. 104, 1897)

Lăsaţi copiii să pună umărul la poverile căminului. — Faceţi viaţa copiilor voştri plăcută şi, în acelaşi timp, învăţaţi-i să fie ascultători şi de folos, purtând poveri mici, aşa cum voi le purtaţi pe cele mai mari. Educaţi-i către obiceiuri de hărnicie şi astfel vrăjmaşul nu va face un atelier de lucru din minţile lor. Daţi-le copiilor voştri ceva la care să se gândească, o preocupare ca ei să poată deveni folositori în această viaţă şi în viaţa viitoare. (MS. 62, 1901)

Din primii lor ani ar trebui să fie antrenaţi să poarte partea lor din poverile căminului; să fie învăţaţi că obligaţiile sunt comune. De asemenea, ei trebuie învăţaţi să lucreze repede şi curat. Această educaţie va fi de cea mai mare valoare pentru ei în anii ce urmează. (ST. 11 decembrie, 1901)

Fiecare membru al familiei trebuie să înţeleagă clar partea ce se aşteaptă de la el s-o facă în unire cu ceilalţi. Toţi, de la copilul de şase ani în sus, să înţeleagă că de la ei se cere să poarte partea ce le revine din poverile vieţii. (2T. p. 700)

O sursă de experienţă şi de plăcere. — Ce important este faptul că taţii şi mamele ar trebui să le dea copiilor lor, din fragedă pruncie, învăţătura corectă! Ei trebuie să-i înveţe să asculte porunca: „Cinsteşte pe tatăl tău şi pe mama ta pentru ca să ţi se lungească zilele în ţara pe care ţi-o dă Domnul Dumnezeul tău.“ Iar [121] copiii, pe măsură ce cresc, trebuie să aprecieze grija pe care părinţii le-au acordat-o. Ei trebuie să-şi găsească plăcerea cea mai mare în a-i ajuta pe tata şi pe mama. (MS. 129, 1903)

Ocupaţia cea mai umilă poate fi plină de farmec. — Dacă ar fi învăţaţi să privească şirul datoriilor de fiecare zi ca fiind calea trasată pentru ei de Domnul, o şcoală în care trebuie să fie instruiţi să aducă un serviciu credincios şi eficient, cu mult mai plăcut şi mai onorabil le-ar apărea copiilor lucrul lor. Îndeplinirea obligaţiilor zilnice ca pentru Domnul răspândeşte un farmec în jurul celei mai umile ocupaţii şi uneşte lucrătorii de pe pământ cu fiinţele sfinte care fac voia lui Dumnezeu în ceruri. Iar în locul indicat nouă, ar trebui să ne achităm de datorii cu tot atâta credincioşie cu cât o fac îngerii în sfera lor mai înaltă. (ST. 11 octombrie, 1910) [122]

Hărnicie

O protecţie pentru tineri. — Unul din cele mai sigure mijloace de a-i proteja pe tineri este ocupaţia folositoare. Copiii care sunt antrenaţi în obiceiuri de hărnicie, aşa încât îşi folosesc tot timpul lor în mod util şi plăcut, nu au nici o înclinaţie să se plângă de soarta lor şi nu au timp pentru visări fără temei. Pericolul ca ei să-şi formeze obiceiuri sau prietenii vicioase este mic. (CT. p. 122)

Există o valoare negrăită în ocupaţia folositoare. Copiii să fie învăţaţi să facă ceva util. Este nevoie de înţelepciune mai mult decât omenească pentru ca părinţii să poată înţelege cât de bine să-şi educe copiii pentru o viaţă fericită şi utilă aici şi pentru o servire mai înaltă şi o bucurie mai mare în viaţa viitoare. (Id. p. 125)

Daţi sarcini potrivite cu vârsta şi capacitatea. — Copiii ar trebui obişnuiţi din pruncie să facă lucruri potrivite pentru vârsta şi capacitatea lor. Părinţii ar trebui acum să-şi încurajeze copiii să devină mai independenţi. Tulburări serioase sunt gata să apară în curând pe pământ şi ei ar trebui să fie antrenaţi în aşa fel încât să le poată face faţă. (ST. 13 august, 1896)

Învăţaţi-i pe copiii voştri să fie folositori, să poarte răspunderi potrivite cu vârsta lor şi apoi obiceiul de a lucra va deveni pentru ei o a doua natură, iar munca utilă nu li se va părea niciodată o corvoadă. (The Review and Herald. 24 iunie, 1890)

Rodul lenei. — Părinţii nu pot comite un păcat mai mare decât acela de a neglija responsabilităţile date lor de Dumnezeu, lăsându-şi copiii fără să facă nimic; deoarece aceşti copii vor învăţa curând să iubească lenea, vor creşte trândavi, devenind adulţi care nu sunt buni de nimic. Când ajung [123] la vârsta să-şi câştige existenţa şi sunt angajaţi, vor lucra într-un mod leneş şi vor crede că vor fi plătiţi ca şi când ar fi făcut cu credincioşie lucrul deşi pierd timpul. Este o mare diferenţă între lucrătorul din această categorie şi acela care-şi dă seama că trebuie să fie un ispravnic credincios. În orice domeniu s-ar angaja, tinerii trebuie să fie „fără preget în sârguinţă, plini de râvnă cu duhul, slujind Domnului“, pentru că acela care este necredincios în cele mai mici lucruri este necredincios şi în cele mari. (MS. 117, 1899)

Dacă au o pregătire corespunzătoare în cămin, copiii nu vor fi găsiţi pe străzi, primind o educaţie la întâmplare pe care aşa de mulţi o primesc. Părinţii care-şi iubesc în mod inteligent copiii nu le vor permite să crească cu obiceiuri de lene şi necunoscători în ce priveşte îndeplinirea datoriilor casnice. Ignoranţa nu este aprobată de Dumnezeu şi nu favorizează împlinirea lucrării. (CT. p. 149)

Folosirea înţeleaptă a timpului. — Acolo unde există lene din abundenţă, Satana lucrează cu ispitele lui să distrugă viaţa şi caracterul. Dacă tinerii, fie ei bogaţi sau săraci, nu sunt instruiţi pentru muncă utilă, sunt în pericol grav, deoarece Satana va găsi ocupaţie pentru ei după propria lui rânduială. Tinerii care nu sunt baricadaţi cu principii nu privesc timpul ca pe o comoară preţioasă, încredinţată de Dumnezeu, pentru care fiecare fiinţă omenească trebuie să dea socoteală. (MS. 43, 1900)

Copiii ar trebui să fie educaţi să-şi folosească timpul cât mai bine cu putinţă, să fie de ajutor pentru tata şi mama şi să fie conştienţi de puterea de a-şi folosi propriile capacităţi. Nu ar trebui să li se permită să se considere mai presus de orice muncă ce este necesară. (L. 11, 1888)

Valoarea timpului este inestimabilă. Timpul pierdut nu poate fi niciodată recuperat... Valorificarea momentelor pierdute este o comoară. (MS. 117, 1899) [124]

Învinge orice obicei de indolenţă. — Dumnezeu a trasat în Cuvântul Lui un plan pentru educaţia copiilor, care ar trebui urmat de părinţi. Ei să-şi înveţe copiii să învingă orice înclinaţie spre lene. Fiecare copil ar trebui învăţat că are de făcut o lucrare în lume. (MS. 98, 1901)

Lenea şi nepăsarea nu sunt fructe crescute în pomul creştinului. (MS. 24, 1894)

Nepăsarea este un mare blestem. Dumnezeu i-a binecuvântat pe oameni cu nervi, organe şi muşchi, iar ei să nu-şi permită să le deterioreze din cauza lipsei de activitate, ci să le întărească şi să le păstreze sănătoase prin exerciţiu. Să nu ai nimic de făcut este o mare nenorocire, căci lenea a fost şi va fi întotdeauna un blestem pentru familia omenească. (MS. 60, 1894)

Copii, niciodată să nu vă dovediţi a fi ispravnici necredincioşi în cămin! Nu vă sustrageţi niciodată de la datoria voastră! Lucrul bun şi din greu face tendoane şi muşchi tari. Ajutând la prosperitatea căminului veţi aduce asupra voastră cele mai bogate binecuvântări. (MS. 117, 1899)

De ce lucru înainte de joacă? — Mama mea m-a învăţat să lucrez. Eu obişnuiam s-o întreb: „De ce trebuie întotdeauna să lucrez aşa de mult înainte de a mă juca?“ „Ca să-ţi educe şi antreneze mintea pentru muncă utilă şi să te păzească de rău, iar când vei creşte mai mare îmi vei mulţumi pentru aceasta.“ Când una din fetiţele mele {o nepoată} mi-a spus: „De ce trebuie să tricotez? Bunicile tricotează“, i-am răspuns: „Vrei să-mi spui cum au învăţat bunicile să tricoteze?“ „Păi, au început când erau fetiţe mici.“ (MS. 19, 1887)

Valoarea unui program zilnic. — Este bine să luăm în consideraţie, pe cât posibil, ce este de îndeplinit în ziua respectivă. Faceţi o listă cu diferite sarcini ce [125] aşteaptă să le daţi atenţie şi hotărâţi un anumit timp pentru efectuarea fiecăreia. Toate să fie făcute complet, curat şi repede. Dacă-ţi revine datoria de a face curăţenia în camere, atunci ai grijă să fie bine aerisite, iar lenjeria de pat bine expusă la lumina soarelui. Acordă-ţi un număr de minute şi nu te opri să citeşti ziare şi cărţi ce-ţi atrag privirea, ci spune-ţi: „Nu, eu am doar atâtea minute în care să-mi fac lucrul şi trebuie să-mi îndeplinesc obligaţia în timpul dat...“

Aceia care în mod natural sunt înceţi în mişcări, trebuie să caute a deveni activi, rapizi, energici, amintindu-şi cuvintele apostolului: „În sârguinţă fiţi fără preget. Fiţi plini de râvnă cu Duhul. Slujiţi Domnului.“

Dacă-ţi revine sarcina de a pregăti masa, fă calcule cu grijă, ia-ţi tot timpul necesar pentru a pregăti mâncarea şi pune-o pe masă în ordinea potrivită şi exact la timp. Să ai masa gata cu cinci minute mai devreme decât timpul ce ţi l-ai propus este mai lăudabil decât s-o ai gata cinci minute mai târziu. Dacă însă eşti sub stăpânirea mişcărilor încete şi zăbavnice, dacă obiceiurile tale sunt din categoria leneşă, vei face o lucrare lungă dintr-una scurtă şi este de datoria acelora care sunt înceţi să facă reformă şi să devină mai expeditivi. Dacă vor, ei pot să-şi învingă obiceiurile de zăbavă şi de nervozitate. În spălatul vaselor pot fi atenţi şi în acelaşi timp să lucreze repede. Exersaţi voinţa spre aceasta, iar mâinile se vor mişca cu repeziciune. (YI. 7 septembrie, 1893)

Îmbinaţi fizicul cu intelectul. — Când în familia mea erau trimişi copii în gazdă şi spuneau: „Mama mea nu vrea ca eu să-mi spăl vasele“, răspundeam: „Păi, să le spălăm noi în locul tău şi să te taxăm [126] cu o jumătate de dolar mai mult pentru gazdă?“ „O, nu! Mama nu vrea să plătească mai mult pentru mine.“ „Ei bine, atunci poţi să te scoli de dimineaţă şi s-o faci tu însuţi“ — spuneam eu. „Dumnezeu nu a plănuit niciodată ca tu să fii servit de noi. În loc ca mama ta să se scoale de dimineaţă şi să pregătească dejunul în timp ce tu stai în pat, tu ar trebui să fii cel care spune: «Mamă, nu trebuie să te scoli de dimineaţă. Noi vom prelua aceste sarcini şi vom îndeplini aceste datorii.» Ar trebui să-i lăsaţi pe aceia al căror păr încărunţeşte să se odihnească dimineaţa.“

De ce nu se întâmplă aşa? Unde este problema? Este la părinţii care nu-şi lasă copiii să aibă vreo sarcină în familie. Când aceşti copii pleacă departe la şcoală, spun: „Mama zice că nu vrea ca eu să lucrez.“ Astfel de mame sunt nechibzuite. Ele îşi distrug copiii şi apoi îi trimit la şcoală s-o păgubească... Cea mai bună disciplină pe care o pot avea este lucrul. Nu este mai greu pentru ei decât pentru mamele lor. Îmbinaţi munca fizică cu cea intelectuală şi puterile minţii se vor dezvolta cu mult mai bine. (MS. 19, 1887)

Inventaţi căi. — Părinţii ar trebui să inventeze căi şi mijloace pentru a-şi ţine copiii ocupaţi în mod folositor. Să le fie dată copiilor câte o porţiune mică de teren pe care s-o cultive, ca să aibă ceva de dat ca dar de bunăvoie. (MS. 67, 1901)

Permiteţi-le să vă ajute în orice fel pot şi arătaţi-le că le apreciaţi ajutorul. Lăsaţi-i să simtă că sunt o parte din asociaţia familiei. Învăţaţi-i să-şi folosească mintea atât de mult cât pot să-şi planifice lucrul în aşa fel încât să-l poată face repede şi bine. Învăţaţi-i să fie prompţi şi energici în lucrul lor, să economisească timp aşa ca nici un minut să nu fie pierdut în orele alocate lor pentru lucru. (MS. 60, 1903) [127]

Munca este nobilă. — Să-i învăţăm pe micuţii noştri să ne ajute când mâinile lor sunt mici, iar puterea lor este neînsemnată. Să imprimăm în mintea lor faptul că munca este nobilă, că i-a fost menită omului de către cer, că ea a fost bucuria lui Adam în Eden ca un lucru esenţial pentru dezvoltarea sănătoasă a minţii şi a corpului. Să-i învăţăm că plăcerea nevinovată nu este nici măcar pe jumătate atât de satisfăcătoare ca plăcerea adusă de ocupaţia utilă. (PHJ. mai, 1890) [128]

Sârguinţă şi perseverenţă

Satisfacţie în sarcinile împlinite. — Adeseori copiii încep o porţiune de lucru cu entuziasm; dar, pentru că se încurcă sau se plictisesc de acesta, doresc să-l schimbe şi să se apuce de ceva nou. Astfel ei se pot apuca de câteva lucruri, găsesc puţină descurajare şi renunţă la ele; şi aşa trec de la un lucru la altul, neterminând nimic. Părinţii n-ar trebui să îngăduie ca dragostea de schimbare să-i stăpânească pe copii. Ei n-ar trebui să fie angajaţi atât de mult în alte lucruri încât să nu aibă timp de a le disciplina cu răbdare mintea în creştere. Cu câteva cuvinte de încurajare sau puţin ajutor la timpul potrivit pot să treacă peste descurajarea lor, iar satisfacţia ce o vor avea văzând terminat lucrul ce l-au început îi va stimula spre o străduinţă mai mare.

Mulţi copii, din nevoia de cuvinte de încurajare şi de o mână de ajutor în eforturile lor, se mâhnesc şi trec de la un lucru la altul, astfel ducând cu ei acest regretabil defect chiar şi în viaţa de adult. Ei nu reuşesc să aibă succes în vreun lucru în care se angajează, pentru că nu au fost învăţaţi să persevereze în circumstanţe descurajatoare. În felul acesta, viaţa multora se dovedeşte a fi în întregime un eşec din cauză că nu au fost disciplinaţi corect când erau mici. Educaţia primită în copilărie şi tinereţe le afectează la maturitate întreaga carieră profesională, iar viaţa lor religioasă poartă amprenta corespunzătoare acestei educaţii. (3T. p. 147, 148)

Obiceiurile de lenevie sunt duse în viaţa de mai târziu. — Copiii care au fost răsfăţaţi şi cărora li s-a stat la dispoziţie vor aştepta aceasta mereu, [129] iar dacă aşteptările lor nu sunt împlinite, sunt dezamăgiţi şi descurajaţi. Exact aceeaşi dispoziţie va fi văzută în toată viaţa lor; vor fi neajutoraţi, sprijinindu-se pe alţii pentru ajutor, aşteptând favoarea şi supunerea altora, iar dacă se întâmplă invers, chiar după ce s-au făcut mari, devenind bărbaţi şi femei în toată puterea cuvântului, se consideră insultaţi şi astfel se chinuie pe calea lor în lume, abia ducându-şi propria greutate, murmurând şi enervându-se că nimic nu-i mulţumeşte. (Id. vol. 1, p. 392, 393)

Dezvoltaţi obiceiuri de perfecţiune şi rapiditate. — Copiii trebuie să înveţe de la mamă obiceiuri de ordine, desăvârşire şi rapiditate. A îngădui unui copil să efectueze într-o oră sau două o porţiune de lucru ce-ar putea fi făcută într-o jumătate de oră, înseamnă a-i permite să se obişnuiască să fie încet. Obiceiurile de hărnicie şi perfecţiune vor fi o binecuvântare nespusă pentru tineri în şcoala mai mare a vieţii în care trebuie să intre pe măsură ce cresc. (CT. p. 122, 123)

Sfat îndeosebi pentru fete. — Un alt defect ce mi-a produs multă jenă şi tulburare este obiceiul ce-l au unele fete de a lăsa limba în voie, irosind timp preţios în discuţii. În timp ce fetele acordă atenţie conversaţiei, lucrul le rămâne în urmă. Aceste probleme au fost considerate ca fiind lucruri mici, nevrednice de luat în seamă. Mulţi înţeleg greşit ce înseamnă un lucru mic. Lucrurile mici au o legătură importantă cu marele întreg. Dumnezeu nu neglijează mulţimea de lucruri mici ce au de a face cu binele familiei omeneşti. (YI. 7 septembrie, 1893)

Importanţa „lucrurilor mici“. — Să nu subestimaţi niciodată valoarea lucrurilor mici. Ele furnizează [130] actuala disciplină a vieţii şi de ele depinde ca sufletul să fie antrenat să poată creşte în asemănare cu Hristos sau să poarte asemănarea cu cel rău. Dumnezeu să ne ajute să cultivăm în gândire, cuvânt şi privire obiceiuri ce vor mărturisi tuturor despre faptul că am fost cu Isus şi am învăţat de la El. (YI. 9 martie, 1893)

Faceţi din greşeli o treaptă. — Copilul şi tânărul să fie învăţat că fiecare greşeală, fiecare lipsă, fiecare dificultate biruită devine o treaptă spre lucruri mai bune şi mai înalte. Prin astfel de experienţe au dobândit succes toţi cei care au făcut vreodată viaţa vrednică de trăit. (CT. p. 60) [131]

Lepădare de sine, altruism şi consideraţie

Lecţii de care este nevoie în fiecare cămin. — În fiecare cămin trebuie predate lecţii de lepădare de sine. Taţi şi mame, învăţaţi-i pe copiii voştri să economisească. Încurajaţi-i să-şi păstreze bănuţii pentru lucrare misionară. Hristos este exemplul nostru. Pentru noi El a devenit sărac pentru ca prin sărăcia Lui să putem fi făcuţi bogaţi. El ne-a învăţat că toţi trebuie să umblăm împreună în dragoste şi unire, să lucrăm cum a lucrat El, să sacrificăm cum a sacrificat El, să iubim ca şi copii ai lui Dumnezeu. (9T. p. 130)

Învăţaţi lecţia lepădării de sine şi predaţi-o copiilor voştri. În lucrarea ce trebuie făcută e nevoie de tot ce poate fi economisit prin lepădare de sine. Suferindul trebuie alinat, cel gol îmbrăcat, cel flămând hrănit; adevărul pentru acest timp trebuie spus celor ce nu-l cunosc. (MYP. p. 314)

Sacrificiul ar trebui să devină obişnuinţă. — Prin învăţătură şi exemplu, învăţaţi spiritul de sacrificiu, economia, generozitatea şi independenţa. Oricine are un caracter adevărat va fi în stare să facă faţă dificultăţilor şi va fi prompt în a urma un „aşa zice Domnul“. Oamenii nu sunt pregătiţi să înţeleagă obligaţia lor faţă de Dumnezeu până ce nu au învăţat în şcoala lui Hristos să poarte jugul Lui de restricţie şi ascultare. Sacrificiul este primul început al lucrării noastre de înaintare a adevărului şi de întemeiere a instituţiilor. Este o parte esenţială a educaţiei. Jertfirea trebuie să devină o obişnuinţă în toată lucrarea de zidire a caracterelor noastre în această viaţă, dacă vrem să avem în ceruri o clădire veşnică, clădită nu de mâini omeneşti. (6T. p. 214) [132]

Cutia jertfirii de sine. — Copiii trebuie învăţaţi lepădarea de sine. Odată, când mă aflam în Nashville, Domnul mi-a dat lumină în această privinţă. A luminat asupra mea cu mare forţă faptul că în fiecare cămin ar trebui să fie o cutie a jertfirii de sine şi că în această cutie copiii trebuie învăţaţi să-şi pună bănuţii pe care altfel i-ar cheltui pe bomboane sau alte lucruri nefolositoare...

Veţi descoperi că, pe măsură ce îşi depun bănuţii în aceste cutii, copiii vor câştiga o mare binecuvântare... Fiecare membru al familiei, de la cel mai mare şi până la cel mai mic, trebuie să practice lepădarea de sine. (The Review and Herald. 22 iunie, 1905)

Copiii n-ar trebui să fie niciodată centrul atracţiei. — Copiii de la doi la patru ani n-ar trebui să fie încurajaţi să creadă că trebuie să aibă tot ce cer. Părinţii trebuie să-i înveţe lecţia renunţării la sine şi să nu-i trateze niciodată în aşa fel încât să-i facă să creadă că ei sunt centrul şi că totul se învârte în jurul lor.

Mulţi copii au moştenit egoism dar părinţii ar trebui să caute să smulgă orice fibră a acestei tendinţe rele din firea lor. Hristos a dat multe mustrări celor zgârciţi şi egoişti. Părinţii ar trebui să caute să dezrădăcineze trăsăturile egoiste din caracterul copiilor lor încă de la prima manifestare a acestora, fie că s-au manifestat în prezenţa părinţilor sau în tovărăşie cu alţi copii. (ST. 13 august, 1896)

Unii părinţi investesc mult timp şi atenţie pentru a-şi distra copiii dar aceştia trebuie antrenaţi să se amuze singuri, să-şi exerseze propria pricepere şi îndemânare. În felul acesta vor învăţa să fie mulţumiţi cu plăceri foarte simple. Ei trebuie învăţaţi să suporte cu curaj [133] micile lor dezamăgiri şi încercări. În loc de a da atenţie oricărei dureri neînsemnate sau lovituri uşoare, abateţi-le gândul; învăţaţi-i să treacă cu uşurinţă peste micile supărări sau lipsuri. (MH. p. 389)

Virtutea uitării de sine. — Una din caracteristicile ce trebuie în mod special nutrită şi cultivată în fiecare copil este acea uitare de sine ce împarte vieţii în mod involuntar atâta har. Din toate virtuţile caracterului, aceasta este una din cele mai frumoase, iar pentru adevărata lucrare a întregii vieţi, este una din calificările esenţiale. (Ed. p. 237)

Studiaţi modul în care să-i învăţaţi pe copii să fie atenţi cu alţii. Tinerii trebuie să fie obişnuiţi de timpuriu cu supunerea, lepădarea de sine şi căutarea fericirii altora. Ei trebuie învăţaţi să-şi supună temperamentul iute, să-şi reţină vorba înflăcărată, să manifeste bunătate, curtoazie şi stăpânire de sine neschimbătoare. (CT. p. 123, 124)

Cu câtă grijă ar trebui părinţii să-i conducă pe copii ca să neutralizeze orice faptă de egoism! Ei ar trebui să sugereze în mod continuu căi prin care copiii lor pot deveni atenţi faţă de alţii şi pot învăţa să facă cinste părinţilor lor care fac totul pentru ei. (ST. 13 august, 1896) [134]

Economie şi chibzuinţă

Eliminaţi obiceiurile extravagante. — Învăţaţi-i pe copii că au un drept asupra a tot ce posedă şi că nimic nu poate anula vreodată acest drept; tot ce au este al lor numai pe încredere, pentru a dovedi dacă vor fi ascultători. Banii sunt o comoară necesară; n-o lăsaţi să fie irosită cu aceia care n-au nevoie de ea. Cineva are trebuinţă de darul vostru de bunăvoie... Dacă aveţi obiceiuri extravagante, îndepărtaţi-le din viaţa voastră cât de repede posibil. Dacă nu faceţi aceasta, veţi fi ruinaţi pentru veşnicie. Iar obiceiurile de economie, hărnicie şi sobrietate sunt, pentru voi şi pentru copiii voştri, chiar în această lume, o parte mai bună decât o moştenire bogată. (MS. 139, 1898)

Instruiţi copiii în economie. — Lumina dată mie acum de Domnul este că trebuie să fim atenţi să nu cheltuim în mod nechibzuit timpul nostru preţios şi banii. Multe lucruri pot conveni gusturilor noastre dar trebuie să ne ferim de a cheltui banii pe ceea ce nu este pâine. Vom avea nevoie de multe mijloace pentru a avansa cu hotărâre lucrarea în oraşele noastre. Fiecare trebuie să aibă o parte de făcut în lucrarea Domnului. Părinţii trebuie să-i înveţe pe copii lecţii de economie pentru ca şi membrii mai tineri ai turmei să poată învăţa să ia parte la responsabilitatea de a susţine cauza lui Dumnezeu pentru aceste timpuri. (L. 4, 1911)

Iubirea neexprimată prin extravaganţă. — Practicaţi economia în familiile voastre. Idoli sunt pretutindeni şi adoraţi de mulţi. Daţi la o parte idolii voştri. Renunţaţi la plăcerile egoiste. Vă rog fierbinte, nu consumaţi mijloacele împodobindu-vă casele, pentru că sunt banii lui Dumnezeu şi vor fi ceruţi înapoi de la voi. Părinţi, pentru Numele lui Hristos, nu [135] folosiţi banii Domnului pentru a satisface capriciile copiilor voştri! Nu-i învăţaţi să caute moda şi atitudinea de paradă pentru a obţine o influenţă în lume...

Nu vă educaţi copiii să creadă că iubirea voastră pentru ei trebuie să fie exprimată prin îngăduirea mândriei, a extravaganţei şi a dragostei lor de etalare. Nu este timpul acum pentru a inventa căi de folosire a banilor. Trebuie să vă exploataţi inventivitatea pentru a vedea cum puteţi economisi mai bine. (MS. 139, 1898)

Lecţia lui Hristos despre economie. — Există o lecţie pentru noi în hrănirea celor cinci mii, o lecţie cu o aplicaţie specială la acele timpuri când suntem plasaţi în circumstanţe dificile, constrânşi să practicăm o economie severă. Săvârşind minunea şi satisfăcând foamea mulţimii, Hristos a avut grijă ca mâncarea rămasă să nu fie aruncată. (MS. 3, 1912)

El le-a spus ucenicilor: „Strângeţi firmiturile ce au rămas ca nimic să nu se piardă.“ Deşi toate resursele cerului îi stăteau la dispoziţie, El n-a suportat ca nici măcar o bucăţică de pâine să fie irosită. (L. 20a, 1893)

Nu aruncaţi nimic folositor. — Nimic care se poate folosi nu trebuie să fie aruncat. Aceasta cere înţelepciune, prevedere şi atenţie continuă. Mi-a fost arătat că nepriceperea de a economisi în lucrurile mici este un motiv pentru care aşa de multe familii suferă din lipsa celor necesare vieţii. (MS. 3, 1912)

Ei n-au învăţat niciodată să economisească. — Este mult de lucru pentru Maestrul, iar bărbaţi care astăzi ar putea ocupa poziţii înalte în legătură cu lucrarea lui Dumnezeu au căzut pentru că n-au învăţat niciodată să economisească. Ei nu şi-au limitat dorinţele la veniturile lor când au intrat în cauză, iar obiceiurile de a risipi au dus la distrugerea rodniciei lor în lucrare. (L. 48, 1888) [136]

Cum să învăţaţi folosirea corectă a banilor. — Fiecare tânăr şi fiecare copil să fie învăţat nu doar să rezolve probleme imaginare, ci să păstreze un raport exact al câştigului şi al cheltuielilor sale. Lăsaţi-l să înveţe folosirea corectă a banilor chiar prin faptul că îi foloseşte. Dacă sunt aprovizionaţi de părinţii lor sau din veniturile proprii, lăsaţi băieţii şi fetele să-şi aleagă şi să-şi cumpere îmbrăcămintea, cărţile şi alte lucruri necesare; păstrând o evidenţă a cheltuielilor, ei vor învăţa valoarea şi folosul banilor aşa cum n-ar putea învăţa pe nici o altă cale. (CS. p. 294)

Valoarea ţinerii evidenţelor. — Când sunt foarte tineri, copiii trebuie educaţi să citească, să scrie, să înţeleagă cifre, să-şi ţină evidenţele proprii. Ei pot merge înainte, avansând pas cu pas în aceste cunoştinţe. (CT. p. 168, 169)

Copiii să fie învăţaţi să păstreze un raport. Aceasta îi va face în stare să fie exacţi. Băiatul cheltuitor va fi un bărbat cheltuitor. Fata înfumurată, egoistă, căreia îi pasă doar de sine, va fi la fel ca femeie. Trebuie să ne amintim că există alţi tineri pentru care suntem răspunzători. Dacă-i instruim pe copiii noştri să-şi corecteze obiceiurile, prin ei vom fi în stare să influenţăm pe alţii. (L. 11, 1888) [137] [138]

Secţiunea 7 — Dezvoltând calităţi creştine

[139]

Educaţi în simplitate naturală. — Cei mici trebuie educaţi în simplitate de copii. Ei ar trebui instruiţi să fie satisfăcuţi cu obligaţii mici, de ajutor şi cu plăceri şi experienţe potrivite vârstei lor. Copilăria corespunde cu firul verde din parabolă şi firul verde are o frumuseţe a lui deosebită. Copiii n-ar trebui forţaţi într-o maturitate precoce, ci să reţină cât mai mult timp posibil prospeţimea şi graţia primilor ani. Cu cât viaţa copilului este mai liniştită şi mai simplă — mai liberă de excitaţii artificiale şi mai în armonie cu natura — cu atât este mai favorabilă vigorii fizice şi intelectuale precum şi tăriei spirituale. (Ed. p. 107 )

Prin exemplul lor, părinţii ar trebui să încurajeze formarea obiceiurilor de simplitate şi să-şi scoată copiii dintr-un stil de viaţă artificial oferindu-le condiţii de viaţă naturale. (ST. 2 octombrie, 1884)

Copiii nealintaţi sunt cei mai atractivi. — Cei mai atractivi sunt acei copii care sunt naturali şi nealintaţi. Nu este înţelept să dai copiilor atenţie deosebită... Să nu fie încurajată vanitatea lăudându-le înfăţişarea, cuvintele sau faptele. Nici n-ar trebui să fie îmbrăcaţi într-o manieră costisitoare şi bătătoare la ochi. Aceasta încurajează în ei mândrie şi trezeşte invidia în inimile tovarăşilor lor. Învăţaţi-i pe copii că împodobirea adevărată nu este exterioară. „Podoaba voastră să nu fie podoaba de afară, care stă în împletitura părului, în purtarea de scule de aur sau în îmbrăcarea hainelor, ci să fie omul ascuns al inimii, în curăţia nepieritoare a unui duh blând şi liniştit, care este de mare preţ înaintea lui Dumnezeu.“ 1 Petru 3, 3. 4. (CT. p. 141) [140]

Secretul adevăratului farmec. — Fetele ar trebui să fie învăţate că adevăratul farmec al feminităţii nu constă doar în frumuseţea formelor sau trăsăturilor sau în posedarea talentelor, ci într-un duh blând şi liniştit, în răbdare, generozitate, bunătate şi bunăvoinţă de a face şi a suferi pentru alţii. Ele trebuie învăţate să lucreze şi să studieze pentru un scop, să trăiască pentru o ţintă, să creadă în Dumnezeu, să se teamă de El şi să-şi respecte părinţii. Apoi, pe măsură ce cresc, vor deveni mai curate la minte, mai conştiente de propriile capacităţi şi mai iubitoare. Va fi imposibil să degradezi o asemenea femeie. Ele vor scăpa de ispitele şi încercările ce au distrus pe mulţi. (HR. decembrie, 1877)

Seminţele vanităţii. — În multe familii seminţele vanităţii şi ale egoismului sunt semănate în inimile copiilor aproape în timpul prunciei. Isteţimea lor în ceea ce spun şi fac este lăudată în prezenţa lor şi repetată cu exagerare altora. Cei mici observă aceasta şi se cred importanţi; îşi iau libertatea de a întrerupe conversaţii, devin obraznici şi fără ruşine. Măgulirea şi răsfăţarea le dezvoltă vanitatea până când, nu rareori, cel mai mic conduce întreaga familie, inclusiv pe tata şi mama.

Înclinaţia formată de acest tip de educaţie nu poate fi îndepărtată pe măsură ce copilul se maturizează spre o educaţie mai coaptă. Ea creşte odată cu el, iar ceea ce părea isteţime în prunc devine vrednic de dispreţ şi rău în bărbat sau femeie. Ei caută să-şi domine tovarăşii şi, dacă refuză cineva să se supună dorinţelor lor, se consideră nedreptăţiţi şi insultaţi. Aceasta pentru că în tinereţe, în loc să fie învăţaţi lepădarea de sine necesară pentru a purta greutăţile şi truda vieţii, au fost răsfăţaţi spre paguba lor. (4 T. p.200, 201) [141]

Nu încurajaţi iubirea de laudă. — Copiii au nevoie de apreciere, înţelegere şi îmbărbătare; dar trebuie avut grijă să nu se încurajeze în ei dragostea de laudă... Părintele sau învăţătorul care are în vedere adevăratul caracter ideal şi posibilităţile de a-l atinge nu poate aprecia sau stimula îngâmfarea. El nu va încuraja în tineri dorinţa sau efortul de a-şi etala aptitudinea sau dexteritatea. Acela care priveşte mai sus de el însuşi va fi umil, şi totuşi va poseda o demnitate ce nu este stingherită sau tulburată de etalarea exterioară sau de măreţia omenească. (Ed. p. 237)

Încurajaţi simplitatea în dietă şi îmbrăcăminte. — Părinţii au de îndeplinit datoria sacră de a-şi învăţa copiii să ajute la purtarea poverilor căminului şi să fie mulţumiţi cu mâncare uşoară şi simplă şi cu haine îngrijite şi ieftine. (CT. p. 158) O, dacă mamele şi taţii şi-ar da seama de responsabilitatea lor şi de socoteala ce trebuie s-o dea înaintea lui Dumnezeu! Ce schimbare ar avea loc în societate! Copiii n-ar fi răsfăţaţi prin laudă şi alintare sau înfumuraţi prin îngăduinţă în îmbrăcăminte. (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897 )

Învăţaţi simplitatea şi încrederea. — Noi trebuie să-i învăţăm pe copii lecţii de simplitate şi încredere. Să-i învăţăm să iubească, să se teamă şi să asculte de Creatorul lor. În toate planurile şi scopurile vieţii trebuie urmărită slava Lui ca ţintă supremă. Iubirea Lui ar trebui să fie motivul principal al fiecărei acţiuni. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882)

Hristos, exemplul nostru. — Isus, Mântuitorul nostru, a umblat pe pământ cu demnitatea unui rege; cu toate acestea, El era blând şi smerit cu inima. Era o lumină şi o binecuvântare în orice cămin, deoarece ducea cu Sine voioşie, speranţă şi curaj. O, dacă am putea fi satisfăcuţi cu mai puţine dorinţe ale inimii, cu mai puţină sforţare pentru lucruri dificil de [142] obţinut cu care să ne înfrumuseţăm casele, în timp ce un duh blând şi liniştit, care este apreciat de Dumnezeu mai presus de pietre scumpe, nu este preţuit. Farmecul simplităţii, blândeţii şi afecţiunii adevărate ar face un paradis din casa cea mai umilă. Este mai bine să înduri cu voioşie orice inconvenient decât să nu ai pace şi mulţumire. (4 T. p. 622) [143]

Curtoazia începe în cămin. [Notă: Vezi Căminul adventist, pp. 421-429, capitolul intitulat Curtuazie şi amabilitate] — Părinţi, învăţaţi-i pe copiii voştri... cum să se comporte cu politeţe adevărată în cămin. Învăţaţi-i să arate bunătate şi gingăşie unul faţă de altul. Nu îngăduiţi egoismului să locuiască în inimă sau să-şi găsească locul în cămin. (MS. 47, 1900)

Tinerii care cresc neatenţi şi necuviincioşi în cuvinte şi maniere, arată caracterul instruirii primite în familie. Părinţii nu şi-au dat seama de importanţa isprăvniciei lor şi au cules ce au semănat. (MS. 117, 1899)

Principiile cerului să pătrundă în cămin. — Principiile cerului trebuie aduse în conducerea căminului. Fiecare copil trebuie învăţat să fie politicos, compătimitor, iubitor, milos, curtenitor şi delicat. (MS. 100, 1902) Când toţi sunt membri ai familiei regale, va fi adevărată politeţe în viaţa de cămin. Fiecare membru al familiei va căuta să facă totul cât mai plăcut pentru fiecare din ceilalţi membri. (MS. 60, 1903)

Învăţaţi prin povaţă şi exemplu. — Copiii, ca şi cei mari, sunt expuşi ispitelor, iar membrii mai mari ai familiei ar trebui să le dea, prin învăţătură şi exemplu, lecţii de curtoazie, voioşie, afecţiune şi de îndeplinire cu credincioşie a datoriilor lor zilnice. (MS. 27, 1896) [144]

Respect pentru picioarele trudite ce se apropie de odihna lor. — Şi Dumnezeu, în mod special, a impus respect delicat faţă de vârstnici. El spune: „Capul cărunt este o coroană de slavă dacă se află pe calea neprihănirii.“ Proverbe 16, 31. El vorbeşte despre bătălii luptate şi victorii câştigate, despre poveri purtate şi ispite rezistate. El vorbeşte despre picioare trudite apropiindu-se de locul lor de odihnă, despre locuri ce în curând vor fi goale. Ajutaţi-i pe copii să se gândească la aceasta, iar ei vor netezi calea bătrânilor prin curtoazia şi respectul lor aducând farmec şi frumuseţe în vieţile lor tinere pe măsură ce iau seama la porunca: „să te scoli înaintea perilor albi şi să cinsteşti pe bătrân.“ Leviticul 19, 32. (Ed. p. 244)

Învăţaţi rezerva şi modestia. — Mândria, părerea înaltă despre sine şi obrăznicia sunt caracteristici evidente ale copiilor de azi, şi sunt blestemul veacului... Cele mai sacre lecţii de modestie şi umilinţă trebuie predate copiilor atât acasă, cât şi în Şcoala de Sabat. (CSW. p. 46)

Tu, căruia îţi adresez aceste cuvinte, vei lua seama la instrucţiunile date? Lasă tinerii să primească avertizarea; să nu fie grăbiţi a intra în conversaţie, ci să fie modeşti şi retraşi. Să fie gata să asculte lucruri ce vor aduce beneficii sufletului şi să fie înceţi la vorbire, în afară de cazul că trebuie să-L reprezinte pe Isus şi să mărturisească pentru adevăr. Arată umilinţa minţii prin modestia comportamentului. (YI. 11 iulie, 1895)

O apărare pentru virtute. — Ţineţi la piatra scumpă, inestimabilă, a modestiei. Aceasta va păzi virtutea... Mă simt îndemnată de Duhul Domnului să determin pe surorile mele care mărturisesc a fi evlavioase, să cultive o modestie a comportamentului şi o rezervă care şade bine... Am întrebat: Când se vor purta surorile tinere cu decenţă? Ştiu că nu va fi nici o schimbare decisivă în mai bine atâta timp cât părinţii nu simt [145] importanţa unei griji mai mari în educarea corectă a copiilor lor. Învăţaţi-i să se poarte cu rezervă şi modestie. (2 T. p. 458, 459)

Adevăratul farmec. — Farmecul adevărat al unui copil constă în modestie şi ascultare, în urechi atente să audă cuvinte de îndrumare, în picioare şi mâini binevoitoare să meargă şi să lucreze pe calea datoriei. Bunătatea adevărată a unui copil va aduce propria răsplată, chiar în această viaţă. (The Review and Herald. 10 mai, 1898) [146]

Simplitate

Curtoazie şi rezervă

Voioşie şi mulţumire

Lăsaţi ca o influenţă dulce să umple căminul. — Mai presus de orice, părinţii să-şi înconjoare copiii cu o atmosferă de voioşie, curtoazie şi dragoste. Un cămin în care dragostea locuieşte şi este exprimată prin priviri, cuvinte şi fapte, este un loc unde îngerii sunt încântaţi să-şi manifeste prezenţa.

Părinţi, lăsaţi ca raza iubirii, voioşiei şi mulţumirii fericite să intre în inimile voastre şi influenţa sa dulce şi înveselitoare să vă umple căminul. Manifestaţi un spirit bun şi răbdător şi încurajaţi acelaşi spirit şi în copiii voştri, cultivând tot farmecul ce va lumina viaţa de cămin. Atmosfera creată astfel va fi pentru copii ceea ce aerul şi lumina soarelui sunt pentru lumea vegetală, promovând sănătate şi vigoare minţii şi trupului. (MH. p. 386, 387)

Înfăţişarea să fie voioasă. — Nu există nimic posomorât în religia lui Isus. În timp ce toată uşurătatea, neseriozitatea şi gluma, despre care apostolul spune că sunt nepotrivite, trebuie ocolite cu grijă, există o dulce pace şi odihnă în Isus, ce va fi exprimată în înfăţişare. Creştinii nu vor fi trişti, abătuţi sau deznădăjduiţi. Ei vor fi raţionali, însă vor arăta lumii o voioşie pe care numai harul o poate da. (The Review and Herald. 15 aprilie, 1884)

Copiii sunt atraşi de o purtare veselă şi radioasă. Arătaţi-le bunătate şi curtoazie, iar ei vor manifesta acelaşi spirit faţă de voi şi unul faţă de altul. (Ed. p. 240)

Educaţi sufletele spre voioşie, spre mulţumire şi [147] spre exprimarea recunoştinţei faţă de Dumnezeu pentru marea dragoste cu care ne-a iubit... Voioşia creştină este chiar frumuseţea sfinţeniei. (YI. 11 iulie, 1895)

Spuneţi cuvinte plăcute şi voioase. — Cuvintele plăcute şi voioase nu costă mai mult decât cuvintele neplăcute şi mânioase. Nu vă place să vi se spună cuvinte aspre? Amintiţi-vă că atunci când spuneţi astfel de cuvinte, alţii simt înţepătura lor ascuţită... Părinţi, aduceţi evlavia practică în cămin. Îngerii nu sunt atraşi spre un cămin în care domneşte discordia. Educaţi-i pe copii să spună cuvinte ce vor aduce voioşie şi bucurie. (The Review and Herald. 31 decembrie, 1901)

Încurajaţi o dispoziţie fericită. — Dacă există cineva care ar trebui să fie tot timpul recunoscător, acela este creştinul. Dacă este cineva care se bucură de fericire chiar în viaţa aceasta, acela este urmaşul credincios al lui Isus Hristos. Este de datoria copiilor lui Dumnezeu să fie voioşi. Ei ar trebui să încurajeze o dispoziţie fericită. Dumnezeu nu poate fi slăvit de copiii Săi care trăiesc continuu sub un nor şi care aruncă o umbră pe oriunde merg. Creştinul ar trebui să arunce raze de soare în loc de umbră... El va avea o înfăţişare voioasă. (The Review and Herald. 28 aprilie, 1859)

Copiii urăsc întunecimea norilor şi a tristeţii. Inimile lor răspund la lumină, la voioşie, la dragoste. (CSW. p. 98)

Zâmbiţi, părinţi, zâmbiţi! — Unii părinţi, precum şi unii învăţători, par să uite că ei înşişi au fost cândva copii. Ei sunt plini de demnitate, reci şi lipsiţi de înţelegere... Feţele lor poartă de obicei o expresie solemnă, mustrătoare. Bucuria copilărească sau caracterul năbădăios, activitatea continuă a vieţii tinere nu găseşte scuză în ochii lor. Greşelile neînsemnate din comportamentul altora sunt tratate ca păcate grave. O asemenea disciplină nu este asemenea cu cea a lui Hristos. Copiii astfel instruiţi se tem de părinţii sau de profesorii lor, dar nu-i iubesc. Ei nu le mărturisesc experienţele lor copilăreşti. [148]

Unele din cele mai valoroase calităţi ale minţii şi inimii sunt îngheţate de moarte, ca şi o plantă gingaşă în faţa vijeliei iernii.

Zâmbiţi, părinţi! zâmbiţi învăţători! Dacă inima vă este tristă, nu lăsaţi ca faţa să arate aceasta. Lăsaţi ca voioşia dintr-o inimă iubitoare şi plină de recunoştinţă să lumineze înfăţişarea. Dezdoiţi-vă de sub demnitatea voastră de fier, adaptaţi-vă la nevoile copiilor şi faceţi-i să vă iubească. Trebuie să le câştigaţi afecţiunea dacă vreţi să imprimaţi adevărul religios în inimile lor. (The Review and Herald. 21 martie, 1882)

O rugăciune adecvată. — Faceţi-vă lucrul plăcut prin cântări de laudă. Dacă vreţi să aveţi un raport curat în cărţile cerului, niciodată să nu vă supăraţi sau să vorbiţi cu mânie. Rugăciunea voastră zilnică să fie: „Doamne, învaţă-mă să fac tot ce pot mai bine. Învaţă-mă să fac o lucrare mai bună. Dă-mi energie şi voioşie.“... Aduceţi-L pe Hristos în tot ce faceţi. Atunci vieţile vă vor fi umplute cu bucurie şi recunoştinţă... Să facem tot ce putem mai bine, înaintând cu atenţie în serviciul Domnului, cu inimile pline de bucuria Lui. (AUR. 15 noiembrie, 1903)

Învăţaţi-i pe copii să fie recunoscători. — „Te vei bucura de orice lucru bun pe care ţi l-a dat Domnul Dumnezeul tău.“ Recunoştinţa şi lauda ar trebui exprimate faţă de Dumnezeu pentru binecuvântările vremelnice şi pentru orice fel de mângâieri pe care le-a revărsat asupra noastră. Dumnezeu ar vrea ca fiecare familie pe care o pregăteşte să ocupe locurile veşnice de sus să-I dea slavă pentru bogatele comori ale harului Său. Dacă în viaţa de cămin copiii ar fi educaţi şi antrenaţi să fie recunoscători Dătătorului pentru toate lucrurile bune, am vedea un element al harului ceresc manifestat în familiile noastre. Voioşia ar fi văzută în viaţa de cămin, iar tineretul venind din astfel de familii ar aduce [149] cu ei, în şcoală şi în biserică, un spirit de respect şi veneraţie. În sanctuarul unde Dumnezeu se întâlneşte cu poporul Său ar fi o bună frecvenţă şi o adoraţie pentru toate serviciile de închinare, iar lauda recunoscătoare şi mulţumirea ar fi oferite pentru toate darurile providenţei Sale.

Dacă Cuvântul lui Dumnezeu ar fi îndeplinit acum tot la fel de strict cum era poruncit vechiului Israel, taţii şi mamele ar da copiilor lor un exemplu de cea mai înaltă valoare... Fiecare binecuvântare vremelnică ar fi primită cu recunoştinţă şi fiecare binecuvântare spirituală ar deveni preţuită de două ori mai mult pentru că discernământul fiecărui membru al casei a fost sfinţit de Cuvântul adevărului. Domnul Isus este foarte aproape de aceia care apreciază în acest fel darurile Sale îndurătoare, îndreptând toate lucrurile lor bune înapoi la Dumnezeul binevoitor, iubitor şi grijuliu, recunoscându-L ca marele Izvor a toată mângâierea şi consolarea, Sursa inepuizabilă de har. (MS. 67, 1907) [150]

Cinstea

Părinţii să fie modele de corectitudine. — Părinţi şi învăţători, fiţi credincioşi lui Dumnezeu. Viaţa să vă fie eliberată de practici necinstite. Nici o viclenie să nu se găsească pe buzele voastre. Oricât de neplăcut v-ar părea la un moment dat, lăsaţi ca vorbele, căile şi faptele voastre să arate integritate în faţa unui Dumnezeu sfânt. O, efectul primei lecţii de necinste este teribil! Se va deda vreunul dintre aceia care pretind că sunt fii şi fiice ale lui Dumnezeu la practici înşelătoare şi la minciună?

Nu daţi niciodată copiilor voştri ocazia să aibă pretextul unei scuze spunând: Mama nu spune adevărul. Tata nu spune adevărul. Când sunteţi probaţi în tribunalul ceresc, în raportul întocmit în dreptul numelui vostru să fie scris: un înşelător? Să fie urmaşii voştri îndrumaţi greşit tocmai de exemplul celor care ar trebui să-i călăuzească în calea adevărului? În loc de aceasta, nu va fi permis puterii de a converti a lui Dumnezeu să intre în inimile mamelor şi taţilor? Nu I se va îngădui Duhului Sfânt să-şi pună pecetea asupra copiilor lor?

Nu se poate aştepta din partea copiilor să fie întru totul cinstiţi, dar există pericolul ca, prin administrare neînţeleaptă, părinţii să distrugă francheţea ce ar trebui să caracterizeze experienţa copilului. Prin cuvânt şi faptă, părinţii ar trebui să facă tot ce le stă în putere ca să păstreze o simplitate naturală. Pe măsură ce copiii cresc, părinţii n-ar trebui să le dea nici cea mai mică ocazie de a semăna acea sămânţă ce se va dezvolta în înşelăciune şi falsitate şi se va maturiza în obiceiuri pe care nu te poţi bizui. (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897) [151] Nu ocoliţi niciodată adevărul. — Părinţii ar trebui să fie modele ale adevărului pentru că aceasta este lecţia zilnică ce trebuie imprimată în inima copilului. Principii neclintite ar trebui să-i conducă pe părinţi în toate problemele vieţii, în special în educaţia şi instruirea copiilor lor. „Copilul lasă să se vadă încă din faptele lui dacă purtarea îi va fi curată şi fără prihană.“ (Good Health, ianuarie, 1880)

O mamă căreia îi lipseşte discernământul şi care nu urmează îndrumarea Domnului, s-ar putea să-şi educe copiii să fie înşelători şi ipocriţi. Trăsăturile de caracter nutrite în felul acesta, pot deveni aşa de persistente încât a minţi va fi la fel de natural ca şi a respira. Prefăcătoria va înlocui sinceritatea şi realitatea. (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897)

Părinţi, niciodată să nu ocoliţi adevărul. Nu minţiţi niciodată prin învăţătură sau exemplu. Dacă vrei să-ţi fie copilul cinstit, fii tu însuţi cinstit. Fii corect şi neabătut. N-ar trebui îngăduită nici cea mai slabă ocolire a adevărului. Deoarece mama este obişnuită să ocolească adevărul şi să fie necinstită, copilul îi urmează exemplul. (MS. 127, 1897)

Neadevărul este încurajat prin cuvinte aspre. — Când copiii voştri greşesc, nu deveniţi nerăbdători cu ei. Când îi corectaţi, nu vorbiţi aspru şi sever. Aceasta îi face confuzi şi le este frică să spună adevărul. (MS. 2, 1903) [152]

Onestitate şi integritate

Onestitatea să fie practicată şi învăţată. — Este esenţial ca cinstea să fie practicată în toate amănuntele vieţii mamei şi este important în instruirea copiilor ca, atât fetele mici cât şi băieţii să fie învăţaţi să nu ocolească niciodată adevărul sau să înşele nici chiar în cel mai mic lucru. (L. 41, 1888)

Standardul pe care-l cere Dumnezeu. — Dumnezeu vrea în slujba Sa, sub steagul Său, bărbaţi oneşti şi imaculaţi în caracter, ca limba lor să nu rostească vreo aparenţă de neadevăr. Vorbirea trebuie să fie adevărată, privirea curată, iar acţiunile să fie în întregime şi cu desăvârşire aşa încât Dumnezeu să le poată recomanda. Trăim sub privirea unui Dumnezeu sfânt care declară solemn: „Ştiu faptele tale.“ Ochiul divin este totdeauna asupra noastră. Nu putem ascunde de Dumnezeu nici o afacere necinstită. Faptul că Dumnezeu observă fiecare acţiune a noastră este un adevăr pe care doar câţiva îl realizează. (L. 41, 1888)

Aceia care îşi dau seama de dependenţa lor de Dumnezeu vor simţi că trebuie să fie cinstiţi cu semenii lor şi, mai presus de toate, că trebuie să fie cinstiţi cu Dumnezeu, de la care vin toate binecuvântările vieţii. Ocolirea poruncii sigure a lui Dumnezeu privind zecimile şi darurile este înregistrată în cărţile cerului ca jaf faţă de El. (CS. p. 77, 78)

Măsuri şi greutăţi corecte. — Un om cinstit, potrivit cu standardul lui Hristos, este acela care va manifesta o integritate fermă. Greutăţile înşelătoare şi cumpenele false cu care mulţi caută să-şi avanseze interesele în lume, sunt o urâciune în ochii lui Dumnezeu... Integritatea neclintită străluceşte ca aurul prin zgura [153] şi gunoiul lumii. Amăgirea, falsitatea şi necredincioşia pot fi acoperite cu o aparenţă înşelătoare şi ascunse de ochii omului, dar nu de ochii lui Dumnezeu. Îngerii lui Dumnezeu, care urmăresc dezvoltarea caracterului şi măsoară valoarea morală, înregistrează în cărţile cerului aceste tranzacţii minore ce descoperă caracterul. (4 T. p. 310)

Cinstit cu timpul şi cu banii. — Este nevoie de bărbaţi al căror simţ al dreptăţii, chiar în cele mai mici lucruri, nu le va îngădui să-şi petreacă timpul decât minuţios şi corect, bărbaţi ce vor realiza că ei sunt instrumente ce aparţin lui Dumnezeu şi care nu-şi vor însuşi pe nedrept nici un ban în folosul lor; bărbaţi care vor fi la fel de credincioşi şi exacţi, atenţi şi sârguincioşi în lucrul lor, în absenţa şefului ca şi în prezenţa lui, dovedind prin credincioşia lor că nu lucrează doar de ochii lumii şi ca să placă oamenilor, ci că sunt lucrători conştiincioşi, credincioşi şi cinstiţi, făcând dreptate nu pentru lauda omenească, ci pentru că iubesc şi aleg dreptatea dintr-un simţ mai înalt, acela al datoriei faţă de Dumnezeu. (Id. vol. 3, p. 25)

Exact ceea ce vrea el ca alţii să gândească despre sine. — În orice [154] problemă de afaceri, creştinul va fi chiar ceea ce vrea ca fraţii lui să creadă că este. Desfăşurarea acţiunilor sale este călăuzită de principii de bază. El nu unelteşte; de aceea nu are nimic de tăinuit, nimic de acoperit printr-o înfăţişare înşelătoare. El poate fi criticat, poate fi probat, dar integritatea lui hotărâtă va străluci ca aurul. Este o binecuvântare pentru toţi aceia care sunt în legătură cu el, deoarece cuvântul lui este vrednic de încredere. El este un om care nu va profita de aproapele lui. Este un prieten şi un binefăcător pentru toţi, iar semenii săi îşi pun încrederea în sfatul lui... Un om cu adevărat onest nu va profita de slăbiciune şi incompetenţă pentru a-şi umple portofelul. (L. 3, 1878)

Nu îngădui nici o deviere de la cinstea statornică. — În orice problemă de afaceri fii cinstit în mod statornic. Oricât de ispitit ai fi, niciodată să nu înşeli sau să minţi, nici în cel mai mic lucru. Uneori, un impuls natural poate aduce ispita de a te abate de la calea neprefăcută a cinstei, dar nu devia de la principiu nici cât grosimea unui fir de păr. Du-ţi la îndeplinire învoielile. Căutând să-ţi schimbi planurile, vei arăta că nu eşti demn de încredere şi, dacă dai înapoi în afaceri mici, vei da înapoi şi în cele mari. Sub astfel de circumstanţe unii sunt ispitiţi să înşele, spunând: N-am fost înţeles. Cuvintele mele au fost luate ca însemnând mai mult decât am intenţionat. Realitatea este că ei au intenţionat să spună exact ceea ce au spus dar au pierdut impulsul bun şi au vrut să se retragă din învoiala lor, ca nu cumva să aibă vreo pierdere. Domnul cere de la noi să facem dreptate, să iubim mila, adevărul şi neprihănirea. (L. 103, 1900)

Menţineţi principii stricte. — În toate amănuntele vieţii trebuie menţinute cele mai stricte principii ale corectitudinii... Devierea de la cinstea perfectă în problemele de afaceri poate apărea ca un lucru mic în estimarea unora, dar Mântuitorul nostru n-o priveşte astfel. Cuvintele Sale cu privire la acest lucru sunt clare şi explicite: „Cine este credincios în cele mai mici lucruri, este credincios şi în cele mari.“ Un om care-şi înşeală aproapele într-o proporţie mică, va înşela într-o dimensiune mai mare dacă este ispitit. O reprezentare falsă într-o problemă mică este necinste în ochii lui Dumnezeu, la fel ca şi falsitatea într-o problemă mai mare. (L. 3, 1878)

Cinstea trebuie să marcheze orice acţiune a vieţii noastre. [155]

Îngeri cereşti examinează lucrarea pusă în mâinile noastre, iar acolo unde a fost o îndepărtare de la principiile adevărului, în rapoarte este scris: „găsit uşor“. (CS. p. 142) [156]

Conştienţa de puterile proprii şi simţul onoarei

Învăţaţi fiecare copil să fie conştient de capacităţile proprii. — Pe cât posibil, fiecare copil trebuie învăţat să-şi recunoască propriile capacităţi. Exersând diferite facultăţi, el va descoperi în ce este mai dotat şi în ce este deficitar. Un instructor înţelept va acorda atenţie deosebită dezvoltării trăsăturilor mai slabe, aşa încât copilul să-şi poată forma un caracter armonios, bine echilibrat. (FE. p. 57)

Prea multă tihnă va forma persoane plăpânde. — Ar fi mai bine dacă părinţii, în timpul vieţii lor, îşi vor învăţa copiii să se ajute singuri, decât să le lase mult de învăţat după moarte. Copiii lăsaţi să depindă în principal de propriile străduinţe vor fi bărbaţi mai buni şi femei mai bune şi vor fi mai potriviţi pentru viaţa practică decât aceia care au depins de averea tatălui lor. Copiii lăsaţi să depindă de resursele proprii, în general îşi apreciază capacităţile, îşi îmbunătăţesc privilegiile şi îşi cultivă şi direcţionează facultăţile spre a atinge o ţintă în viaţă. De obicei ei dezvoltă caractere bazate pe hărnicie, cumpătare şi valoare morală ce stau la temelia succesului în viaţa creştină. Acei copii pentru care părinţii au făcut cel mai mult, de obicei se simt cel mai puţin obligaţi faţă de părinţi. (3 T. p. 122, 123)

Obstacolele dezvoltă puterea. — Obstacolele sunt acelea care-i fac pe oameni puternici. Nu ajutoarele, ci dificultăţile, conflictele şi refuzurile fac oameni cu vigoare morală. Prea multa tihnă şi evitarea responsabilităţii au făcut nişte plăpânzi şi [157] pitici din aceia care trebuiau să fie bărbaţi responsabili, cu putere morală şi muşchi spirituali puternici. (Id. p. 495)

Este necesar ca din primii ani să împletim în caracter principiile integrităţii neclintite, ca tinerele vlăstare să poată atinge la maturitate standardul cel mai înalt. Ei ar trebui să păstreze totdeauna înaintea ochilor faptul că au fost cumpăraţi cu un preţ şi ar trebui să slăvească pe Dumnezeu în trupul şi în duhul lor care sunt ale Lui. Tineretul să se gândească în mod serios la ţinta propusă şi la lucrarea principală a vieţii lor şi să pună temelia în aşa fel încât obiceiurile lor să fie eliberate de toată stricăciunea corupţiei. Dacă se vor afla într-o poziţie unde să influenţeze pe alţii, trebuie să fie conştienţi de capacităţile proprii. (YI. 5 ianuarie, 1893)

Pregătiţi-i pe copii să întâmpine problemele cu curaj. — Dincolo de disciplina căminului şi a şcolii, toţi au de întâmpinat disciplina neîndurătoare a vieţii. Cum să facem faţă acesteia cu înţelepciune este o lecţie ce trebuie explicată fiecărui copil şi fiecărui tânăr. Este adevărat că Dumnezeu ne iubeşte, că El lucrează pentru fericirea noastră şi că, dacă legea Lui ar fi fost întotdeauna ascultată, n-ar fi trebuit să cunoaştem suferinţa niciodată şi nu este mai puţin adevărat că în această lume, ca rezultat al păcatului, suferinţa, necazul şi poverile vin în viaţa fiecăruia. Putem să le facem un bine copiilor şi tinerilor pentru toată viaţa învăţându-i să facă faţă cu curaj acestor necazuri şi greutăţi. În timp ce ar trebui să le acordăm înţelegere, niciodată să n-o facem astfel încât să încurajeze autocompătimirea. Ei au nevoie mai degrabă de ceea ce stimulează şi întăreşte, decât de ceea ce slăbeşte.

Ei trebuie învăţaţi că această lume nu este un teren de paradă, ci un câmp de luptă. Toţi sunt chemaţi să îndure asprimea ca buni soldaţi. Ei trebuie să fie puternici şi eliberaţi de ei înşişi ca oameni. Să fie învăţaţi că adevăratul test al caracterului se află în bunăvoinţa de a purta [158] poveri, de a ocupa locul greu, de a face lucrul ce trebuie să fie făcut, chiar dacă nu le aduce nici o apreciere sau răsplată pământească. (Ed. p. 295)

Întăriţi simţul onoarei. — Educatorul înţelept, lucrând cu elevii săi, va căuta să încurajeze încrederea şi să întărească simţul onoarei. Copiii şi tinerii vor avea de câştigat dacă li se acordă încredere. Mulţi, chiar dintre copilaşi au un înalt simţ al onoarei. Toţi doresc să fie trataţi cu încredere şi respect şi acesta este dreptul lor. Ei nu trebuie lăsaţi să simtă că nu pot pleca sau veni fără să fie păziţi. Suspiciunea demoralizează, producând exact relele pe care caută să le prevină... Faceţi ca tinerii să simtă că sunt demni de încredere şi vor fi doar puţini care nu vor căuta să se dovedească demni de încredere. (Id. p. 289, 290) [159] [160]

Secţiunea 8 — Datoria supremă — dezvoltarea caracterului

[161]

Importanţa caracterului

Singura comoară ce poate fi luată din această lume. — Un caracter format în conformitate cu modelul divin este singura comoară pe care o putem lua cu noi din lumea aceasta în următoarea. Cei care sunt sub învăţătura lui Hristos în această lume, vor lua cu ei în curţile cereşti orice cunoştinţă divină. În cer va trebui să ne perfecţionăm în mod continuu. Cât de importantă este atunci dezvoltarea caracterului în această viaţă. (COL. p. 332)

Adevăratul caracter este o calitate a sufletului. — Capacitatea intelectuală şi geniul nu înseamnă caracter, deoarece acestea sunt adesea posedate de aceia care au un caracter departe de a fi numit bun. Reputaţia nu este caracter. Adevăratul caracter este o calitate a sufletului, ce se dă pe faţă în comportament. (YI. 3 noiembrie, 1886)

Un caracter bun este un capital de o valoare mai mare decât aurul sau argintul. El nu este afectat de temeri sau de eşecuri, iar în acea zi când avuţiile pământeşti vor trece, el va aduce beneficii bogate. Integritatea, fermitatea şi perseverenţa sunt calităţi pe care toţi ar trebui să caute să le cultive în mod sârguincios; deoarece ele îmbracă pe posesor cu o putere irezistibilă — o putere ce-l întăreşte să facă binele, să reziste răului şi să suporte împotrivirea. (CT. p. 225, 226)

Cele două elemente esenţiale. — Tăria de caracter constă în două lucruri: puterea voinţei şi puterea stăpânirii de sine. Mulţi tineri înţeleg greşit tăria de caracter ca fiind pasiunea puternică şi nestăpânită; dar adevărul este că cel stăpânit de patimi este un om slab. Adevărata măreţie şi nobleţe a omului este măsurată prin puterile lui de a-şi supune simţămintele şi nu prin puterea ce o au simţămintele [162] asupra lui. Cel mai tare om este acela care, deşi sensibil la abuz, îşi va reţine patima şi-şi va ierta duşmanii. (Id. p. 222)

Mai necesar decât înfăţişarea exterioară. — Dacă s-ar fi considerat tot atât de important ca tineretul să posede un caracter frumos şi o fire binevoitoare după cum este considerat ca ei să imite modele lumii în îmbrăcăminte şi comportament, am vedea sute acolo unde astăzi este unul, venind pe scena vieţii pregătiţi să exercite o influenţă înnobilatoare asupra societăţii. (FE. p. 69)

Dezvoltarea caracterului este lucrarea unei vieţi. — Formarea caracterului este lucrarea unei vieţi întregi şi este pentru veşnicie. Ce schimbare ar avea loc dacă toţi ar putea să-şi dea seama de aceasta şi dacă s-ar trezi la gândul că noi ne hotărâm în mod individual propriul destin pentru viaţa veşnică sau pentru ruină veşnică! Cât de diferit ar fi petrecut acest timp de probă şi cât de diferite ar fi caracterele ce populează lumea noastră! (YI. 19 februarie, 1903)

Dezvoltare şi creştere. — Încolţirea seminţei reprezintă începutul vieţii spirituale, iar dezvoltarea plantei este un simbol al dezvoltării caracterului. Nu poate exista viaţă fără creştere. Planta trebuie sau să crească sau să moară. După cum creşterea ei este tăcută şi imperceptibilă dar continuă, tot la fel este şi creşterea caracterului. La fiecare etapă a dezvoltării, viaţa noastră poate fi perfectă; şi totuşi va exista înaintare continuă dacă este îndeplinit planul lui Dumnezeu pentru noi. (Ed. p. 105, 106)

Caracterul este secerişul vieţii. — Recolta vieţii este caracterul, iar acesta ne hotărăşte destinul, atât pentru viaţa aceasta cât şi pentru viaţa viitoare. Recolta este o înmulţire a seminţei semănate. Fiecare sămânţă aduce rod după soiul ei. Aşa este şi cu trăsăturile de caracter pe care le nutrim. Egoismul, [163] iubirea de sine, părerea bună despre sine, îngăduinţa de sine se înmulţesc, iar sfârşitul este nenorocire şi ruină. „Cine seamănă în firea lui pământească, va secera din firea pământească putrezirea; dar cine seamănă în Duhul, va secera din Duhul viaţa veşnică.“ Galateni 6, 8. Iubirea, mila şi bunătatea aduc roada binecuvântării, un seceriş care este nepieritor. (Id. p. 109)

Cea mai mare dovadă a creştinătăţii. — Dacă mamele creştine ar dărui societăţii copii cu integritate de caracter, cu principii ferme şi cu o ţinută morală sănătoasă, ea ar îndeplini cea mai importantă din toate lucrările misionare. Copiii lor, educaţi în mod desăvârşit să-şi ocupe locul în societate, sunt cea mai mare dovadă a creştinătăţii ce poate fi dată lumii. (PHJ. iunie, 1890)

Influenţa unui copil instruit cum trebuie. — Niciodată n-a fost încredinţată muritorilor o lucrare mai înaltă decât aceea de formare a caracterului. Copiii nu trebuie să fie doar educaţi, ci şi instruiţi cât mai bine; şi cine poate spune viitorul unui copil în creştere sau al unui tânăr? Faceţi ca cea mai mare atenţie să fie acordată creşterii copiilor voştri. Un copil disciplinat cum se cuvine în învăţătura adevărului, care are dragostea şi frica de Dumnezeu împletite în caracter, va avea în lume o putere spre bine ce nu poate fi estimată. (ST. 13 iulie, 1888) [164]

Cum este format caracterul

Obţinut prin efort perseverent şi neobosit. — Caracterul nu vine din întâmplare. El nu este determinat de o izbucnire a temperamentului şi de un pas în direcţia greşită. Este repetarea unui fapt ce-l face să devină obicei şi modelează caracterul spre bine sau spre rău. Caractere drepte pot fi formate numai prin efort perseverent şi neobosit, prin îmbunătăţirea fiecărui talent încredinţat şi a fiecărei capacităţi spre slava lui Dumnezeu. În loc de a face aceasta, mulţi îşi permit să fie purtaţi oriunde poate să-i ducă impulsul sau circumstanţele. Aceasta nu este din cauză că duc lipsă de material bun, ci fiindcă nu realizează că Dumnezeu vrea ca ei să facă tot ce pot mai bine în tinereţe. (YI. 27 iulie, 1899)

Prima noastră datorie faţă de Dumnezeu şi faţă de semenii noştri constă în dezvoltarea de sine. Fiecare facultate cu care ne-a înzestrat Creatorul trebuie cultivată până la cel mai înalt grad de perfecţiune pentru a putea fi în stare să facem cea mai mare parte din binele de care suntem capabili. Ca să ne curăţim şi rafinăm caracterele, avem nevoie de harul dat de Hristos, ce ne va face în stare să vedem şi să ne corectăm deficienţele şi să ne îmbunătăţim calităţile caracterului. (PHJ. aprilie, 1890)

Cultivând puterile date de Dumnezeu. — Într-o mare măsură, fiecare este arhitectul propriului caracter. Cu fiecare zi, construcţia se apropie tot mai mult de terminare. Cuvântul lui Dumnezeu ne avertizează să luăm seama cum zidim şi clădirea noastră să aibă temelia pe Stânca veşnică. Vine timpul când lucrarea noastră va sta descoperită chiar aşa cum este. Acum este vremea ca toţi să [165] cultive puterile date Dumnezeu, ca să-şi poată forma caractere pentru folosinţă aici şi pentru o viaţă mai înaltă după aceea.

Credinţa în Hristos ca Mântuitor personal va da tărie şi soliditate caracterului. Aceia care au credinţă adevărată în Hristos vor fi raţionali, amintindu-şi că ochiul lui Dumnezeu este asupra lor, că Judecătorul tuturor oamenilor cântăreşte valoarea morală şi că inteligenţe cereşti urmăresc cu atenţie să vadă ce fel de caracter este dezvoltat. (CT. p. 223)

Este influenţat de fiecare faptă. — Fiecare acţiune a vieţii, oricât de lipsită de importanţă, are influenţa ei în formarea caracterului. Un caracter bun este mai preţios decât averi lumeşti şi lucrarea de formare a lui este cea mai nobilă lucrare în care se poate angaja omul.

Caracterele formate de împrejurări sunt schimbătoare şi discordante — o mulţime de contraste. Posesorii lor nu au nici un obiectiv înalt în viaţă. Ei nu au o influenţă înnobilatoare asupra caracterului altora. Ei sunt fără ţintă şi fără putere. (4 T. p. 657)

Desăvârşit prin urmarea Modelului lui Dumnezeu. — Dumnezeu aşteaptă ca noi să zidim caractere în conformitate cu Modelul aşezat înaintea noastră. Trebuie să punem cărămidă peste cărămidă, adăugând har peste har, găsind punctele noastre slabe şi corectându-le potrivit cu indicaţiile date. Când se vede o fisură în pereţii unei case, ştim că ceva nu este în regulă cu clădirea. În zidirea caracterelor noastre adesea sunt văzute fisuri. Dacă aceste defecte nu sunt reparate, casa va cădea când furtuna încercării va bate asupra ei. (YI. 25 octombrie, 1900)

Dumnezeu ne dă tărie, putere de judecată şi timp pentru ca să clădim caractere pe care să-Şi poată pune [166] pecetea aprobării. El doreşte ca fiecare copil al Său să construiască un caracter nobil, săvârşind fapte curate şi înălţătoare, ca la sfârşit să poată prezenta o structură simetrică, un templu frumos, preţuit de om şi de Dumnezeu.

În formarea caracterului trebuie să clădim pe Hristos. El este temelia sigură, o temelie ce nu poate fi clintită niciodată. Furtuna ispitei şi încercării nu poate clătina clădirea consolidată pe Stânca veşnică.

Cel ce ar vrea să crească, să devină o construcţie frumoasă pentru Domnul, trebuie să cultive fiecare putere a fiinţei sale. Numai prin folosirea corectă a talentelor se poate caracterul dezvolta armonios. În felul acesta punem la temelie ceea ce este reprezentat în Cuvânt ca fiind aur, argint şi pietre scumpe — material ce va trece testul focului purificator al lui Dumnezeu. În zidirea caracterelor noastre, Domnul Hristos ne este exemplul. (YI. 16 mai, 1901)

Trebuie opusă rezistenţă ispitei. — Viaţa lui Daniel este o ilustraţie inspirată a ceea ce constituie un caracter sfinţit. Ea prezintă o lecţie pentru toţi şi în special pentru tineri. O ascultare strictă de cerinţele lui Dumnezeu este binefăcătoare sănătăţii trupului şi minţii. (FE. p. 80)

Părinţii l-au instruit pe Daniel în copilărie, în obiceiuri de strictă cumpătare. L-au învăţat că trebuia să se conformeze legilor naturii în toate obiceiurile lui; că ceea ce mânca şi bea avea o directă influenţă asupra naturii sale fizice, intelectuale şi morale şi că era răspunzător înaintea lui Dumnezeu pentru capacităţile sale; că le-a primit ca pe un dar de la Dumnezeu şi nu trebuia, acţionând într-un mod sau altul, să le micşoreze sau să le paralizeze. Ca rezultat al acestei învăţături, legea lui Dumnezeu era înălţată în mintea lui şi adorată în inima lui. În timpul primilor ani de captivitate, Daniel trecea printr-o experienţă impusă ce trebuia să-l [167] familiarizeze cu strălucirea de la curte, cu ipocrizia şi cu păgânismul. Cu adevărat, ciudată şcoală să-l pregătească pentru o viaţă de seriozitate, hărnicie şi credincioşie! Şi totuşi el a trăit necorupt de atmosfera de care era înconjurat.

Daniel şi tovarăşii lui s-au bucurat de beneficiile unei instruiri şi educaţii corecte în primii ani de viaţă, dar aceste avantaje singure nu i-ar fi făcut ceea ce erau. A venit timpul când trebuiau să acţioneze pentru ei înşişi, când viitorul lor depindea de propria alegere. Atunci ei au hotărât să rămână credincioşi lecţiilor primite în copilărie. Frica de Dumnezeu, care este începutul înţelepciunii, era temelia măreţiei lor. Spiritul Lui a întărit fiecare obiectiv sincer şi fiecare decizie nobilă. (MS. 132, 1901)

Ţinta trebuie să fie înaltă. — Dacă tinerii de astăzi ar vrea să stea cum a stat Daniel, ar trebui să pună la lucru fiecare nerv şi muşchi spiritual. Domnul nu doreşte ca ei să rămână începători, ci să atingă cea mai înaltă treaptă a scării, ca de pe ea să poată păşi în împărăţia lui Dumnezeu. (YI. 27 iulie, 1899)

Dacă tinerii ar aprecia în mod corect această problemă importantă a dezvoltării caracterului, ar vedea necesitatea îndeplinirii lucrării lor în aşa fel încât aceasta să reziste testului cercetării înaintea lui Dumnezeu. Cel mai umil şi mai slab, prin efort perseverent în a rezista ispitei şi în a căuta înţelepciune de sus, poate atinge înălţimi ce acum par imposibile. Aceste realizări nu pot veni fără un scop bine determinat de a fi credincios în îndeplinirea datoriilor mici. Se cere atenţie continuă ca trăsăturile necinstite să nu fie lăsate să se întărească. Tineretul poate avea putere morală căci Isus a venit în lume ca să poată fi exemplul nostru şi să dea tinerilor şi celor de orice vârstă ajutor divin. (YI. 3 noiembrie, 1886) [168]

Sfatul şi mustrarea trebuie luate în seamă. — Cei care au defecte în caracter, în comportare, în obiceiuri şi practici, trebuie să dea atenţie sfatului şi observaţiei. Această lume este atelierul lui Dumnezeu şi fiecare piatră ce poate fi folosită în templul ceresc trebuie cioplită şi şlefuită până devine o piatră încercată şi scumpă, potrivită pentru locul său în clădirea Domnului, dar dacă refuzăm să fim instruiţi şi disciplinaţi, vom fi ca pietrele neşlefuite, iar la sfârşit vom fi aruncaţi deoparte ca nefolositori. (YI. 31 august, 1893) Poate fi nevoie de mult lucru la zidirea caracterului tău, poate că eşti o piatră aspră ce trebuie netezită şi lustruită înainte de a putea ocupa un loc în templul lui Dumnezeu. Nu trebuie să fii surprins dacă, folosind ciocanul şi dalta, Dumnezeu îţi taie colţurile ascuţite ale caracterului până ce eşti pregătit să ocupi locul pe care El îl are pentru tine. Nici o fiinţă omenească nu poate efectua această lucrare. Ea poate fi făcută numai de Dumnezeu. Şi fii sigur că El nu va da nici o lovitură inutilă. Fiecare lovitură este dată cu iubire, pentru fericirea ta veşnică. El cunoaşte slăbiciunile tale şi lucrează ca să repare, nu ca să distrugă. (7 T. p. 264) [169]

Răspunderea părintească în formarea caracterului

O însărcinare divină către părinţi. — Dumnezeu le-a dat părinţilor lucrarea de a forma caracterele copiilor lor după Modelul divin. Prin harul Său, ei pot îndeplini însărcinarea; dar se va cere efort răbdător şi stăruitor şi nu mai puţină fermitate şi hotărâre pentru a îndruma voinţa şi a reţine pasiunile. Un ogor părăsit produce doar spini şi mărăcini. Cel care ar vrea să asigure o recoltă pentru folosinţă sau pentru frumuseţe, trebuie să prepare solul şi să semene sămânţa, apoi să sape în jurul vlăstarelor tinere, smulgând buruienele şi afânând pământul, iar plantele preţioase vor înflori şi îi vor răsplăti în mod bogat grija şi munca. (ST. 24 noiembrie, 1881)

Dezvoltarea caracterului este cea mai importantă lucrare încredinţată vreodată fiinţelor omeneşti şi studierea ei cu sârguinţă n-a fost, niciodată mai înainte, aşa de importantă ca acum. Nici o generaţie dinaintea noastră n-a fost chemată să întâmpine probleme aşa de importante; niciodată până acum, tinerii şi tinerele n-au fost confruntaţi cu pericole aşa de mari cum sunt confruntaţi astăzi. (Ed. p. 225)

Aici este lucrarea voastră, părinţi: de a dezvolta caracterele copiilor voştri în armonie cu învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu. Această lucrare trebuie să ocupe primul loc, pentru că aici sunt implicate interese veşnice. Formarea caracterelor copiilor voştri are o mai mare importanţă decât cultivarea fermelor, este mai vitală decât clădirea caselor în care să locuiţi, mai urgentă decât întreprinderea oricărui fel de afacere sau profesie. (ST. 10 septembrie, 1894) [170]

Căminul, locul cel mai bun pentru dezvoltarea caracterului. — Nici şcoala bisericii, nici colegiul nu oferă ocaziile din cămin de a aşeza clădirea caracterului unui copil pe temelia cea adevărată. (CT. p. 162)

Caracterele deformate trebuie îndreptate. — Cei care nu-şi îndreaptă caracterul strâmb în viaţa aceasta, nu au parte de viaţa viitoare, nemuritoare. O, cât de important este pentru tineret să ţină calea dreaptă! Părinţii au o parte importantă în această problemă. Asupra lor apasă responsabilitatea sacră a educării copiilor pentru Dumnezeu. Lor le-a fost dată lucrarea de a-i ajuta pe cei mici ai lor să-şi formeze caractere ce le va câştiga intrarea în curţile de sus. (L. 78, 1901)

Părinţi, nu vă poticniţi aici. — Părinţi, de dragul lui Hristos, nu vă poticniţi în cea mai importantă lucrare a voastră, aceea a modelării caracterelor copiilor pentru acum şi pentru veşnicie. O greşeală din partea voastră în neglijarea instrucţiunilor date cu credincioşie sau în îngăduirea acelei afecţiuni neînţelepte ce vă face orbi faţă de defectele lor şi vă împiedică de a le da restricţiile cuvenite, le va aduce ruina. Calea voastră poate da o direcţie greşită întregii lor cariere viitoare. Voi hotărâţi în locul lor ce vor fi şi ce vor face pentru Hristos, pentru oameni şi pentru propriile lor suflete.

Purtaţi-vă cinstit şi cu credincioşie faţă de copiii voştri. Lucraţi cu curaj şi cu răbdare. Nu vă temeţi de nici o împotrivire, nu cruţaţi timp sau muncă, greutate sau suferinţă. Viitorul copiilor voştri va mărturisi despre caracterul lucrării voastre. Credincioşia voastră faţă de Domnul Hristos poate fi exprimată în caracterul simetric al copiilor voştri mai bine decât pe orice altă cale. Ei sunt proprietatea lui Hristos, cumpăraţi cu propriul Său sânge. Dacă influenţa lor este în întregime de partea Domnului Hristos, ei sunt [171] colaboratorii Lui, ajutându-i pe alţii să găsească drumul vieţii. Dacă neglijaţi lucrarea încredinţată de Dumnezeu, modul vostru neînţelept de disciplină îi plasează între aceia care se despart de Hristos şi întăresc împărăţia întunericului. (5 T. p. 39, 40)

O casă curată dar copii needucaţi. — Am văzut o mamă al cărei ochi critic putea să discearnă orice imperfecţiune în aranjarea mobilei din casa ei şi care era foarte minuţioasă să-şi aibă curăţenia cu desăvârşire terminată la o anumită oră pe care şi-a fixat-o şi o făcea frecvent cu preţul sănătăţii fizice şi spirituale, în timp ce copiii ei erau lăsaţi să alerge în stradă şi să obţină educaţia străzii. Aceşti copii creşteau nepoliticoşi, egoişti, obraznici şi neascultători. Mama, cu toate că avea servitoare plătită, era aşa de mult angajată în grijile casnice încât nu-şi putea face timp să-şi educe copiii cum se cuvine. I-a lăsat să crească cu caractere deformate, needucaţi şi neinstruiţi. N-am putea să credem decât că gustul fin al mamei nu a fost exersat în direcţia cea bună, altfel ea ar fi văzut necesitatea modelării minţii şi manierelor copiilor ei şi nevoia educării lor astfel încât să aibă caractere simetrice şi temperamente plăcute.

Dacă mama ar fi lăsat pe plan secundar aceste lucruri cărora le-a permis să-i solicite atenţia în primul rând, ea ar fi privit instruirea fizică, intelectuală şi morală a copiilor ei ca fiind de o importanţă aproape inestimabilă. Cine îşi asumă răspunderea de mamă trebuie să se simtă sub cea mai solemnă obligaţie faţă de Dumnezeu şi faţă de copiii ei, de a-i educa în aşa fel încât ei să aibă o dispoziţie binevoitoare şi afectuoasă, să fie curaţi în principii morale, rafinaţi în gust şi plăcuţi în caracter. (ST. 5 august, 1875) [172]

Numai prin Duhul Domnului. — Ne vom considera capabili să ne modelăm vieţile şi caracterele pentru a intra pe porţile slavei? N-o putem face. Noi suntem dependenţi în fiecare moment de Duhul lui Dumnezeu care acţionează asupra noastră şi asupra copiilor noştri. (MS. 12, 1895)

Dacă părinţii ar vrea să vadă o stare de lucruri diferită în familia lor, să se consacre ei înşişi în întregime lui Dumnezeu, iar Domnul va găsi căi şi mijloace prin care o transformare poate avea loc în casele lor. (MS. 151, 1897)

Partea lui Dumnezeu şi a voastră. — Părinţi creştini, vă implor să vă treziţi... Dacă vă neglijaţi datoria şi vă sustrageţi de la răspunderea voastră, aşteptând ca Domnul să facă lucrul vostru, veţi fi dezamăgiţi. Când aţi făcut cu credincioşie tot ce s-a putut, aduceţi-i pe copiii voştri la Isus şi cu credinţă stăruitoare mijlociţi pentru ei. Domnul va fi ajutorul vostru; El va lucra cu eforturile voastre; în puterea Lui veţi câştiga biruinţa...

Când părinţii vor manifesta un astfel de interes pentru copiii lor încât Dumnezeu să-i poată avea, El le va asculta rugăciunile şi va lucra cu eforturile lor; dar Dumnezeu nu intenţionează să facă lucrarea ce le-a încredinţat-o părinţilor. (The Review and Herald. 13 septembrie, 1881)

Creatorul te va ajuta. — Mamelor, amintiţi-vă că în lucrarea voastră Creatorul universului vă va da ajutor. Prin tăria Lui şi în Numele Său vă veţi conduce copiii să fie biruitori. Învăţaţi-i să privească la Domnul pentru putere. Spuneţi-le că El aude rugăciunile lor. Învăţaţi-i să biruiască răul prin bine. Învăţaţi-i să exercite o influenţă ce înalţă şi înnobilează. Conduceţi-i să se unească cu Dumnezeu şi atunci vor [173] avea tărie să reziste celei mai puternice ispite. Atunci vor primi răsplata biruitorului. (The Review and Herald. 9 iulie, 1901)

Mântuitorul îndurător veghează asupra voastră cu dragoste şi milă, gata să vă asculte rugăciunile şi să vă dea ajutorul de care aveţi nevoie în lucrarea vieţii voastre. Dragostea, bucuria, pacea, îndelunga răbdare, bunătatea, credincioşia şi facerea de bine sunt elementele caracterului creştin. Aceste preţioase daruri sunt roade ale Duhului. Ele sunt coroana şi scutul creştinului. (PHJ. septembrie, 1890)

Un cuvânt de încurajare către cei care au greşit. — Cei care şi-au educat copiii într-un mod nepotrivit nu trebuie să dispere; să se întoarcă la Dumnezeu şi să caute adevăratul spirit al ascultării şi vor fi în stare să facă reforme hotărâte. Supunându-vă obiceiurile faţă de principiile salvatoare ale legii sfinte a lui Dumnezeu, veţi avea o influenţă asupra copiilor voştri. (ST. 17 septembrie, 1894)

Unii copii vor refuza să dea atenţie sfatului părintesc. — S-ar putea ca părinţii să facă tot ce stă în pute-rea lor să le dea copiilor orice avantaj şi învăţătură ca să-şi poată preda inimile lui Dumnezeu; Totuşi copiii s-ar putea să refuze a umbla în lumină şi prin umblarea lor rea aruncă blamul asupra părinţilor care-i iubesc şi tânjesc de dor pentru salvarea lor.

Satana este cel care ispiteşte copiii să urmeze o cale a păcatului şi neascultării... Dacă ei refuză să umble în lumină, dacă refuză să-şi supună lui Dumnezeu voinţa şi calea şi persistă în a urma drumul păcatului în nepocăinţă, lumina şi privilegiile ce le-au avut se vor ridica la judecată împotriva lor pentru că n-au umblat în lumină şi n-au ştiut încotro merg. Satana îi conduce, [174] iar ei devin un subiect de discuţie în lume. Oamenii vor spune: „Uitaţi-vă la copiii aceia! Părinţii lor sunt foarte religioşi dar vedeţi că ei sunt mai răi decât copiii mei, iar eu nu pretind a fi creştin.“ În felul acesta, copiii care primesc instrucţiuni bune de la părinţii lor şi totuşi nu le dau atenţie, aruncă un reproş asupra părinţilor, dezonorându-i şi făcându-i de ruşine în faţa unei lumi păgâne. De asemenea, ei aduc un reproş asupra religiei lui Isus Hristos, pe calea faptelor lor rele. (YI. 10 august, 1893)

Părinţi, aceasta este lucrarea voastră. — Părinţi, lucrarea voastră este de a dezvolta în copii răbdare, fidelitate şi dragoste adevărată. Lucrând în mod corect cu copiii pe care vi i-a dat Dumnezeu, îi ajutaţi să pună temelia unui caracter curat şi bine echilibrat. Voi întipăriţi în mintea lor principiile pe care într-o zi le vor urma în propriile lor familii. Rezultatul eforturilor voastre bine direcţionate va fi văzut pe măsură ce îşi vor conduce familiile lor pe calea Domnului. (The Review and Herald. 6 iunie, 1899) [175]

Cum este ruinat caracterul

Părinţii pot semăna sămânţa ruinei. — Părinţii incorecţi îi învaţă pe copiii lor lecţii ce se vor dovedi distrugătoare pentru ei şi, de asemenea, plantează spini pentru propriile lor picioare... Într-o mare măsură fericirea viitoare a copiilor se află în mâinile părinţilor. Asupra lor stă importanta lucrare a formării caracterelor acestor copii. Învăţăturile date în copilărie îi vor urmări pe toţi prin viaţă. Părinţii seamănă sămânţa ce va încolţi şi va aduce roadă fie spre bine, fie spre rău. Ei îi pot pregăti pe fiii şi fiicele lor fie pentru fericire, fie pentru nenorocire. (1 T. p. 393)

Prin indulgenţă sau prin reguli de fier. — Copiii sunt adesea răsfăţaţi din pruncie şi obiceiurile rele sunt fixate. Părinţii au îndoit mlădiţa. Prin felul lor de educaţie, caracterul se dezvoltă fie deformat, fie în simetrie şi frumuseţe. Dar, în timp ce mulţi greşesc de partea indulgenţei, alţii merg la extrema opusă şi îşi conduc copiii cu un toiag de fier. Nici unii din aceştia nu urmează învăţăturile Bibliei, ci fac o lucrare înfricoşătoare. Ei modelează mintea copiilor şi trebuie să dea socoteală în ziua lui Dumnezeu pentru modul în care au făcut aceasta. Veşnicia va descoperi rezultatele lucrării făcute în această viaţă. (Id. vol. 4, p. 368, 369)

Nereuşind să educe pentru Dumnezeu. — Prin nereuşita de a-i educa pe copiii lor să ţină calea Domnului şi să facă acele lucruri [176] pe care El le-a poruncit, părinţii neglijează o datorie solemnă. (MS. 12, 1898)

Unii {copii} au fost lăsaţi să facă ce le place; altora li s-au găsit greşeli şi au fost descurajaţi. Doar puţin farmec, voioşie şi cuvinte de aprobare le-au fost dăruite. (MS. 34, 1893)

O, numai dacă ar lucra mamele cu înţelepciune, cu calm şi cu hotărâre să instruiască şi să supună temperamentul firesc al copiilor lor, ce volum de păcat ar fi înăbuşit în faşă şi de ce oştire de necazuri ar fi scutită biserica!... Multe suflete vor fi pe veci pierdute datorită neglijenţei părinţilor de a-şi disciplina copiii cum se cuvine şi de a-i învăţa în tinereţe supunerea faţă de autoritate. Tolerarea greşelilor şi domolirea acceselor de furie nu înseamnă înfigerea toporului la rădăcina răului, ci se dovedeşte a fi ruina a mii de suflete. O, cum vor răspunde părinţii faţă de Dumnezeu pentru această înspăimântătoare neglijare a datoriei! (4T. p. 92, 93)

Prin neglijenţa ce cochetează cu păcatul. — Copiii au nevoie de îngrijire şi îndrumare vigilentă ca niciodată mai înainte, pentru că Satana se străduieşte să câştige controlul asupra minţii şi inimii şi să îndepărteze Duhul lui Dumnezeu. Starea înspăimântătoare a tineretului din vremea noastră constituie unul din cele mai puternice semne că trăim în ultimele zile, dar căderea multora poate fi urmarea directă a conducerii greşite a părinţilor. Spiritul de murmurare împotriva mustrării a prins rădăcină şi aduce roada lui de nesupunere. Părinţii nu sunt satisfăcuţi cu caracterul pe care copiii dezvoltă, dar, în acelaşi timp, ei nu reuşesc să vadă greşelile ce-i fac pe copii aşa cum sunt...

Dumnezeu condamnă atât neglijenţa ce glumeşte cu păcatul şi crima, cât şi insensibilitatea ce descoperă prea târziu prezenţa dăunătoare a păcatului în familiile pretinşilor creştini. (Id. p. 199, 200) [177]

Prin lipsa restricţiei. — Din cauză că nu li se impune restricţie şi nu sunt îndrumaţi corect, unii copii cresc cu caractere deformate, cu principii morale slabe şi cu puţină educaţie în datoriile practice ale vieţii. Ei sunt lăsaţi să facă ce le place cu impulsurile lor, cu timpul şi puterile lor intelectuale. Cauza lui Dumnezeu pierde datorită neglijării acestor talente, iar răspunderea o poartă taţii şi mamele; şi ce scuză vor prezenta oare Aceluia ai cărui ispravnici sunt, ei, cărora li s-a încredinţat datoria sacră a modelării sufletelor ca, sub îngrijirea lor, acestea să-şi sporească toate puterile, spre slava Creatorului lor? (Id. vol. 5, p. 326)

Părinţii au crezut că-şi iubesc copiii dar s-au dovedit a fi cei mai răi duşmani ai lor. Ei au lăsat răul să înainteze neînfrânat. Le-au permis copiilor să cultive păcatul, ceea ce se aseamănă cu îndrăgirea şi îngrijirea unei vipere care otrăveşte nu doar victima care o îngrijeşte, ci şi pe toţi aceia cu care vine în contact. (FE. p. 52, 53)

Prin trecerea cu vederea a greşelilor evidente. — În loc să se alăture celor care poartă poverile, să ridice standardul principiilor morale, lucrând cu inima şi sufletul în frică de Dumnezeu ca să corecteze greşelile în copiii lor, mulţi părinţi îşi liniştesc conştiinţa spunând: „Copiii mei nu sunt mai răi decât alţii.“ Ei caută să ascundă greşelile făţişe, neplăcute lui Dumnezeu, ca nu cumva copiii lor să fie ofensaţi şi să recurgă la metode disperate. Dacă în inimile lor este un spirit de revoltă, este mult mai bine să-l supuneţi acum decât să-i permiteţi să crească şi să se întărească prin indulgenţă. Dacă părinţii şi-ar face datoria, am vedea o altă stare de lucruri. Mulţi din aceşti părinţi au căzut de la credinţă. Ei nu au înţelepciune de la Dumnezeu ca să observe şiretlicurile lui Satana şi să reziste capcanelor lui. (4T. p. 650, 651) [178]

Prin răsfăţarea copiilor şi prin indulgenţă. — În mod frecvent, părinţii sunt indulgenţi cu copilaşii lor şi-i răsfaţă pentru că li se pare mai uşor să-i conducă în felul acesta. E mai comod să-i laşi în voia lor decât să le înfrânezi înclinaţiile nesupuse ce se ridică cu putere în pieptul lor. Totuşi acest mod este laş. Este un lucru rău ca în felul acesta să micşorezi responsabilitatea, căci va veni timpul când aceşti copii, ale căror înclinaţii nestăvilite s-au întărit devenind pe deplin vicii, vor aduce reproş şi ruşine asupra lor şi asupra familiilor lor. Ei intră în viaţa activă nepregătiţi pentru ispitele ei, nefiind destul de puternici ca să suporte complicaţiile şi necazurile; înflăcăraţi, poruncitori şi nedisciplinaţi, ei caută să-i supună pe alţii voinţei lor şi, nereuşind, se consideră trataţi cu răceală de lume şi se întorc împotriva ei. (Id. p. 201)

Prin semănarea seminţelor vanităţii. — Oriunde mergem, vedem copii trataţi cu indulgenţă, răsfăţaţi şi lăudaţi fără rezervă. Aceasta tinde să-i facă înfumuraţi, fără ruşine şi vanitoşi. Seminţele frivolităţii sunt semănate cu uşurinţă în inima omenească de către părinţi şi tutori nechibzuiţi care laudă şi sunt indulgenţi cu tânărul care se află în grija lor, fără să se gândească la viitor. Încăpăţânarea şi mândria sunt rele ce au transformat îngeri în demoni şi au închis porţile cerului pentru ei. Şi totuşi părinţii, inconştienţi, îşi instruiesc în mod sistematic copiii să fie agenţii lui Satana. (PHJ. ianuarie, 1890)

Prin a deveni sclavii copiilor de vârsta adolescenţei. — Ce mulţi părinţi istoviţi şi împovăraţi au devenit sclavii copiilor în timp ce, potrivit cu educaţia şi instrucţiunile lor, copiii trăiesc pentru a se mulţumi, a se distra şi a se slăvi pe ei înşişi. Părinţii seamănă în inimile copiilor lor sămânţa ce produce o recoltă pe care nu se îngrijesc s-o culeagă. Sub această educaţie, la vârsta de zece, [179] doisprezece sau şaisprezece ani, copiii se cred foarte înţelepţi, îşi imaginează că sunt extraordinari şi se privesc ca fiind întru totul prea pricepuţi ca să fie supuşi părinţilor, prea elevaţi ca să se coboare la datoriile vieţii de fiecare zi. Iubirea de plăcere le stăpâneşte mintea, iar egoismul, mândria şi revolta aduc rezultate amare în viaţa lor. Ei acceptă insinuările lui Satana şi cultivă o ambiţie nesfinţită de a-şi face o apariţie măreaţă în lume. (YI. 20 iulie, 1893)

Prin îndrumarea greşită a iubirii şi compasiunii. — Părinţii pot să-şi îngăduie să le arate copiilor lor o afecţiune care să-i coste ascultarea de legea sfântă a lui Dumnezeu. Călăuziţi de această afecţiune, ei nu ascultă de Dumnezeu, permiţându-le copiilor să-şi formeze impulsuri rele şi se abţin să dea învăţăturile şi disciplina pe care Dumnezeu le-a poruncit s-o dea. Părinţii îşi pun în primejdie sufletele lor şi ale copiilor lor atunci când nesocotesc astfel poruncile lui Dumnezeu. (The Review and Herald. 6 aprilie, 1897)

Slăbiciunea de a nu pretinde ascultare, iubirea şi compasiunea înţelese şi manifestate greşit şi noţiunea falsă că înţelepciunea constă în a fi indulgent şi nu în a împiedica constituie un sistem de educaţie ce întristează pe îngeri, dar care îl încântă pe Satana, căci el aduce sute şi mii de copii în rândurile sale. De aceea orbeşte el ochii părinţilor, le amorţeşte simţurile şi le înceţoşează mintea. Ei văd că fiii lor nu sunt plăcuţi şi responsabili, iar fiicele lor nu sunt agreabile şi ascultătoare; totuşi, copiii se înmulţesc în familiile lor ca să le otrăvească viaţa, să le umple inima cu tristeţe şi să fie adăugaţi la numărul acelora pe care Satana îi foloseşte ca să atragă sufletele la distrugere. (5T. p. 324)

Prin nereuşita de a pretinde ascultare. — Când copiii nerecunoscători sunt hrăniţi, îmbrăcaţi şi lăsaţi să plece necorectaţi, sunt încurajaţi de fapt să continue în calea [180] lor rea. Şi, în măsura în care părinţii şi tutorii lor sunt îngăduitori cu ei în felul acesta şi nu le pretind ascultare, le sunt părtaşi la poftele lor rele. Astfel de copii ar putea fi la fel de bine la un loc cu cei răi a căror cale păcătoasă au ales s-o urmeze, decât să rămână în familii creştine, să otrăvească pe alţii. În acest veac al răutăţii, fiecare creştin trebuie să condamne în mod hotărât faptele satanice ale copiilor neascultători. Tinerii răi n-ar trebui trataţi ca buni şi ascultători, ci ca tulburători ai păcii şi corupători ai tovarăşilor lor. (MS. 119, 1901)

Prin permisiunea dată copiilor de a-şi urma propriile gânduri. — Influenţa predominantă în societate este în favoarea îngăduirii tinerilor să-şi urmeze înclinaţiile naturale ale minţii. (MYP. p. 373)

Ei {părinţii} cred că pot câştiga dragostea copiilor, satisfăcându-le dorinţele şi lăsându-i să-şi urmeze propriile înclinaţii. Ce greşeală! Copiii îngăduiţi în felul acesta cresc neînfrânaţi în dorinţele lor, cu firi nesupuse, egoişti, pretenţioşi şi poruncitori, un blestem pentru ei înşişi şi pentru cei din jurul lor. (1T. p. 393)

Prin permiterea atitudinilor greşite. — Lecţiile copilăriei, bune sau rele, nu sunt învăţate în zadar. În tinereţe, caracterul este dezvoltat înspre bine sau rău. Acasă poate exista laudă şi flatare; în lume, fiecare este apreciat după propriile merite. Cei răsfăţaţi, cărora le-a fost cedată, întreaga autoritate a căminului, sunt zilnic subiectul degradării, fiind constrânşi să asculte de alţii. Mulţi sunt învăţaţi chiar atunci, prin aceste lecţii practice ale vieţii, care le este locul adevărat. Adeseori, prin refuzuri, dezamăgiri şi vorbire fără menajamente din partea superiorilor lor îşi găsesc ei adevărata poziţie şi sunt umiliţi să înţeleagă şi să-şi accepte [181] locul potrivit. Este însă un chin sever la care sunt supuşi şi ar fi putut fi preîntâmpinat printr-o educaţie adecvată în tinereţe.

Majoritatea celor rău disciplinaţi trec prin viaţă având intenţii contrare celor ale lumii, suferind eşec când ar fi trebuit să aibă succes. Ei ajung să simtă că lumea le poartă pică deoarece nu-i flatează şi nu-i mângâie şi se răzbună prin opoziţie şi sfidare. Uneori, circumstanţele îi obligă să simuleze o umilinţă pe care n-o simt şi care nu-i ajută să dea pe faţă un farmec natural, iar adevăratele lor caractere vor fi cu siguranţă descoperite mai devreme sau mai târziu... De ce îşi educă părinţii în aşa fel copiii încât să fie în conflict cu toţi cei cu care vin în contact? (Id. vol. 4, p. 201, 202)

Prin pregătirea copiilor pentru a iubi societatea. — Copiii nu trebuie formaţi ca amatori de societate — jertfe pentru Moloh, ci ca membri ai familiei Domnului. Părinţii să fie plini de compasiunea lui Hristos ca să poată lucra pentru salvarea sufletelor aşezate sub influenţa lor. Să nu aibă mintea absorbită în întregime cu modele şi practicile lumii şi să nu-şi educe copiii să participe la reuniuni, concerte şi dansuri, sau să dea şi să frecventeze petreceri, pentru că aceste lucruri neamurile le caută. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

Prin permiterea unei căutări egoiste a fericirii. — Există mulţi tineri care ar fi putut fi o binecuvântare pentru societate şi o onoare pentru cauza lui Dumnezeu dacă ar fi păşit în viaţă cu idei corecte despre ce constituie succesul, dar, în loc să fie conduşi de judecată şi [182] principii, au fost învăţaţi să se supună înclinaţiei capricioase şi au căutat să-şi facă doar lor pe plac, îngăduindu-şi plăceri egoiste, crezând că în felul acesta obţin fericirea. Ei însă nu reuşesc să-şi atingă obiectivul deoarece căutarea fericirii pe calea egoismului nu aduce decât nenorocire. Ei sunt nefolositori atât în societate, cât şi în cauza lui Dumnezeu. Perspectivele lor sunt din cele mai descurajatoare, atât pentru lumea aceasta cât şi pentru cea viitoare, căci prin iubirea de plăcere egoistă le pierd pe amândouă. (YI. 20 iulie, 1893)

Prin lipsa de evlavie în cămin. — În familiile pretins creştine, unde taţii şi mamele trebuie să fie cercetători sârguincioşi ai Scripturilor pentru ca să poată cunoaşte fiecare specificare şi restricţie a Cuvântului lui Dumnezeu, se manifestă neglijarea instrucţiunilor Cuvântului şi a creşterii copiilor în sfatul şi învăţătura Domnului. Părinţii pretinşi creştini dau greş în a practica evlavia în familie. Cum pot taţii şi mamele să reprezinte caracterul lui Hristos în viaţa de cămin, când ei sunt mulţumiţi să atingă un standard scăzut şi ieftin? Sigiliul viului Dumnezeu va fi aşezat numai asupra acelora care vor purta o asemănare cu Hristos în caracter. (The Review and Herald. 21 mai, 1895)

Dacă părinţii erau ascultători de Dumnezeu. — Dumnezeu nu va îndreptăţi guvernarea rea a părinţilor. Astăzi sute de copii îngroaşă rândurile duşmanului, trăind şi lucrând departe de cauza lui Dumnezeu. Ei sunt neascultători, nemulţumitori, nesfinţi, dar păcatul zace la uşa părinţilor lor. Părinţi creştini, mii de copii pier în păcatele lor din cauza nereuşitei părinţilor lor de a conduce căminul cu înţelepciune. Dacă părinţii ar fi ascultat de Conducătorul nevăzut al armatelor lui Israel, a cărui slavă era ascunsă în stâlpul de nor, n-ar fi fost văzută starea nefericită [183] de lucruri existentă acum în atât de multe familii. (The Review and Herald. 6 iunie, 1899) [184]

Cum pot părinţii construi caractere puternice

Consacraţi-i cugetarea şi timpul cel mai bun. — Părinţii primesc copilul, o povară neajutorată în braţele lor; el nu ştie nimic şi trebuie învăţat să-L iubească pe Dumnezeu; trebuie crescut în sfatul şi învăţătura Domnului, format după modelul divin.

Când părinţii văd importanţa lucrării lor în educarea copiilor, când văd că ea implică interese veşnice, atunci îşi dau seama că trebuie să consacre cel mai bun timp şi chibzuinţă acestei lucrări. (ST. 16 martie, 1891)

Dobândiţi o înţelegere a principiilor implicate. — Lecţiile învăţate şi obiceiurile formate în pruncie şi copilărie au mai mult de-a face cu formarea caracterului şi cu direcţia vieţii decât toată instruirea şi educaţia din anii de mai târziu.

Părinţii trebuie să ia în consideraţie lucrul acesta, să înţeleagă principiile ce stau la baza îngrijirii şi educării copiilor şi să fie în stare să-i crească în sănătate fizică, intelectuală şi morală. (MH. p. 380)

Interziceţi superficialitatea. — Trăim într-un veac în care aproape totul este superficial. Există doar puţină stabilitate şi fermitate a caracterului, deoarece instruirea şi educarea copiilor din fragedă pruncie este superficială. Caracterul lor este construit pe nisip mişcător. Lepădarea de sine şi stăpânirea nu au fost modelate în caracterul lor. Ei au fost răsfăţaţi şi îngăduiţi atât de mult încât nu mai sunt buni pentru viaţa practică. Iubirea de plăcere stăpâneşte [185] minţile, iar copiii sunt flataţi şi alintaţi spre ruina lor. (HR. decembrie, 1872)

Fortificaţi copiii prin rugăciune şi credinţă. — Ai adus pe lume copii care nu au avut nici un cuvânt de spus cu privire la existenţa lor. Te-ai făcut răspunzător într-o mare măsură pentru fericirea şi binele lor veşnic. Povara de a-i forma pe aceşti copii pentru Dumnezeu este asupra ta fie că simţi, fie că nu. Să păzeşti cu grijă geloasă prima apropiere a vicleanului duşman şi fi pregătit să iei măsuri împotriva lui. Clădeşte o fortăreaţă a rugăciunii şi credinţei în jurul copiilor tăi şi, în plus, exercită o supraveghere sârguincioasă. Nu eşti nici un moment la adăpost de atacurile lui Satana. Nu ai timp de răgaz de la munca serioasă şi vigilentă. N-ar trebui să dormi nici o clipă la postul tău. Acesta este cel mai important război. În el sunt implicate interese veşnice. Este o problemă de viaţă şi de moarte pentru tine şi familia ta. (2 T. p. 397, 398)

Luaţi o poziţie fermă, hotărâtă. — În general, părinţii îşi pun prea mult încrederea în copiii lor şi, deseori, când le acordă încredere, aceştia se complac în fărădelegi ascunse. Părinţi, supravegheaţi-vă copiii cu grijă geloasă! Îndemnaţi-i, mustraţi-i şi sfătuiţi-i când vă ridicaţi şi când vă aşezaţi, când plecaţi şi când veniţi, „învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură, puţin aici, puţin acolo“. Supuneţi-i pe copiii voştri când sunt tineri. Acest lucru este neglijat în mod tragic de către mulţi părinţi care nu iau o poziţie atât de fermă şi de hotărâtă după cum ar trebui cu privire la copiii lor. (Id. vol. 1, p. 156)

Semănaţi cu răbdare preţioasa sămânţă. — „Ce seamănă omul, aceea va secera.“ Părinţi, lucrarea voastră este de a câştiga încrederea copiilor voştri şi de a semăna sămânţa cea preţioasă cu iubire şi răbdare. [186]

Faceţi-vă lucrul cu mulţumire, fără să vă plângeţi vreodată de dificultate, grijă şi trudă. Dacă prin eforturi răbdătoare, pline de bunătate, asemenea lui Hristos, puteţi prezenta un suflet desăvârşit în Hristos Isus, viaţa voastră n-a fost în zadar. Păstraţi-vă propriul suflet plin de speranţă şi răbdare. Nu lăsaţi nici o descurajare să apară pe înfăţişarea sau în atitudinea voastră. Aveţi în mâini formarea unui caracter cu ajutorul lui Dumnezeu, care poate să lucreze în via Maestrului şi să câştige multe suflete la Isus. Încurajaţi-vă întotdeauna copiii să atingă un standard înalt în toate obiceiurile şi tendinţele lor. Fiţi răbdători cu nedesăvârşirile lor, aşa cum Dumnezeu este răbdător cu voi în nedesăvârşirile voastre, suferind cu voi şi veghind asupra voastră ca să puteţi aduce rod spre slava Lui. Încurajaţi-vă copiii să se străduiască să adauge la realizările lor calităţile ce le lipsesc. (MS. 136, 1898)

Învăţaţi supunerea faţă de lege. — Taţi şi mame, fiţi practici. Învăţaţi-i pe copiii voştri să asculte de lege. (MS. 49, 1901)

Mila şi bunătatea nu constau în a permite copilului să-şi aibă propria cale, în a i te supune şi în a neglija să-l corectezi pe motiv că îl iubeşti prea mult pentru a-l pedepsi. Ce fel de iubire este aceea care-i permite copilului să dezvolte trăsături de caracter ce-l vor face pe el şi pe oricine altcineva nenorocit? La o parte cu astfel de iubire! Dragostea adevărată va urmări binele prezent şi veşnic al sufletului. (The Review and Herald. 16 iulie, 1895)

Ce drept au părinţii să aducă pe lume copii, să-i neglijeze şi să-i lase să crească fără cultură şi instruire creştină? Părinţii trebuie să fie responsabili. Învăţaţi-i stăpânirea de sine. Învăţaţi-i că trebuie să fie stăpâniţi, nu să stăpânească. (MS. 9, 1893)

Armonizaţi fizicul, intelectul şi spiritualul. — Capacităţile fizice, intelectuale şi spirituale trebuie [187] dezvoltate pentru a forma un caracter bine echilibrat. Copiii să fie supravegheaţi, îndrumaţi şi disciplinaţi pentru a realiza acest lucru cu succes. (4 T. p. 197, 198)

Constituţia fizică a lui Isus, precum şi dezvoltarea Lui spirituală este adusă înaintea noastră prin cuvintele: „Copilul creştea în înţelepciune“ şi „în statură“. În copilărie şi tinereţe trebuie acordată atenţie dezvoltării fizice. Părinţii să-şi înveţe copiii cu obiceiuri bune în mâncare şi băutură, în îmbrăcăminte şi exerciţiu şi va fi pusă o temelie solidă pentru o bună sănătate în restul vieţii. Organismul trebuie să aibă îngrijire specială pentru ca puterile trupului să nu fie micşorate, ci dezvoltate până la măsura lor deplină. Aceasta îi va aşeza pe copii şi pe tineri într-o poziţie favorabilă astfel încât, cu o pregătire religioasă cuvenită, ei să poată creşte în înţelepciune ca şi Hristos. (YI. 27 iulie, 1893)

Sănătatea este asociată cu intelectul şi capacităţile morale. — Pentru a trezi simţurile morale ale copiilor voştri la drepturile pe care Dumnezeu le are asupra lor, ar trebui să imprimaţi în mintea şi în inimile lor felul în care să asculte de legile lui Dumnezeu în structura lor fizică, deoarece sănătatea are de a face într-o mare măsură cu intelectul şi capacităţile lor morale. Dacă au sănătate şi curăţie de inimă, sunt mai bine pregătiţi să trăiască şi să fie o binecuvântare pentru lume. A le orienta mintea în direcţia bună şi la timpul potrivit este o lucrare foarte importantă deoarece foarte mult depinde de decizia luată la momentul critic.

Ce important este atunci ca minţile părinţilor să fie cât se poate de eliberate de grija complicată şi epuizantă a lucrurilor inutile, ca să poată gândi şi acţiona cu judecată calmă, înţelepciune şi iubire, făcând din sănătatea fizică şi morală a copiilor lor prima şi cea mai înaltă motivaţie. (HR. decembrie, 1872) [188] Părinţii se miră de ce copiii sunt cu mult mai greu de stăpânit decât obişnuiau să fie, când în cele mai multe cazuri propria lor conducere criminală i-a făcut astfel. Calitatea mâncării de pe mesele lor şi pe care îi încurajează pe copii s-o mănânce le excită fără încetare pasiunile animalice şi le slăbesc aptitudinile morale şi intelectuale. (PHJ. octombrie, 1897)

Hrana curată pentru minte este esenţială. — Educaţi facultăţile şi gusturile celor dragi ai voştri. Căutaţi să le preocupaţi mintea în aşa fel încât să nu fie loc pentru gânduri şi îngăduinţe josnice şi corupătoare. Harul Domnului Hristos este singurul antidot sau singura măsură de prevenire a răului. Voi puteţi alege, dacă vreţi, ca mintea copiilor voştri să fie ocupată fie cu gânduri curate, necorupte, fie cu rele ce există pretutindeni — mândria şi pierderea din vedere a Răscumpărătorului lor. Mintea, la fel ca trupul, are nevoie de hrană curată pentru a obţine sănătate şi tărie. Daţi copiilor voştri ceva de gândit, ce este în afara lor şi mai presus de ei înşişi. Mintea care trăieşte într-o atmosferă pură şi sfântă nu devine uşuratică, neserioasă şi egoistă. (L. 27, 1890)

Trăim într-un timp când tot ce este fals şi superficial este înălţat mai presus de ceea ce este real, natural şi trainic. Mintea trebuie păstrată departe de tot ce ar conduce-o într-o direcţie greşită. Să nu fie încărcată cu istorisiri de calitate slabă, ce nu adaugă tărie puterilor intelectuale. Gândurile vor fi de aceeaşi natură ca şi hrana ce o asigurăm pentru minte. (5T. p. 544)

Un intelect genial nu este suficient. — Poate că eşti satisfăcut de inteligenţa eminentă a copilului tău, dar dacă aceasta nu se află sub controlul unei inimi sfinţite, va lucra împotriva scopurilor lui Dumnezeu. Numai un [189] simţ înalt al cerinţelor lui Dumnezeu faţă de noi poate da stabilitatea de caracter potrivită, capacitatea de discernământ a minţii şi profunzimea înţelegerii lucrurilor esenţiale pentru succes, atât în această lume cât şi în lumea viitoare. (The Review and Herald. 23 aprilie, 1889)

Ţinte înalte în dezvoltarea caracterului. — Dacă-i învăţăm pe copiii noştri să fie harnici, jumătate din pericol a trecut, deoarece lenea duce la tot felul de ademeniri la păcat. Să ne educăm copiii să fie simpli în maniere, fără a fi obraznici, să fie binevoitori şi gata să se sacrifice, fără a fi extravaganţi, să fie economi, fără a deveni avari. Şi, mai presus de toate, să-i învăţăm cerinţele ce le are Dumnezeu faţă de ei, că este datoria lor de a duce religia în orice aspect al vieţii, că ei trebuie să-L iubească pe Dumnezeu în mod suprem şi să iubească pe aproapele lor, fără a neglija micile acte de politeţe ale vieţii ce sunt esenţiale pentru fericire. (PHJ. mai, 1890)

Rugaţi-vă pentru înţelepciune cerească. — Părinţii trebuie să mediteze şi să se roage stăruitor lui Dumnezeu pentru înţelepciune şi ajutor divin ca să-şi educe copiii cum se cuvine, pentru ca aceştia să-şi poată dezvolta caracterele după voia lui Dumnezeu. Grija lor n-ar trebui să fie cum să-şi educe copiii ca să poată fi lăudaţi şi onoraţi de lume, ci cum să-i poată educa pentru a-şi forma caractere frumoase, pe care Dumnezeu să le poată aproba. Este nevoie de multă rugăciune şi studiu pentru înţelepciune cerească, pentru a şti cum să lucreze cu minţile tinere, căci foarte multe depind de direcţia ce o dau părinţii minţii şi voinţei copiilor lor. (HR. decembrie, 1872)

Trebuie acordată călăuzire morală şi spirituală. — Părinţii trebuie făcuţi să-şi înţeleagă obligaţia de a da lumii copii cu caractere bine dezvoltate, care vor avea putere morală să reziste ispitei şi a căror viaţă va fi o onoare pentru Dumnezeu şi [190] o binecuvântare pentru semenii lor. Cei care intră în viaţa de adult cu principii neclintite vor fi pregătiţi să stea nepătaţi în mijlocul poluării morale a acestui veac corupt. (CTBH. p. 75)

Învăţaţi-i pe copii să aleagă pentru ei înşişi. — Tinerii şi copiii să fie învăţaţi să-şi aleagă acel veşmânt regesc, ţesut în războiul cerului, „inul subţire, strălucitor şi curat“ (Apocalipsa 19, 8), ce-l vor purta toţi cei sfinţi de pe pământ. Acest veşmânt, propriul caracter al Domnului Hristos, fără pată, este oferit fiecărei fiinţe umane, dar toţi aceia care-l primesc îl vor primi şi-l vor purta încă de aici.

Copiii să fie învăţaţi că, în timp ce îşi deschid mintea la gânduri curate şi iubitoare şi săvârşesc fapte de iubire şi de ajutor, ei înşişi se îmbracă cu frumoasa haină a caracterului Său. Această îmbrăcăminte îi va face plăcuţi şi iubiţi aici, iar după aceea, va fi titlul admiterii lor în palatul Regelui. (Ed. p. 249) [191] [192]

Secţiunea 9 — Elemente fundamentale ale zidirii caracterului

[193]

Avantajul primilor ani

Prima parte a copilăriei — perioada cea mai importantă. — Nu se poate spune vreodată că se acordă prea multă importanţă instruirii timpurii a copiilor. Lecţiile ce le învaţă copilul în primii şapte ani de viaţă au mai mult de-a face cu formarea caracterului decât tot ce învaţă în anii următori. (MS. 2, 1903) Din pruncie caracterul copilului trebuie modelat şi format în conformitate cu planul divin. În mintea lui receptivă trebuie imprimate numai calităţi. (ST. 25 septembrie, 1901)

Lucrarea părinţilor cu copilul trebuie să înceapă în frageda lui pruncie, ca el să poată primi impresia cea corectă asupra caracterului înainte ca lumea să-şi pună amprenta ei pe minte şi pe inimă. (The Review and Herald. 30 august, 1881)

Vârsta cea mai susceptibilă. — Primii ani din viaţa unui copil constituie perioada în care mintea este cea mai receptivă la impresii, fie bune, fie rele. În decursul acestor ani este făcut un progres categoric, fie într-o direcţie bună, fie într-o direcţie rea. Pe de o parte poate fi câştigată multă informaţie fără valoare, iar pe de altă parte cunoştinţe solide şi preţioase. Tăria intelectului, cunoaşterea substanţială sunt averi pe care aurul Ofirului nu le-ar putea cumpăra. Preţul lor este mai presus de aur sau argint. (CT. p. 132)

Primele impresii sunt rareori uitate. — Nici un prunc, copil sau tânăr n-ar trebui să audă vreun cuvânt nerăbdător de la tata, mama sau alt membru al familiei, deoarece ei primesc impresii foarte de timpuriu în viaţa lor şi, ce-i fac părinţii să fie astăzi, aceea vor fi ei mâine şi poimâine şi răspoimâine. Primele lecţii imprimate asupra unui copil sunt rareori uitate... [194]

Impresiile făcute asupra inimii la începutul vieţii sunt văzute în anii de mai târziu. Ele pot fi acoperite dar rareori şterse. (MS. 57, 1897)

Temelia este pusă în primii trei ani. — Mame, aveţi grijă să-i disciplinaţi cum se cuvine pe copiii voştri în timpul primilor trei ani ai vieţii lor. Nu le îngăduiţi să-şi formeze propriile lor dorinţe şi pofte. Mama trebuie să fie mintea copilului ei. Primii trei ani constituie timpul în care poţi îndoi rămurelele micuţe. Mamele trebuie să înţeleagă importanţa legată de această perioadă. Atunci e timpul când se pune temelia.

Dacă aceste prime lecţii au fost defectuoase, cum foarte adesea sunt, de dragul lui Hristos, de dragul viitorului copiilor voştri şi al binelui lor veşnic, căutaţi să reparaţi răul ce l-aţi făcut. Dacă aţi aşteptat până ce copiii voştri au împlinit trei ani ca să începeţi să-i învăţaţi stăpânirea de sine şi ascultarea, străduiţi-vă s-o faceţi acum, chiar dacă va fi mult mai greu. (MS. 64, 1899)

Nu-i aşa de dificil cum se presupune de obicei. — Multă îngrijorare părintească şi necaz ar fi scutite dacă, încă din leagăn, copiii ar fi învăţaţi că voinţa lor nu trebuie făcută lege, iar capriciile lor nu trebuie îngăduite mereu. Nu este atât de greu cum se crede în general să înveţi copilul mic să-şi înăbuşe izbucnirile temperamentului şi crizele patimii. (PHJ. aprilie, 1890)

Nu amânaţi această lucrare. — Mulţi îşi neglijează datoria în timpul primilor ani din viaţa copiilor lor, gândind că, după ce vor mai creşte, vor fi atenţi să ţină în frâu răul şi să-i educe în mod corect. Dar de fapt timpul când ar trebui să facă acest lucru este tocmai atunci când copiii sunt doar prunci în braţele lor. Nu este corect ca părinţii să-şi alinte copiii şi să le satisfacă toate dorinţele, dar nici nu este corect [195] ca să abuzeze de ei. O cale de acţiune fermă, hotărâtă şi cinstită va da cele mai bune rezultate. (4T. p. 313)

Când am atras atenţia părinţilor la obiceiurile rele ce le încurajau în copiii lor foarte tineri, unii părinţi păreau cu totul indiferenţi. Alţii spuneau zâmbind: „Drăguţii de ei! Nu pot suporta să mă opun lor în vreun fel. Se vor schimba în mai bine când vor fi mai mari. Atunci vor fi ruşinaţi de aceste izbucniri înflăcărate. Nu-i bine să fii prea minuţios şi strict cu cei micuţi. Ei vor depăşi faza acestor obiceiuri de a spune minciuni şi de a înşela, de a fi leneşi şi egoişti.“ O metodă cu adevărat foarte uşoară de a scăpa de problemă, dar aceasta nu este în conformitate cu voinţa lui Dumnezeu. (MS. 43, 1900)

Contracaraţi efortul lui Satana de a-i cere pe copilaşi pentru el. — Părinţi, în general voi daţi greş în a vă începe lucrarea la timp. Îl lăsaţi pe Satana să ocupe mai înainte solul inimii, semănând primele seminţe. (The Review and Herald. 14 aprilie, 1885)

Aveţi o lucrare de făcut pentru ca Satana să nu câştige control asupra copiilor voştri şi să nu vi-i ia din braţe. Mame, voi ar trebui să aveţi grijă ca puterile întunericului să nu-i stăpânească pe micuţii voştri şi să vă concentraţi voinţa ca duşmanul să nu-şi înalţe steagul întunericului în căminul vostru. (ST. 22 iulie, 1889)

Pregătind, de asemenea, pentru viaţa practică. — Sunt puţini cei care îşi fac timp să ia în consideraţie cu atenţie ce cantitate de cunoştinţe, atât despre lucrurile trecătoare cât şi despre cele veşnice, poate fi acumulată de copil în primii săi doisprezece sau cincisprezece ani. În aceşti primi ani de viaţă, copiii nu trebuie să obţină numai cunoştinţe din cărţi, ci să înveţe virtuţi esenţiale în viaţa practică; acestea din urmă n-ar trebui neglijate în favoarea celor dintâi. (MS. 43, 1900) [196]

Moştenirea lui Napoleon. — Caracterul lui Napoleon Bonaparte a fost influenţat în foarte mare măsură de educaţia din copilărie. Instructori neînţelepţi i-au inspirat dragostea de cucerire simulând armate şi punându-l în fruntea lor drept comandant. Aici a fost pusă temelia pentru cariera lui de luptă şi vărsare de sânge. Dacă aceeaşi grijă şi efort ar fi fost direcţionate în a face din el un om bun, îmbibând inima lui tânără cu spiritul Evangheliei, cât de diferită ar fi fost istoria lui! (ST. 11 octombrie, 1910)

Hume şi Voltaire. — Este trist că Hume, scepticul, la începutul vieţii sale a crezut în Cuvântul lui Dumnezeu cu scrupulozitate. Fiind în legătură cu o societate de dezbateri, a fost numit să prezinte argumente în favoarea necredinţei. El a studiat cu seriozitate şi sârguinţă, iar mintea lui ascuţită şi activă a fost îmbibată cu denaturările scepticismului. Curând el a ajuns să creadă învăţătura lui amăgitoare şi întreaga lui viaţă a purtat, după aceea, pecetea necredinţei.

La vârsta de cinci ani, Voltaire a încredinţat memoriei o poezie păgână, iar influenţa ei vătămătoare n-a fost ştearsă niciodată din mintea lui. El a devenit unul din agenţii cei mai plini de succes ai lui Satana în a conduce pe oameni departe de Dumnezeu. Mii se vor ridica la judecată şi-l vor acuza pe necredinciosul Voltaire pentru pieirea sufletelor lor.

Prin gândurile şi simţămintele nutrite în primii ani, fiecare tânăr îşi hotărăşte istoria propriei vieţi. Obiceiurile de corectitudine, bărbăţie şi puritate formate în tânăr vor deveni o parte a caracterului şi, de obicei, vor marca drumul persoanei prin viaţă. Tinerii pot deveni vicioşi sau virtuoşi, după cum aleg. Ei pot fi renumiţi pentru fapte cinstite şi nobile, dar la fel de bine pot fi renumiţi pentru crime mari şi răutate. (ST. 11 octombrie, 1910) [197]

Răsplata Anei. — Fiecărei mame îi sunt încredinţate ocazii de o valoare inestimabilă, interese infinit de preţioase. În timpul primilor trei ani din viaţa lui Samuel, profetul, mama lui l-a învăţat cu atenţie să deosebească între bine şi rău. Prin fiecare obiect familiar din jurul lui, ea căuta să-i în-drepte gândurile spre Creatorul. În îndeplinirea jurământului ei de a-şi preda Domnului fiul, cu mare lepădare de sine ea l-a plasat sub îngrijirea lui Eli, marele preot, ca să fie instruit pentru slujire în casa lui Dumnezeu... Educaţia lui timpurie l-a condus să aleagă a-şi menţine integritatea creştină. Ce răsplată pentru Ana! Ce îndemn la credincioşie în exemplul ei! (The Review and Herald. 8 septembrie, 1904)

Cum a fost păzită mintea lui Iosif. — În tinereţea lui Iosif, Iacov i-a predat lecţii dând expresie credinţei sale neclintite în Dumnezeu şi relatându-i mereu dovezile preţioase ale bunătăţii Lui iubitoare şi ale grijii Sale neîntrerupte. Acestea au fost exact lecţiile de care a avut nevoie în exil sau printre oameni idolatri. În timpul de probă, a pus în practică aceste lecţii. Când se afla în cea mai severă încercare, a privit la Tatăl lui ceresc în care a învăţat să se încreadă. Dacă învăţăturile şi exemplul tatălui lui Iosif ar fi fost de un caracter opus, pana inspiraţiei n-ar fi trasat niciodată pe paginile sfinte istoria integrităţii şi virtuţii ce străluceşte din caracterul lui Iosif. Impresiile timpurii făcute asupra minţii sale, i-au păzit inima în timpul ispitei cumplite şi l-a făcut să exclame: „Cum aş putea să fac un rău atât de mare şi să păcătuiesc împotriva lui Dumnezeu?“ (Good Health, ianuarie, 1880)

Roada unei instruiri înţelepte. — E trist faptul că orice slăbiciune şi nehotărâre din partea mamei este repede observată de copii; [198] în aceste momente ispititorul lucrează asupra minţii lor, făcându-i să persiste în înclinaţiile lor. Dacă părinţii şi-ar cultiva calităţile pe care trebuie să le folosească în instruirea adecvată a copiilor lor, dacă ar aşeza în mod deschis înaintea acestora regulile ce trebuie să le urmeze şi să nu tolereze a fi încălcate, Domnul ar coopera cu ei şi i-ar binecuvânta şi pe părinţi şi pe copii. (MS. 133, 1898)

La o vârstă foarte timpurie, copiii devin sensibili la influenţe demoralizatoare, dar părinţii care pretind a fi creştini nu par să discearnă răul modului lor de conducere. O, dacă ar putea ei să realizeze că direcţia dată unui copil în primii lui ani oferă caracterului o tendinţă şi formează destinul fie pentru viaţă veşnică, fie pentru moarte veşnică! Copiii sunt sensibili la impresii morale şi spirituale, iar cei educaţi înţelept în copilărie pot greşi uneori, dar nu vor merge departe pe un drum greşit. (ST. 16 aprilie, 1896) [199]

Puterea obiceiului

Cum sunt întemeiate obiceiurile. — Numai o faptă, bună sau rea, nu formează caracterul; gândurile şi simţămintele îngăduite însă, pregătesc calea pentru fapte de acelaşi fel. (YI. 15 decembrie, 1886)

Prin repetarea unei fapte sunt statornicite obiceiurile şi este consolidat caracterul. (ST. 6 august, 1912)

Timpul de a forma obiceiuri bune. — Caracterul este format într-o mare măsură, în primii ani. Obiceiurile întemeiate atunci au mai mare influenţă decât orice dotare naturală în a face oameni, fie uriaşi, fie pitici din punct de vedere intelectual, deoarece cel mai bun talent, prin obiceiuri rele, poate fi deformat şi slăbit. Cu cât mai devreme cineva contractează obiceiuri dăunătoare, cu atât mai puternic va fi ţinut în sclavia lor şi cu atât mai sigur ele îi vor coborî standardul spiritualităţii. Pe de altă parte, dacă obiceiuri corecte şi pure sunt formate în tinereţe, vor marca de obicei calea posesorului prin viaţă. În cele mai multe cazuri s-a descoperit că aceia care în viaţa de mai târziu venerează pe Dumnezeu şi onorează dreptatea, au învăţat această lecţie înainte de a fi timpul ca lumea să-şi imprime chipul ei de păcat asupra sufletului. Adulţii sunt în general tot atât de insensibili la impresii noi cât este stânca cea tare, tinerii însă, sunt sensibili. (CTBH. p. 45)

Obiceiurile pot fi modificate, dar rareori schimbate. — Ceea ce aude şi vede un copil trasează asupra minţii delicate linii adânci, pe care nici o împrejurare din viaţa de mai târziu nu le poate şterge complet. Acum ia formă intelectul, iar sentimentele primesc orientare şi tărie. Fapte repetate într-o direcţie anumită devin obiceiuri. Acestea pot fi [200] modificate prin instruire severă mai târziu, în decursul vieţii, dar rareori sunt schimbate. (Good Health, ianuarie, 1880)

Odată formate, obiceiurile devin din ce în ce mai ferm imprimate asupra caracterului. Inteligenţa primeşte formă în mod continuu de la ocazii şi avantaje folosite rău sau bine. Zi de zi formăm caractere ce-i vor plasa pe elevi ca soldaţi bine disciplinaţi sub steagul Prinţului Emanuel sau ca rebeli sub steagul prinţului întunericului. În care din ele vor fi? (MS. 69, 1897)

Este necesar efort stăruitor. — Ceea ce ne aventurăm să facem o dată suntem în stare să facem mai uşor a doua oară. Obiceiurile de seriozitate, de stăpânire de sine, de economie, de hărnicie de conversaţie sănătoasă şi sensibilă, de răbdare şi de politeţe adevărată nu sunt acumulate fără supraveghere atentă şi minuţioasă asupra propriei persoane. Este mult mai uşor să devii corupt şi vicios decât să biruieşti defectele ţinând eul în stăpânire şi nutrind adevăratele calităţi. Se cere efort stăruitor dacă vrem să fie desăvârşite vreodată calităţile creştine în viaţa noastră. (4 T. p. 452)

Copiii corupţi primejduiesc pe alţii. — Părinţii temători de Dumnezeu vor chibzui şi vor plănui cu privire la felul în care să-şi educe copiii în obiceiuri corecte. Mai degrabă vor alege ei tovarăşii copiilor lor decât să-i lase să şi-i aleagă singuri. (The Review and Herald. 24 iunie, 1890) Dacă, în prima parte a copilăriei lor, nu sunt educaţi cu stăruinţă şi răbdare în mod corect, copiii îşi vor forma obiceiuri rele. Aceste obiceiuri se vor dezvolta mai târziu în viaţa lor şi-i vor corupe pe alţii. Aceia a căror minte a primit un impuls slab, care au fost sărăciţi prin influenţe greşite în cămin şi prin practici înşelătoare, duc cu ei prin viaţă obiceiuri rele. Dacă ei se decid pentru [201] o profesiune de credinţă, aceste obiceiuri vor fi descoperite în viaţa lor religioasă. (The Review and Herald. 30 martie, 1897)

Regele Saul, un exemplu trist. — Istoria primului împărat al lui Israel prezintă un trist exemplu al puterii obiceiurilor rele timpurii. În tinereţea lui Saul nu s-a temut şi nu l-a iubit pe Dumnezeu; acel spirit impetuos, needucat din timp să se supună, era întotdeauna gata să se revolte împotriva autorităţii divine. Cei care în tinereţea lor nutresc un respect sfânt pentru voia lui Dumnezeu şi care îşi îndeplinesc cu credincioşie datoriile în lucrul lor vor fi pregătiţi pentru o slujire mai înaltă pentru viaţa de mai târziu. Dar oamenii nu pot perverti ani de zile puterile date lor de Dumnezeu pentru ca apoi, când vor să le schimbe, să găsească aceste puteri proaspete şi libere pentru o direcţie cu totul opusă. (PP. p. 622)

Se poate ca un copil să primească învăţătură religioasă sănătoasă dar, dacă părinţii, învăţătorii sau tutorii permit caracterului său să fie direcţionat de un obicei rău, acel obicei, nebiruit, va deveni o putere dominantă şi copilul este pierdut. (5T. p. 53)

Acţiunile mici sunt importante. — Fiecare orientare a acţiunii are o importanţă şi un caracter dublu: virtuos sau vicios, bun sau rău, potrivit cu motivul ce determină acţiunea. O faptă rea, prin repetare frecventă, lasă o urmă permanentă asupra minţii făptuitorului şi, de asemenea, asupra minţii celor care sunt în legătură cu el, în orice fel de relaţie spirituală sau fizică. Părinţii sau învăţătorii care nu dau importanţă micilor incorectitudini, stabilesc acele obiceiuri în tineri. (The Review and Herald. 17 mai, 1898)

Părinţii trebuie să se ocupe cu credincioşie de sufletele încredinţate lor. Să nu-şi încurajeze copiii la mândrie, extravaganţă sau dragoste de etalare. Ei n-ar trebui să-i înveţe sau să le permită să înveţe mici pozne [202] ce par a fi isteţime la vârsta lor, dar pe care va trebui să le uite sau va fi necesar să fie corectaţi când sunt mai mari. (1T. p. 396)

Greşelile şi poznele mici pot părea amuzante şi poate că sunt permise şi încurajate când copilul este mic, dar, pe măsură ce creşte, ele devin dezgustătoare şi ofensatoare. (L. 1, 1877)

Obiceiurile rele sunt formate mai uşor decât cele bune. -Toată învăţătura ce poate fi însuşită nu va distruge niciodată rezultatele rele ale unei educaţii slabe în copilărie. O neglijenţă des repetată devine obicei. O faptă rea pregăteşte calea pentru alta. Obiceiurile rele sunt mai uşor formate decât cele bune şi sunt părăsite mai greu. (The Review and Herald. 5 decembrie, 1899)

Copiii mici, lăsaţi în voia lor, învaţă răul mult mai repede decât binele. Obiceiurile rele se potrivesc cel mai bine cu inima naturală a omului, iar lucrurile văzute şi auzite în pruncie şi copilărie sunt adânc imprimate în minte. (PHJ. septembrie, 1897)

Obiceiurile timpurii decid viitoarea biruinţă sau înfrângere. — Fiecare vom fi, pentru acum şi pentru veşnicie, ceea ce obiceiurile noastre ne fac să fim. Vieţile acelora care îşi formează obiceiuri corecte şi sunt credincioşi în îndeplinirea fiecărei obligaţii vor fi ca lumini strălucitoare, revărsând raze luminoase asupra cărării altora; dar dacă obiceiuri de necredincioşie sunt permise, dacă obiceiuri de slăbiciune, indolenţă şi neglijenţă sunt îngăduite a se întări, un nor mai întunecat decât miezul nopţii se va lăsa asupra posesorului în viaţa aceasta şi-l vor exclude pentru totdeauna de la viaţa viitoare. (4T. p. 452)

În copilărie şi tinereţe caracterul este cel mai sensibil. Este momentul prielnic pentru a dobândi puterea stăpânirii de sine. De la vatra focului şi de la masa familiei sunt exercitate influenţe ale căror rezultate durează cât veşnicia. [203]

Mai mult decât orice înzestrare naturală, obiceiurile întemeiate în primii ani hotărăsc dacă un om va fi biruitor sau înfrânt în lupta vieţii. (DA. p. 101) [204]

Studiaţi vârsta, firea şi temperamentul

Nu-i grăbiţi pe copii să iasă din copilărie. — Părinţii n-ar trebui să-i grăbească niciodată pe copiii lor să iasă din copilărie. Lăsaţi ca lecţiile date să fie de un astfel de caracter ce le va inspira inimile cu obiective înalte; dar lăsaţi-i să fie copii şi să crească cu acea simplă încredere, candoare şi sinceritate ce-i va pregăti să intre în împărăţia cerurilor. (Good Health, martie, 1880)

Există o frumuseţe corespunzătoare fiecărei perioade. — Părinţii şi învăţătorii trebuie să urmărească să cultive anumite tendinţe în tineri, astfel încât în orice etapă a vieţii ei să poată reprezenta frumuseţea potrivită acelei perioade, desfăşurând-o în mod natural, aşa cum fac florile din grădină. (Ed. p. 107)

Una din cele mai frumoase şi mai importante parabole ale Domnului Hristos este aceea a semănătorului şi a seminţei... Adevărurile ce le învaţă această parabolă erau făcute o realitate vie în propria Lui viaţă. În natura Sa fizică precum şi în cea spirituală, El a urmat ordinea divină a creşterii, ilustrată prin plantă, aşa cum doreşte să facă toţi. Deşi era Maiestatea cerului, Împăratul slavei, El a devenit un prunc în Betleem, iar pentru o vreme a fost un copilaş neajutorat în braţele mamei Sale.

În copilărie, Isus a făcut lucrările unui copil ascultător. El a vorbit şi a acţionat cu înţelepciunea unui copil şi nu a unui bărbat, cinstindu-şi părinţii, împlinind dorinţele lor, ajutându-i potrivit cu capacitatea unui copil. Dar la fiecare etapă a dezvoltării Sale, era desăvârşit, [205] cu graţia simplă şi naturală a unei vieţi fără păcat. Cartea Sfântă spune despre copilăria Lui: „Iar Pruncul creştea şi se întărea; era plin de înţelepciune şi harul lui Dumnezeu era peste El.“ Iar despre tine-reţea Lui este consemnat: „Şi Isus creştea în înţelepciune, în statură şi era tot mai plăcut înaintea lui Dumnezeu şi înaintea oamenilor.“ Luca 2, 40; 52. (CT. p. 140, 141)

Diversitatea firilor în membrii familiei. — În mod frecvent există deosebiri evidente între firile şi caracterele din aceeaşi familie, deoarece este intenţia lui Dumnezeu ca persoane de diferite temperamente să se asocieze. În acest caz, fiecare membru al familiei ar trebui să privească cu sfinţenie sentimentele altora şi să respecte dreptul lor. Prin aceste mijloace vor fi cultivate stima şi îngăduinţa mutuală, prejudecata va fi estompată, iar punctele aspre ale caracterului, netezite. Armonia poate fi asigurată, iar îmbinarea temperamentelor variate poate fi un beneficiu pentru fiecare. (ST. 9 septembrie, 1886)

Studiaţi mintea şi caracterul fiecăruia în parte. — Fiecare copil adus pe lume, măreşte răspunderea părinţilor... Firile, tendinţele şi trăsăturile lor de caracter trebuie studiate. Puterile de discernământ ale părinţilor ar trebui să fie educate cu foarte mare atenţie ca ei să poată fi făcuţi în stare să reprime tendinţele rele şi să încurajeze impresii bune şi principii corecte.

Violenţa sau asprimea nu sunt necesare în această lucrare. Să fie cultivată stăpânirea de sine şi impresia ei lăsată asupra minţii şi inimii copilului. (MS. 12, 1898)

Este o lucrare foarte frumoasă aceea de a te ocupa de minţile omeneşti. Nu toţi copiii pot fi trataţi în acelaşi fel, căci restricţia ce trebuie pusă asupra unuia, ar zdrobi viaţa altuia. (MS. 32, 1899) [206]

Stimulaţi trăsăturile mai slabe, reprimaţi pe cele greşite. — Există puţine minţi bine echilibrate pentru că părinţii sunt în mod păcătos neglijenţi faţă de datoria lor de a stimula trăsăturile mai slabe şi a reprima pe cele greşite. Ei nu-şi amintesc de faptul că se află sub cea mai solemnă obligaţie de a supraveghea tendinţele fiecărui copil, că este datoria lor de a-i forma pe copii cu obiceiuri bune şi moduri corecte de gândire. (ST. 31 ianuarie, 1884)

Învaţă firea fiecărui copil. — Copiii trebuie să aibă îngrijire constantă, dar nu trebuie să-i laşi să vadă că-i păzeşti tot timpul. Învaţă firea fiecăruia aşa cum este descoperită în relaţiile lor unul cu altul şi apoi caută să corectezi greşelile lor, încurajând trăsăturile opuse. Copiii trebuie să fie învăţaţi că, atât dezvoltarea puterilor intelectuale cât şi a celor fizice se află în ei înşişi; este rezultatul efortului. Ei să înveţe de timpuriu că fericirea nu este găsită în satisfacţii egoiste; ea vine ca urmare a împlinirii datoriei. În acelaşi timp, mama ar trebui să caute să-i facă fericiţi pe copiii ei. (ST. 9 februarie, 1882)

Nevoile intelectuale sunt la fel de importante ca şi cele fizice. — Unii părinţi împlinesc cu atenţie nevoile vremelnice ale copiilor lor; îi îngrijesc cu bunătate şi credincioşie în boală şi îşi consideră datoria îndeplinită. Ei greşesc aici. Lucrarea lor abia a început. Ar trebui să se aibă grijă de nevoile minţii. Se cere îndemânare pentru a aplica remediul potrivit să vindece o minte rănită.

Copiii au încercări exact la fel de grele, exact la fel de dureroase în natura lor ca cele ale persoanelor mai mari. Chiar părinţii nu se simt la fel tot timpul. Mintea le este adesea încurcată. Ei lucrează cu opinii şi simţăminte greşite. Satana îi loveşte, iar ei cedează ispitelor lui. Vorbesc pe un ton răstit şi într-un mod ce stârneşte mânie în copiii lor, iar uneori sunt exigenţi şi [207] nervoşi. Bieţii copii se împărtăşesc de acelaşi spirit, iar părinţii nu sunt pregătiţi să-i ajute deoarece ei au fost cauza tulburării. Uneori totul pare să meargă rău, este numai nervozitate de jur împrejur şi toţi au o zi nefericită şi grea. Părinţii dau vina pe bieţii lor copii şi îi cred foarte neascultători şi obraznici, cei mai răi copii din lume, în timp ce cauza tulburării se află în ei înşişi. (1T. p. 384)

Încurajaţi bunăvoinţa. — Mintea dezechilibrată, temperamentul iute, nervozitatea, invidia sau gelozia sunt mărturia neglijenţei părinţilor. Aceste trăsături rele de caracter aduc multă nefericire posesorului. Cât de mulţi nu reuşesc să primească de la colegi şi prieteni iubirea pe care aceştia ar putea-o avea pentru ei dacă ar fi mai amabili! Cât de mulţi creează necazuri oriunde merg şi în orice sunt angajaţi! (FE. p. 67)

Temperamentele diferite necesită disciplină diferită. — Copiii au temperamente diferite, iar părinţii nu pot da întotdeauna acelaşi fel de disciplină fiecăruia. Există diferite calităţi ale minţii şi ar trebui studiate cu rugăciune ca să poată fi modelate astfel încât să îndeplinească obiectivul destinat de Dumnezeu. (Good Health, iulie, 1880)

Mame, ... luaţi-vă timp să vă cunoaşteţi copiii. Studiaţi-le natura şi temperamentul ca să ştiţi în ce fel să lucraţi cu ei. Unii au nevoie de mai multă atenţie decât alţii. (The Review and Herald. 9 iulie, 1901)

Lucrând cu copii nepromiţători. — Sunt unii copii care au nevoie de mai multă disciplină răbdătoare şi instruire binevoitoare decât alţii. Ei au primit ca moştenire trăsături de caracter defectuoase şi din cauza aceasta au nevoie de mai multă milă şi iubire. Prin [208] muncă stăruitoare, aceşti copii neascultători pot fi pregătiţi pentru un loc în lucrarea Maestrului. Ei s-ar putea să aibă puteri nedezvoltate care, odată trezite, îi vor face în stare s-o ia cu mult înaintea acelora de la care se aştepta mai mult. Dacă aveţi copii cu temperamente ciudate, nu lăsaţi ca, din cauza aceasta, răul descurajării să apese asupra vieţii lor... Ajutaţi-i, manifestând răbdare şi compasiune. Întăriţi-i să biruiască defectele caracterului lor, spunându-le cuvinte iubitoare şi manifestând bunătate. (CT. p. 115, 116)

Poţi instrui mai mult decât crezi. — Imediat ce mama ajunge să-L iubească pe Isus, va dori să-şi educe copiii pentru El. Poţi educa firea copiilor din primii lor ani, cu mult mai mult decât crezi. Acel Nume scump al lui Isus ar trebui să fie un cuvânt familiar. (MS. 17, 1893) [209]

Voinţa, un factor în succes

Fiecare copil trebuie să înţeleagă puterea voinţei. — Voinţa este puterea conducătoare în natura omului, aducând toate celelalte facultăţi sub stăpânirea ei. Voinţa nu este gustul sau înclinaţia, ci puterea hotărâtoare ce lucrează în copiii oamenilor ascultarea sau neascultarea de Dumnezeu. (5T. p. 513)

Fiecare copil trebuie să înţeleagă adevărata forţă a voinţei. El ar trebui condus să vadă ce mare este responsabilitatea implicată în acest dar. Voinţa este... puterea de decizie sau de alegere. (Ed. p. 289)

Succesul vine atunci când voinţa este supusă lui Dumnezeu. — Fiecare fiinţă umană înzestrată cu raţiune are putere să aleagă binele. În fiecare experienţă a vieţii, Cuvântul lui Dumnezeu adresat nouă este: „Alegeţi astăzi cui vreţi să slujiţi.“ Iosua 24, 15. Fiecare îşi poate aşeza voinţa de partea voinţei lui Dumnezeu, poate alege să-L asculte, iar prin aceasta, unindu-se cu forţele divine, poate sta acolo unde nimic nu-l poate forţa să facă rău. În fiecare tânăr şi în fiecare copil există puterea de a forma, cu ajutorul lui Dumnezeu, un caracter integru, şi de a trăi o viaţă utilă.

Părintele sau învăţătorul care dă astfel de învăţături încât îl educă pe copil să fie stăpân pe sine, va fi cel mai folositor şi întotdeauna plin de succes. Pentru observatorul superficial, lucrarea lui poate părea a nu fi cea mai avantajoasă, poate să nu fie apreciată aşa de mult ca a unuia care ţine mintea şi voinţa copilului sub autoritate absolută, dar anii ce vor veni vor arăta rezultatul metodei mai bune de educaţie. (Ibid) [210]

Nu slăbiţi, ci orientaţi voinţa copilului. — Păstraţi toată tăria voinţei, deoarece fiinţa umană are nevoie de ea în întregime, dar daţi-i orientarea potrivită. Trataţi-o cu înţelepciune şi blândeţe ca pe o comoară sacră. N-o sfărâmaţi în bucăţi, ci, prin învăţătură şi exemplu corect, modelaţi-o şi finisaţi-o cu înţelepciune până ce copilul ajunge la vârsta responsabilităţii. (CT. p. 116)

Copiii trebuie învăţaţi de timpuriu să-şi supună voinţa şi înclinaţia lor voinţei şi autorităţii părinţilor. Când părinţii le predau copiilor lor aceste lecţii, ei îi educă să se supună lui Dumnezeu, ascultând de cerinţele Sale, şi îi pregătesc să fie membri ai familiei lui Hristos. (MS. 119, 1899)

A fi îndrumat, nu zdrobit. — Studiul părinţilor şi învăţătorilor ar trebui să fie căutarea modului de a orienta dezvoltarea copilului, fără a o stânjeni prin control exagerat. Prea multă conducere este la fel de rea ca şi prea puţină. Efortul de a „frânge voinţa“ unui copil este o greşeală teribilă. Minţile sunt constituite în mod diferit; în timp ce forţa poate asigura supunere exterioară, în multe cazuri rezultatul este o răzvrătire şi mai hotărâtă a inimii copilului. Chiar dacă părintele sau învăţătorul ar avea succes în câştigarea controlului pe care-l urmăreşte, rezultatul poate fi dăunător pentru copil...

Deoarece supunerea este mult mai dificilă pentru unii elevi decât pentru alţii, învăţătorul trebuie să facă ascultarea de cerinţele lui cât mai uşoară cu putinţă. Voinţa să fie îndrumată şi modelată, nu ignorată sau strivită. (Ed. 288, 289)

Îndrumă; nu mâna niciodată. — Permiteţi-le copiilor de sub îngrijirea voastră să aibă o individualitate, aşa cum aveţi şi voi. Încercaţi întotdeauna să-i ghidaţi, dar niciodată să nu-i forţaţi. (5T. p. 653)

Exersarea voinţei dezvoltă şi întăreşte mintea. — Un copil poate fi instruit în aşa fel încât să nu aibă... propria lui voinţă. [211]

Până şi individualitatea lui poate fi contopită în cel care îi supraveghează educaţia; voinţa lui este, din toate punctele de vedere, sub conducerea voinţei învăţătorului. Copiii educaţi astfel vor fi totdeauna deficitari în energie morală şi în responsabilitate individuală. Ei nu au fost învăţaţi să acţioneze după judecată şi principiu; voinţa lor a fost stăpânită de altul, iar mintea nu le-a fost provocată ca să se poată dezvolta şi întări prin exerciţiu. Ei nu au fost orientaţi şi disciplinaţi cu respect faţă de constituţiile lor specifice şi faţă de capacităţile minţii, ca să-şi folosească puterile cele mai mari atunci când este nevoie. (CT. p. 47)

Când există o ciocnire a voinţelor. — Când copilul are o voinţă încăpăţânată, mama, dacă-şi înţelege răspunderea, va realiza că această voinţă îndărătnică este o parte a moştenirii pe care ea i-a dat-o. Ea nu va privi la voinţa lui ca la ceva ce trebuie frânt. Sunt ocazii când hotărârea mamei întâlneşte hotărârea copilului şi când voinţa fermă, matură a mamei întâlneşte voinţa fără judecată a copilului; într-un asemenea caz, ori mama conduce din cauza avantajului vârstei şi experienţei, ori voinţa ei este condusă de voinţa tânără şi nedisciplinată a copilului. Este nevoie de multă înţelepciune, căci, prin conducere neînţeleaptă, prin constrângere aspră, copilul poate fi distrus atât pentru viaţa aceasta, cât şi pentru viaţa viitoare. Totul poate fi pierdut printr-o lipsă de înţelepciune.

Ar fi de dorit ca o astfel de criză să apară cât mai rar, căci atât mama cât şi copilul vor avea o luptă grea. Se cere mare atenţie pentru a evita o astfel de problemă. Odată ce s-a intrat, însă, într-o asemenea situaţie, copilul trebuie condus să se supună înţelepciunii superioare a părintelui. Mama să-şi ţină cuvintele sub stăpânire perfectă. Să nu [212] fie porunci spuse cu voce tare. Nu trebuie făcut nimic ce ar dezvolta un spirit sfidător în copil. Mama să studieze cum poate lucra cu el în aşa fel încât să fie atras la Isus. Ea trebuie să se roage în credinţă ca Satana să nu fie biruitor asupra voinţei copilului. Îngeri cereşti urmăresc scena.

Mama trebuie să realizeze că Dumnezeu este ajutorul ei, că dragostea este succesul şi puterea ei. Dacă este o creştină înţeleaptă, nu va încerca să-l forţeze pe copil să se supună. Ea se va ruga; şi pe măsură ce se roagă va fi conştientă de o reînnoire a vieţii spirituale în ea însăşi. Va vedea în acelaşi timp că puterea ce lucrează în ea, lucrează şi în copil. Copilul, în loc de a fi constrâns, este îndrumat şi devine mai ascultător, iar bătălia este câştigată. Orice gând binevoitor, orice faptă răbdătoare şi orice cuvânt de restricţie înţeleaptă sunt ca nişte mere de aur în coşuleţe de argint. Mama a câştigat o biruinţă mai preţioasă decât ar putea limba să exprime. Ea a reînnoit lumina şi a mărit experienţa. „Adevărata Lumină, ce luminează pe orice om venind în lume“, a supus voinţa ei. Este pace după furtună, ca strălucirea soarelui după ploaie. (L. 55, 1902)

Părinţii ar trebui să-şi păstreze sentimentele tinereţii. — Prea puţini îşi dau seama de importanţa conservării, cât de mult posibil, a sentimentelor lor din tinereţe şi de a nu deveni aspri şi lipsiţi de milă în felul lor de a fi. Lui Dumnezeu I-ar place ca părinţii să îmbine simplitatea fermecătoare a unui copil cu tăria, înţelepciunea şi maturitatea de bărbat sau femeie. Unii nu au avut niciodată o copilărie adevărată. Ei nu s-au bucurat niciodată de libertatea, simplitatea şi prospeţimea vieţii ce înmugureşte. Ei au fost certaţi şi umiliţi, respinşi şi bătuţi până ce inocenţa şi sinceritatea [213] copilului s-au transformat în frică, invidie, gelozie şi înşelăciune. Rareori unii ca aceştia au caracteristicile ce vor face fericită copilăria celor dragi ai lor. (Good Health, martie, 1880)

O mare greşeală. — O mare greşeală este făcută atunci când frânghiile controlului sunt aşezate în mâinile copilului şi i se permite să fie stăpân în cămin. Aceasta dă o orientare necorespunzătoare acelui lucru minunat, numit puterea voinţei. Aceasta, însă, s-a întâmplat şi va continua să se întâmple din cauză că taţii şi mamele sunt orbi în discernământul şi estimarea lor. (MS. 126, 1897)

O mamă care a cedat copilului ei plângător. — Copilul tău... are nevoie ca mâna înţelepciunii să-l îndrume corect. I s-a îngăduit să plângă pentru ceea ce voia, până ce şi-a făcut un obicei din asta. I s-a permis să plângă după tatăl lui. Alţii au povestit mereu în auzul său cum plânge el după tata până când şi-a format obiceiul să facă astfel. Dacă aş avea copilul tău, în trei săptămâni ar fi transformat. L-aş lăsa să înţeleagă că ceea ce spun eu este lege şi, cu blândeţe şi hotărâre, mi-aş fi îndeplinit scopurile. Nu mi-aş supune voinţa mea voinţei copilului. Tu ai o lucrare de făcut aici şi ai pierdut mult fiindcă nu te-ai apucat de ea mai înainte. (L. 5, 1884)

Viaţa nefericită a unui copil răsfăţat. — Orice copil care nu este disciplinat cu atenţie şi cu rugăciune va fi nefericit în timpul lui de probă şi va forma trăsături de caracter atât de neplăcute încât Domnul nu va putea să-l alăture familiei Lui din ceruri. Pentru un copil răsfăţat întreaga viaţă devine o povară greu de suportat. În încercări, în dezamăgiri, în ispite, el îşi va urma voinţa nedisciplinată şi greşit orientată. (MS. 126, 1897)

Copiii cărora li se permite să aibă propria cale nu sunt [214] fericiţi. Inima nesupusă nu are în ea însăşi elementele odihnei şi satisfacţiei. Mintea şi inima trebuie disciplinate şi aduse sub restricţia cuvenită, pentru ca astfel caracterul să se armonizeze cu legile înţelepte ce guvernează fiinţa noastră. Neliniştea şi nemulţumirea sunt roadele indulgenţei şi egoismului. (4T. p. 202)

Substratul multor încercări. — Experienţele triste ce s-au dovedit aşa de primejdioase pentru prosperitatea unei biserici şi care i-au făcut pe mulţi necredincioşi să se poticnească şi să se depărteze cu suspiciune şi nemulţumire se ridică de obicei dintr-un spirit nesupus şi rebel, produsul indulgenţei părinteşti în copilărie. Câte vieţi sunt spulberate, câte crime sunt comise sub influenţa unei patimi ce se aprinde repede şi care ar fi putut fi împiedicată în copilărie, când mintea era sensibilă, uşor de influenţat spre ceea ce este bine şi era supusă unei voinţe iubitoare de mamă. Educarea ineficientă a copiilor stă la temelia unui mare volum de decădere morală. (Ibid.) [215]

Exemplificaţi principiile creştine

Copiii îi vor imita pe părinţi. — Taţi şi mame, voi sunteţi învăţători, iar copiii voştri, elevi. Tonul vocii voastre, comportamentul şi spiritul vostru sunt copiate de cei mici. (ST. 11 martie, 1886)

Copiii îşi imită părinţii; aşadar, trebuie acordată mare atenţie în a le oferi exemple corecte. Părinţii care sunt buni şi politicoşi acasă şi în acelaşi timp fermi şi categorici, vor vedea aceleaşi trăsături manifestate în copiii lor. Dacă ei sunt integri, cinstiţi şi onorabili, copiii lor se prea poate să semene cu ei în aceste particularităţi. Dacă ei Îl respectă pe Dumnezeu şi I se închină, copiii lor, instruiţi în acelaşi fel, nu vor uita, de asemenea, să-I slujească. (5T. p. 319, 320)

În familie, taţii şi mamele ar trebui să prezinte totdeauna înaintea copiilor lor exemplul pe care îl doresc să fie urmat. Ei să manifeste unul faţă de altul un respect gingaş în cuvânt, privire şi faptă. Să facă cunoscut faptul că Duhul Sfânt îi stăpâneşte, prezentând copiilor lor caracterul Domnului Isus Hristos. Puterile imitaţiei sunt tari, iar în copilărie şi tinereţe, când această capacitate are cea mai activă perioadă, înaintea tânărului trebuie aşezat un model perfect. Copiii să aibă încredere în părinţii lor şi în felul acesta să-şi însuşească lecţiile pe care părinţii doresc să le predea. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

Educaţi prin învăţătură şi exemplu. — Mama, în educarea copiilor ei, se află într-o continuă şcoală. În timp ce-şi învaţă copiii, ea însăşi învaţă zilnic. Lecţiile ce le predă copiilor ei în stăpânire de sine [216] trebuie să fie practicate de ea însăşi. Lucrând cu diferite minţi şi stări sufleteşti ale copiilor ei, ea are nevoie de puteri receptive ascuţite, altfel va fi în primejdie de a judeca greşit şi de a proceda cu părtinire cu copiii. Ea ar trebui să practice legea bunătăţii în viaţa de familie dacă vrea să aibă copii politicoşi şi buni. Astfel ei repetă zilnic lecţiile prin învăţătură şi exemplu. (PHJ. iunie, 1890)

Profesorii, la şcoală, vor face ceva pentru a-i educa pe copiii voştri, dar exemplul vostru va face mai mult decât poate fi îndeplinit prin orice alte mijloace. Conversaţia voastră, felul în care vă organizaţi problemele de afaceri, ceea ce vă place şi ce nu, toate ajută la modelarea caracterului. Firea binevoitoare, autocontrolul, stăpânirea de sine, curtoazia pe care copilul le vede în tine, vor fi lecţii zilnice pentru el. Ca şi timpul, această educaţie merge întotdeauna înainte, iar tendinţa acestei şcoli de fiecare zi ar trebui să facă din copilul tău ceea ce el trebuie să fie. (The Review and Herald. 27 iunie, 1899)

Ai grijă să nu fi nepoliticos cu copiii tăi... Cere ascultare şi nu-ţi îngădui să vorbeşti neglijent cu ei, pentru că manierele şi cuvintele tale sunt manualul lor. Ajută-i cu blândeţe şi gingăşie în această perioadă din viaţa lor. Lasă ca razele prezenţei tale să le lumineze inimile. Fetele şi băieţii în creştere sunt foarte sensibili şi, prin asprime, le poţi deteriora întreaga viaţă. Fiţi atente, mame, să nu certaţi cu severitate, căci aceasta nu ajută niciodată. (MS. 127, 1898)

Părinţii să fie modele ale stăpânirii de sine. — Copiii trebuie să fie, pe cât posibil, cât mai feriţi de frământare. În consecinţă, mama să fie calmă şi fără grabă, liberă de orice repeziciune şi pripeală nervoasă. Aceasta este o şcoală a disciplinei pentru ea, ca şi pentru copil. În timp ce-i învaţă [217] pe cei mici lecţia lepădării de sine, ea se educă să fie un tipar pentru copiii ei. În timp ce lucrează solul inimii lor cu interes plin de delicateţe pentru a putea supune înclinaţiile naturale păcătoase, ea cultivă în cuvintele şi comportarea ei darurile Duhului. (MS. 43, 1900)

O biruinţă câştigată asupra ta însuţi, va fi de o mare valoare şi încurajare pentru copiii tăi. Poţi sta pe o poziţie avantajoasă spunând: eu sunt proprietatea lui Dumnezeu; sunt clădirea lui Dumnezeu. Mă aşez sub mâna Lui să fiu format după asemănarea divină, ca să pot fi conlucrător cu Dumnezeu în modelarea minţii şi caracterului copiilor mei aşa încât să fie mai uşor pentru ei să umble în căile Domnului... Taţi şi mame, când ajungeţi să vă stăpâniţi pe voi înşivă, veţi câştiga mari biruinţe în stăpânirea copiilor voştri. (L. 75, 1898)

Roadele stăpânirii de sine. — Părinţi, de fiecare dată când vă pierdeţi controlul de sine, când vorbiţi şi acţionaţi cu nerăbdare, păcătuiţi împotriva lui Dumnezeu. Îngerul raportor scrie fiecare cuvânt neatent şi lipsit de răbdare adresat lor, fără băgare de seamă sau în glumă; el notează fiecare cuvânt ce nu este curat şi înalt, ca o pată pe caracterul vostru creştin. Vorbiţi cu bunăvoinţă copiilor voştri. Amintiţi-vă cât de sensibili sunteţi voi şi cât de puţin puteţi suporta să fiţi mustraţi. Nu aşezaţi asupra lor ceea ce nici voi nu puteţi purta, căci ei sunt mai slabi decât voi şi nu pot să suporte aşa de mult. Roadele stăpânirii de sine, chibzuinţei şi ostenelii voastre vor fi însutite.

Lăsaţi cuvintele voastre plăcute şi voioase să fie ca razele de soare în cămin. (ST. 10 aprilie, 1884)

Dacă părinţii aşteaptă din partea copiilor să fie corecţi şi să facă ce este bine, ei înşişi trebuie să fie corecţi în teorie şi în practică. (Good Health, ianuarie, 1880) [218]

Copiii sunt influenţaţi de comportamentul pretinşilor creştini. — Există copii care au fost învăţaţi de mici să ţină sabatul. Unii din aceştia sunt copii foarte buni, credincioşi faţă de datorie în ceea ce priveşte chestiunile vremelnice, dar ei nu simt nici o convingere de păcat şi nevoie de pocăinţă. Unii ca aceştia sunt într-o condiţie primejdioasă. Ei privesc la comportamentul şi eforturile pretinşilor creştini. Văd pe unii care fac o înaltă mărturisire de credinţă dar care nu sunt creştini conştiincioşi, şi ei îşi compară propriile vederi şi acţiuni cu aceste pietre de poticnire; şi, fiindcă nu există vreo manifestare exterioară a păcatelor în vieţile lor, se măgulesc că sunt aproape perfecţi. (4T. p. 40)

Învăţătura Scripturii nu are un efect mai mare asupra tineretului din cauza atâtor părinţi şi învăţători ce pretind a crede Cuvântul lui Dumnezeu în timp ce vieţile lor îi tăgăduiesc puterea. Câteodată tinerii sunt făcuţi să simtă puterea Cuvântului. Ei văd scumpătatea iubirii lui Hristos. Văd frumuseţea caracterului Său şi posibilităţile unei vieţi predate în serviciul Lui. Dar, în contrast, văd viaţa acelora care pretind a respecta învăţăturile lui Dumnezeu. (Ed. p. 259)

Părinţii trebuie să spună „NU“ ispitei. — Mame, neurmând practicile lumii, puteţi aşeza înaintea copiilor voştri un exemplu de credincioşie faţă de Dumnezeu şi aşa îi învăţaţi să spună nu. Spuneţi-le copiilor voştri ce înseamnă învăţătura: „Dacă nişte păcătoşi vor să te amăgească, nu te lăsa câştigat de ei.“ Dar dacă vreţi ca ei să fie capabili să spună nu ispitei, voi înşivă trebuie să fiţi în stare să spuneţi nu. Acest lucru este la fel de necesar pentru adult, ca şi pentru copil. (The Review and Herald, 31 martie, 1891)

Exemplificaţi blândeţea. — Părinţi, fiţi buni şi blânzi cu copiii voştri, şi ei vor învăţa blândeţea. Să [219]

demonstrăm în familiile noastre că suntem creştini. Eu consider fără valoare credinţa ce nu este demonstrată în viaţa de cămin prin amabilitate, răbdare şi dragoste. (MS. 97, 1909)

Fiţi cu băgare de seamă la tonul vocii la fel ca şi la cuvinte. — Nu lăsaţi nici un cuvânt iritat, aspru sau repezit să vă scape de pe buze. Harul lui Hristos aşteaptă să fie cerut de voi. Spiritul Lui vă va lua în stăpânire mintea şi conştiinţa, dirijându-vă cuvintele şi faptele. Nu vă pierdeţi niciodată respectul de sine prin cuvinte pripite şi necugetate. Vedeţi să vă fie cuvintele curate şi conversaţia sfântă. Daţi copiilor voştri un exemplu a ceea ce doriţi ca ei să fie... Să fie pace, cuvinte plăcute şi înfăţişare voioasă. (L. — Scrisoarea 28, 1890)

Părinţii nu-şi pot lua un aer de stăpân fără să-şi asume, în acelaşi timp şi riscuri. Ei nu trebuie să arate un spirit de stăpân, criticând şi căutând greşeli. Cuvintele şi tonul cu care le rostesc sunt lecţii pentru copiii lor, fie spre bine, fie spre rău. Taţilor şi mamelor, dacă de pe buzele voastre ies cuvinte mincinoase, vă învăţaţi copiii să vorbească în acelaşi fel, iar influenţa purificatoare a Duhului Sfânt este făcută fără efect. Este esenţial să faci mereu binele, cu răbdare, dacă vrei să-ţi îndeplineşti datoria faţă de copiii tăi. (L. 8a, 1896)

Părinţii sunt agenţii lui Dumnezeu în modelarea caracterului. — Mintea copiilor voştri capătă formă, sentimentele şi caracterele se modelează, dar după ce tipar? Părinţii să-şi aducă aminte că sunt intermediari în aceste tranzacţii şi în timp ce dorm, poate, în mormânt, lucrarea rămasă în urma lor dăinuieşte şi va da o mărturie despre ei: bună sau rea. (PHJ. iunie, 1890)

Imprimând chipul Celui Divin. — Voi trebuie să instruiţi, să avertizaţi şi să sfătuiţi, amintindu-vă întotdeauna că [220] privirea, cuvintele şi faptele voastre se află într-o relaţie directă cu calea viitoare a celor dragi ai voştri. Lucrarea voastră nu este de a picta o formă a frumuseţii pe pânză sau de a o dăltui în marmoră, ci de a imprima asupra unui suflet omenesc chipul Celui Divin. (ST. 25 mai, 1882) [221] [222]

Secţiunea 10 — Disciplina şi administrarea ei

[223]

Scopurile disciplinei

Autoconducerea, obiectivul suprem. — Scopul disciplinei este de a instrui copilul să se autoconducă. El trebuie să fie învăţat independenţă şi stăpânire de sine. De aceea, imediat ce poate să înţeleagă, judecata lui trebuie înrolată de partea ascultării. Lăsaţi ca toate lucrurile cu care vine în legătură să fie de aşa natură încât să arate că ascultarea este dreaptă şi logică. Ajutaţi-l să vadă că toate lucrurile sunt sub lege şi că neascultarea duce, în final, la dezastru şi suferinţă. Când Dumnezeu spune: „Să nu“, în dragostea Lui, ne avertizează de consecinţele neascultării pentru a ne salva de it vătămare şi pierdere. (Ed. p. 287)

Angajând puterea voinţei. — Adevărata ţintă a mustrării este atinsă numai atunci când cel greşit este condus să-şi vadă greşeala, iar voinţa lui este angajată în corectarea greşelii. Când aceasta s-a realizat, arătaţi-i sursa de iertare şi putere. (Id. p. 291)

Aceia care îşi educă elevii să simtă că puterea de a deveni bărbaţi şi femei de cinste şi de folos se află în ei înşişi, vor fi cel mai adesea încununaţi cu succes. (FE. p. 58)

Corectaţi obiceiurile, înclinaţiile şi tendinţele rele. — Este lucrarea părinţilor aceea de a frâna, îndruma şi ţine sub control. Ei nu le pot face un rău mai mare copiilor lor decât de a le permite să-şi satisfacă toate dorinţele şi imaginaţiile lor copilăreşti şi de a-i lăsa să-şi urmeze propriile înclinaţii; nu le pot aduce o daună mai mare decât aceea de a lăsa asupra minţii lor impresia că trebuie să trăiască pentru a se satisface şi a se distra, pentru a-şi alege propriile lor căi şi pentru a-şi găsi propria lor plăcere şi companie... Tinerii au nevoie [224] de părinţi care să-i disciplineze şi să-i educe, să le corecteze obiceiurile şi înclinaţiile rele şi să le reprime tendinţele rele. (MS. 12, 1898)

Sfărâmaţi fortăreaţa lui Satana. — Mame, destinul copiilor voştri se află într-o mare măsură în mâinile voastre. Dacă nu vă îndepliniţi datoria, îi plasaţi în rândurile lui Satana şi-i faceţi agenţii lui în distrugerea altor suflete. Pe de altă parte, disciplina voastră credincioasă şi exemplul vostru îi pot conduce la Hristos iar ei, la rândul lor, vor influenţa pe alţii, şi astfel multe suflete pot fi salvate prin intermediul vostru. (ST. 9 februarie, 1882)

Să privim cu atenţie şi să începem să înnodăm legăturile rupte. Să sfărâmăm fortăreaţa duşmanului. Să corectăm cu milă pe cei iubiţi ai noştri şi să-i păzim de puterea vrăjmaşului. Nu fiţi descurajaţi. (The Review and Herald. 16 iulie, 1895)

Învăţaţi respectul faţă de autoritatea părintească şi cea divină. — Copiii... ar trebui să fie instruiţi, educaţi şi disciplinaţi până devin ascultători de părinţi, respectându-le autoritatea. Pe această cale va fi sădit în inimile lor respectul pentru autoritatea divină, iar educaţia din familie va fi ca o instruire pregătitoare pentru familia din cer. Educaţia din timpul copilăriei şi tinereţii ar trebui să aibă un asemenea caracter încât copiii să fie pregătiţi a-şi lua în primire datoriile religioase şi astfel să fie corespunzători pentru a intra în curţile de sus. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

El, care este Izvorul a toată cunoştinţa, a stabilit condiţia calificării pentru a intra în cerul plin de fericire, în cuvintele: „Fericiţi sunt cei care împlinesc poruncile Lui ca să aibă drept la pomul vieţii şi să intre pe porţi în cetate.“ Ascultarea de poruncile lui Dumnezeu este preţul cerului, iar ascultarea în Domnul de părinţi este lecţia extrem de importantă pe care o au de învăţat copiii. (MS. 12, 1896) [225]

Ascultare din principiu, nu din constrângere. — Spune copiilor tăi exact ce vrei de la ei. Apoi lasă-i să înţeleagă că ceea ce spui este lege şi trebuie să fie ascultat. Astfel îi antrenezi să respecte poruncile lui Dumnezeu care declară deschis: „să faci“ şi „să nu faci“. Este mult mai bine pentru băiatul tău să asculte din principiu decât din constrângere. (The Review and Herald. 15 septembrie1904)

O lecţie de încredere absolută. — Isaac este legat de mâinile iubitoare şi tremurânde ale tatălui său milos, pentru că aşa a spus Dumnezeu. Fiul se supune jertfirii pentru că el crede în integritatea tatălui lui... Această faptă a credinţei lui Avraam este înregistrată pentru beneficiul nostru. Ea ne învaţă marea lecţie a încrederii în cerinţele lui Dumnezeu, oricât de neînţelese şi tăioase ar fi ele şi îi învaţă pe copii supunerea desăvârşită faţă de părinţii lor şi faţă de Dumnezeu. Prin ascultarea lui Avraam suntem învăţaţi că nimic nu este prea scump pentru noi ca să-I dăm lui Dumnezeu. (3T. p. 368)

Tinerii vor răspunde la încredere. — Tinerilor trebuie să li se imprime ideea că se poate avea încredere în ei. Ei au un simţ al onoarei şi vor să fie respectaţi, şi acesta este dreptul lor. Dacă elevii capătă impresia că nu pot să plece sau să vină, să stea la masă sau să fie oriunde, chiar şi în camerele lor, fără a fi supravegheaţi, fără ca un ochi critic să fie asupra lor pentru a consemna şi acuza, aceasta le va slăbi moralul şi nu vor găsi nici o plăcere în joaca lor. Această conştienţă a unei supravegheri continue este mai mult decât o supraveghere părintească. Este mult mai rea, căci nişte părinţi înţelepţi, cu tact pot vedea adesea dincolo de aparenţe, pot discerne lucrarea minţii neobosite sub năzuinţele tinereţii sau sub forţele ispitelor şi pot face planuri de lucru pentru a contracara răul. Dar această pază continuă nu este normală şi produce rele [226] nedorite. Pentru ca tinerii să fie sănătoşi, să-şi dezvolte sănătatea fizică şi un caracter simetric, au nevoie de exerciţiu, voioşie şi o atmosferă fericită şi plăcută. (FE. p. 114)

Autoconducerea contra autorităţii absolute. — Există multe familii cu copii care par să fie bine instruiţi în timp ce se află sub disciplina educaţiei, dar când sistemul ce i-a ţinut în cadrul unor reguli severe este sfărâmat, par incapabili să gândească, să acţioneze sau să decidă singuri. Aceşti copii au fost atât de mult timp sub o lege de fier, nefiind lăsaţi să gândească şi să acţioneze pe cont propriu în acele situaţii în care ar fi fost cu totul indicat şi ar fi trebuit să li se permită aceasta, încât nu au nici o încredere în ei înşişi să ia iniţiativă bizuindu-se pe propria judecată şi având o opinie proprie. Atunci când pleacă de la părinţii lor să acţioneze pe cont propriu sunt conduşi cu uşurinţă de judecata altora într-o direcţie greşită. Ei nu au tărie de caracter. Nu au fost lăsaţi să-şi folosească judecata atât de repede şi atât de departe cât era posibil şi de aceea mintea lor nu a fost dezvoltată şi întărită cum trebuie. Atât de mult timp au fost stăpâniţi în mod absolut de părinţi, încât depind cu totul de aceştia; părinţii sunt minte şi judecată pentru ei.

Pe de altă parte, tinerii nu trebuie lăsaţi să gândească şi să acţioneze independent de judecata părinţilor şi a profesorilor... Ei trebuie educaţi în aşa fel încât mintea să le fie unită cu a părinţilor şi a învăţătorilor şi instruiţi în aşa fel încât să poată vedea că e bine să asculte de sfatul lor. Apoi, când pleacă de sub mâna călăuzitoare a acestora, [227] caracterele lor nu vor fi ca trestia tremurând în bătaia vântului.

Instruirea severă a tineretului va produce întotdeauna o clasă slabă în putere intelectuală şi morală, dacă tinerii nu sunt orientaţi corespunzător ca să gândească şi să acţioneze singuri, în măsura în care le permit capacităţile şi intelectul propriu, ca prin aceste mijloace să poată avea o creştere a gândirii, a sentimentelor demnităţii personale şi a încrederii în capacităţile lor. Când vor fi în societate, gata să acţioneze pe cont propriu, vor descoperi faptul că au fost dresaţi ca animalele şi nu educaţi. Voinţa lor, în loc să fie îndrumată, a fost forţată la supunere prin disciplina aspră a părinţilor şi învăţătorilor. (3T. p. 132, 133)

Rezultate rele când o minte domină alta. — Acei părinţi şi învăţători care se fălesc cu faptul că au control deplin asupra minţii şi voinţei copiilor de sub îngrijirea lor şi-ar alunga această fală dacă ar putea urmări viitorul vieţilor copiilor care sunt aduşi la supunere cu forţa şi de frică. Aceştia sunt aproape total nepregătiţi să ia parte la asprimile vieţii. Când aceşti tineri nu mai sunt sub controlul părinţilor şi învăţătorilor lor şi sunt constrânşi să gândească şi să acţioneze singuri, este aproape sigur că o vor lua pe o cale greşită şi vor ceda puterii ispitei. Ei nu fac un succes din această viaţă, iar aceste deficienţe se văd şi în viaţa lor religioasă. Dacă instructorii copiilor şi tineretului ar putea vedea rezultatele viitoare ale disciplinei lor greşite, şi-ar schimba planul de educaţie. Acea categorie de învăţători care sunt satisfăcuţi că au control aproape deplin asupra voinţei şcolarilor nu are cel mai mare succes, deşi pentru un timp aparenţa poate fi măgulitoare. [228]

Dumnezeu n-a intenţionat niciodată ca o minte omenească să fie sub controlul deplin al alteia, iar cei care depun eforturi pentru a avea individualitatea elevilor contopită cu a lor şi caută să fie voinţă, minte şi conştiinţă pentru ei îşi asumă răspunderi înfricoşătoare. S-ar putea ca în anumite ocazii aceşti şcolari să pară nişte soldaţi bine instruiţi, dar când constrângerea este îndepărtată se va vedea în ei o dorinţă de a acţiona independent şi din principiu ferm. (Id. p. 133, 134)

Prin îndemânare şi efort răbdător. — Se cere îndemânare şi efort răbdător pentru a forma tineretul în mod corect. În special copiii, care au venit în această lume împovăraţi de o moştenire a răului — rezultatul direct al păcatelor părinţilor lor — au nevoie de cea mai atentă creştere pentru a-şi dezvolta şi întări facultăţile morale şi intelectuale. Responsabilitatea părinţilor este cu adevărat grea. Tendinţele rele trebuie împiedicate cu mare grijă şi mustrate cu delicateţe, iar mintea trebuie stimulată în favoarea binelui. Copilul trebuie încurajat să încerce să se autoconducă. Toată această lucrare trebuie făcută în mod logic, altfel scopul dorit va fi zădărnicit. (CTBH. p. 138) [229]

Când să înceapă disciplina

Copiii neascultători, un semn al zilelor din urmă . — Unul din semnele zilelor din urmă este neascultarea copiilor faţă de părinţi. Îşi dau seama părinţii de răspunderea lor? Mulţi par să fi pierdut din vedere supravegherea atentă pe care ar trebui sa o acorde copiilor întotdeauna şi lasă să se complacă în patimi rele şi să nu-i asculte. (The Review and Herald. 19 septembrie, 1854)

Copiii sunt o moştenire de la Domnul, iar dacă părinţii nu-i educă în aşa fel încât să-i facă să poată păzi calea Domnului, îşi neglijează această datorie solemnă. Voia sau planul lui Dumnezeu cu copiii nu este ca ei să devină grosolani, aspri, nepoliticoşi, neascultători, nemulţumitori, fără evlavie, obraznici, îngâmfaţi, iubitori mai mult de plăceri decât iubitori de Dumnezeu. Scripturile spun că această condiţie a societăţii va fi un semn al ultimelor zile. (ST. 17 septembrie, 1894)

Părinţii indulgenţi se descalifică pentru ordinea cerului. — În cer este ordine perfectă, armonie şi acord desăvârşit. Dacă părinţii neglijează atât de mult să-şi educe copiii sub autoritatea cuvenită aici, cum pot ei spera că aceştia vor fi consideraţi tovarăşi potriviţi pentru îngerii cei sfinţi într-o lume a păcii şi armoniei? (4T. p. 199)

Aceia care nu au avut respect pentru ordine sau disciplina în această viaţa nu vor avea respect nici pentru ordinea din ceruri. Ei nu pot fi admişi niciodată în cer, căci toţi cei vrednici de o intrare acolo iubesc ordinea şi respectă disciplina. Caracterele formate în viaţa aceasta vor determina destinul viitor. Când Hristos va veni, El nu va schimba caracterul nimănui... Părinţii să nu-şi neglijeze nici o datorie pentru binele copiilor lor. [230] Ei ar trebui să-i educe în aşa fel încât să poată fi o binecuvântare pentru societate aici şi să poată culege, după aceea, răsplata vieţii veşnice. (Id p. 429)

Când ar trebui să înceapă disciplina. — Educaţia copilului şi disciplinarea lui trebuie să înceapă din momentul în care acesta începe să-şi aleagă propria voinţă şi cale. Aceasta poate fi numită o educaţie inconştientă. Atunci este timpul să înceapă o lucrare bine gândită şi plină de putere. Cea mai mare povară a acestei lucrări revine în mod necesar mamei. Ea are prima grijă de copil şi trebuie să pună temelia unei educaţii ce-1 va ajuta să dezvolte un caracter puternic şi simetric...

Adeseori, nişte simpli prunci arată cea mai hotărâtă voinţă. Dacă această voinţă nu este adusă în supunere faţă de o autoritate mai înţeleaptă decât dorinţele needucate ale copilului, Satana ia mintea în stăpânire şi modelează firea în armonie cu voia sa. (L 9, 1904)

Neglijând lucrarea de disciplinare şi instruire până când firea pervertită se întăreşte, înseamnă a le face copiilor cel mai serios rău, deoarece ei cresc egoişti, pretenţioşi şi antipatici. Ei nu pot să se bucure de propria lor companie mai bine decât pot alţii şi prin urmare vor fi tot timpul plini de nemulţumire. Lucrarea mamei trebuie să înceapă la o vârstă timpurie, nedând lui Satana nici o şansă de a stăpâni mintea şi firea micuţilor ei. (MS. 43, 1900)

Înăbuşiţi prima apariţie a răului. — Părinţi, trebuie să începeţi prima lecţie de disciplină când copiii sunt doar nişte prunci în braţele voastre. învăţaţii să-şi supună voinţa lor voinţei voastre. Acest lucru poate fi făcut exercitând nepărtinire şi manifestând fermitate. Părinţii trebuie să aibă control desăvârşit asupra propriilor lor spirite şi, cu blândeţe dar cu hotărâre, să îndoaie voinţa copilului până ce nu se va aştepta nimic altceva din partea lui decât cedare la dorinţele lor. [231]

Părinţii nu încep la timp. Prima manifestare a temperamentului nu este supusă, iar copiii cresc încăpăţânaţi. Această încăpăţânare creşte odată cu creşterea lor şi se întăreşte odată cu întărirea lor. (1T. p. 218)

„Prea mic pentru a fi pedepsit?“ — Eli nu şi-a condus casa potrivit cu regulile lui Dumnezeu de guvernare a familiei. El şi-a urmat propria judecată. Tatăl afectuos a trecut cu vederea greşelile şi păcatele fiilor în timpul copilăriei lor, măgulindu-se că, după un timp, îşi vor depăşi tendinţele rele. Acum mulţi fac o greşeală asemănătoare. Ei cred că ştiu o cale mai bună de instruire a copiilor lor decât aceea pe care a dat-o Dumnezeu în Cuvântul Său. Ei cultivă tendinţe rele în copii, insistând cu scuza: „Sunt prea mici pentru a fi pedepsiţi. Aşteaptă până cresc mai mari şi se poate discuta logic cu ei.“ În acest fel obiceiurile rele sunt lăsate să se întărească până devin o a doua natură. Copiii cresc fără restricţii, cu trăsături de caracter ce sunt un blestem pentru ei toată viaţa şi pot fi reproduse şi în alţii.

Nu există blestem mai mare pentru familie decât să-i lase pe tineri de capul lor. Când părinţii dau atenţie oricărei dorinţe a copiilor şi sunt indulgenţi cu ei în ceea ce ştiu că nu este spre binele lor, copiii pierd curând tot respectul pentru părinţi, toată consideraţia faţă de autoritatea lui Dumnezeu sau a omului şi sunt luaţi prizonieri, după placul lui Satana (PP.p.578, 579)

Puneţi educaţia în familie înaintea altor scopuri. — Mulţi arată către copiii pastorilor, învăţătorilor şi ai altor bărbaţi cu reputaţie în cunoştinţe şi evlavie şi spun că, dacă aceşti oameni cu avantaje superioare au eşuat în conducerea familiei, aceia care sunt mai puţin favorizaţi nu trebuie să aibă nici o speranţă de succes. Se pune însă întrebarea: Au dat aceşti oameni copiilor lor ceea ce este dreptul lor — un exemplu bun, învăţătură credincioasă şi restricţie potrivită? [232] Din cauza neglijării acestor lucruri esenţiale, asemenea părinţi dau societăţii copii cu mintea dezechilibrată, nerăbdători la restricţie şi neştiutori în ce priveşte datoriile vieţii practice. Prin aceasta aduc lumii o daună ce cântăreşte mai greu decât tot binele realizat prin munca lor. Acei copii transmit perversitatea caracterului lor urmaşilor şi, în acelaşi timp, exemplul şi influenţa lor va corupe societatea şi va face ravagii în biserică. Nu putem gândi că vreun om, oricât de capabil şi de util ar fi, serveşte cel mai bine pe Dumnezeu şi pe oameni, în timp ce îşi dedică timpul altor scopuri şi-şi neglijează copiii. (ST. 9 februarie, 1882)

Este promisă cooperare cerească. — Dumnezeu va binecuvânta o disciplină dreaptă şi corecta Căci „fără Mine“, spune Domnul Hristos, „nu puteţi face nimic.“ Inteligenţele cereşti nu pot coopera cu taţii şi mamele care neglijează educaţia copiilor lor, care îngăduie lui Satana să manevreze acea mică piesă din mecanismul copilului, acea minte tânără, ca un instrument prin care poate contracara lucrarea Duhului Sfânt. (MS. 126, 1897) [233]

Disciplina în cămin

Familii ordonate şi bine disciplinate. — Este datoria celor ce pretind că sunt creştini să prezinte lumii familii ordonate şi disciplinate, familii care vor arăta puterea adevăratului creştinism. (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897)

Nu este un lucru uşor să educi şi instruieşti copiii în mod înţelept. Pe măsură ce părinţii încearcă să ţină judecata şi frica de Domnul înaintea lor, vor apare dificultăţi. Copiii vor da pe faţă încăpăţânarea lipită de inima lor, dragostea de nebunie şi independenţă şi ura faţă de restricţie şi disciplină. Ei practică înşelăciunea şi rostesc neadevăruri. Prea mulţi părinţi, în loc de a-şi pedepsi copiii pentru aceste greşeli, îşi închid ochii ca să nu vadă în profunzime sau să discearnă adevărata însemnătate a acestor lucruri. De aceea copii îşi continuă obiceiurile amăgitoare, formându-şi caractere pe care Dumnezeu nu le poate aproba.

Standardul înălţat în Cuvântul lui Dumnezeu este lăsat la o parte de către unii părinţi cărora nu le place să folosească, după cum se exprima cineva, cămaşa de forţă în educarea copiilor lor. Mulţi părinţi au neplăcere faţă de principiile Cuvântului lui Dumnezeu pentru că acestea aşează prea multă răspundere asupra lor. Dar, privind dincolo de ele, aşa cum toţi părinţii au datoria s-o facă, ele arată că metodele lui Dumnezeu sunt cele mai bune şi că singura cale a siguranţei şi fericirii se află în ascultare de voia Lui. (The Review and Herald. 30 martie, 1897)

Restricţia copiilor nu este o treabă uşoară. — Cu starea actuală de lucruri în societate nu este o treabă uşoară pentru părinţi să-şi limiteze copiii şi să-i instruiască potrivit cu regula biblică a binelui. Când [234] îi educă în armonie cu învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu şi, ca Avraam din vechime, poruncesc casei lor după ei, copiii îi cred pe părinţi prea grijulii şi exagerat de pretenţioşi. (ST. 17 aprilie, 1884)

Idei false privind restricţia. — Dacă vreţi binecuvântarea lui Dumnezeu, părinţi, faceţi cum a făcut Avraam. Reprimaţi răul şi încurajaţi binele. Uneori poate fi necesar să porunciţi în loc să consultaţi înclinaţia şi plăcerea copiilor.

A permite unui copil să-şi urmeze impulsurile naturale înseamnă a-i îngădui să se degradeze şi să devină expert în rău. Părinţii înţelepţi nu le vor spune copiilor lor: „Urmaţi-vă propria alegere; mergeţi unde vreţi şi faceţi ce vreţi“, ci: „Ascultaţi de învăţătura Domnului.“ Trebuie făcute şi aplicate reguli şi legi înţelepte pentru ca frumuseţea vieţii de cămin să nu poată fi deteriorată. (CT. p. 112)

De ce a pierit familia lui Acan. — V-aţi gândit de ce toţi cei ce erau în legătură cu Acan au fost, de asemenea pedepsiţi de Dumnezeu? Din cauză că nu au fost instruiţi şi educaţi potrivit cu indicaţiile date lor în marele standard al legii lui Dumnezeu. Părinţii lui Acan şi-au educat fiul astfel încât acesta nu se simţea obligat să asculte Cuvântul Domnului. Principiile imprimate în viaţa lui l-au condus să lucreze cu copiii săi astfel încât şi ei au fost corupţi. Mintea acţionează şi reacţionează asupra minţii, iar pedeapsa ce a inclus şi rudele lui Acan cu el descoperă faptul că toţi erau implicaţi în păcat. (MS. 67, 1894)

Afecţiunea părintească oarbă este cel mai mare obstacol în educaţie. — Păcatul neglijenţei părinteşti este aproape universal. Prea adesea există dragoste oarbă pentru cei legaţi de [235] noi prin legături naturale. Această afecţiune este dusă departe; nu este echilibrată nici de înţelepciune, nici de frica de Dumnezeu. Dragostea părintească oarbă este cel mai mare obstacol în calea educaţiei adecvate a copiilor. Ea împiedică disciplina şi educaţia cerute de Domnul. Uneori, din cauza acestei afecţiuni, părinţii par lipsiţi de judecată. Este ca mila şubredă a celui rău — cruzimea deghizată în veşmântul aşa-numitei iubiri. Este un curent primejdios ce duce copiii la pierzare. (The Review and Herald. 6 aprilie, 1897)

Părinţii se află într-un pericol permanent de a-şi îngădui afecţiunile naturale în locul ascultării de legea lui Dumnezeu. Mulţi părinţi, pentru a plăcea copiilor lor, le per-mit ceea ce Dumnezeu interzice. (The Review and Herald. 29 ianuarie, 1901)

Părinţii sunt responsabili pentru ceea ce ar fi putut fi copiii. — Dacă tatăl şi mama, ca învăţători în cămin, îngăduie copiilor să ia frâul conducerii în mâinile lor şi să devină nesupuşi, sunt făcuţi răspunzători pentru ceea ce ar fi putut fi copiii lor dacă ei nu le permiteau aceasta. (The Review and Herald. 15 septembrie, 1904)

Cei ce-şi urmează înclinaţiile proprii în afecţiune oarbă pentru copiii lor, îngăduindu-le satisfacerea dorinţelor egoiste şi nu poartă autoritatea lui Dumnezeu pentru a mustra păcatul şi a corecta răul, fac să se vadă că ei onorează pe copiii lor cei răi mai mult decât Îl onorează pe Dumnezeu. Ei caută mai mult să-şi protejeze reputaţia decât să-L slăvească pe Dumnezeu şi sunt mai doritori să fie plăcuţi copiilor lor decât Domnului.

Aceia care au prea puţin curaj să condamne răul sau care, prin indolenţă şi lipsă de interes nu depun efort stăruitor să purifice familia sau biserica lui Dumnezeu, sunt făcuţi răspunzători de răul ce ar putea rezulta din [236] neglijarea datoriei lor. Noi suntem la fel de responsabili pentru relele ce le-am fi putut corecta în alţii, prin exercitarea autorităţii părinteşti sau pastorale, ca şi când faptele ar fi ale noastre proprii. (PP. p. 578)

Nu este loc pentru părtinire. — Este foarte natural pentru părinţi să fie părtinitori cu copiii lor. În special dacă aceşti părinţi simt că ei înşişi posedă calităţi superioare, îşi vor privi copiii ca fiind superiori altora. Aşadar, multe lucruri ce ar fi dezaprobate cu severitate în alţii, sunt neglijate în copiii lor ca fiind acte de isteţime şi inteligenţă. În timp ce a-ceastă subiectivitate este naturală, este nedreaptă şi necreştinească. Un mare rău este făcut copiilor când permitem greşelilor lor să rămână necorectate. (ST. 24 noiembrie, 1881)

Nu faceţi compromis cu răul. — Trebuie făcut clar faptul că guvernarea lui Dumnezeu nu cunoaşte compromis cu răul. Neascultarea nu trebuie tolerată nici acasă, nici la şcoală. Nici un părinte sau profesor care are pe inimă bunăstarea celor ce se află sub îngrijirea lui nu va face compromis cu încăpăţânarea ce sfidează autoritatea sau recurge la eschivare pentru a scăpa de ascultare. Nu dragostea, ci sentimentalismul nu se poartă corect cu păcatul şi încearcă să asigure ascultarea prin rugăminte sau mituire, iar în final acceptă un substituent în locul lucrului cerut. (Ed. p. 290)

În nenumărate familii există astăzi prea multă îngăduinţă de sine şi neascultare trecute cu vederea pentru a nu fi corectate sau este manifestat un spirit apăsător, de stăpân, ce creează cele mai mari rele în natura copiilor. Părinţii îi corectează uneori într-un mod atât de nechibzuit încât viaţa le este făcută nefericită, iar ei pierd tot respectul pentru tată, mamă, fraţi şi surori. (L. 75, 1898) [237]

Părinţii nu reuşesc să înţeleagă corect principiile. — Este dureros să vezi lipsa de pricepere a părinţilor în exersarea autorităţii date lor de Dumnezeu. Bărbaţi care în orice altceva sunt consecvenţi şi inteligenţi eşuează în ceea ce priveşte înţelegerea principiilor ce ar trebui să fie aplicate în instruirea micuţilor lor. Ei nu reuşesc să le dea învăţături corecte exact la timpul potrivit, când este cea mai mare nevoie de instrucţiuni drepte, un exemplu bun şi o hotărâre neclintită pentru a conduce pe drumul bun minţile neexperimentate şi ignorante în ceea ce priveşte influenţele înşelătoare şi primejdioase cărora trebuie să le facă faţă oriunde. (MS. 119, 1899)

Cea mai mare suferinţă a venit asupra familiei omeneşti pentru că părinţii s-au depărtat de planul divin ca să-şi urmeze imaginaţia lor şi ideile proprii dezvoltate în mod nedesăvârşit. Mulţi părinţi îşi urmează impulsul. Ei uită faptul că binele prezent şi viitor al copiilor lor cere disciplină inteligentă. (MS. 49, 1901)

Dumnezeu nu acceptă nici o scuză pentru conducere greşită. — Prea adesea revolta este statornicită în inimile copiilor prin disciplina greşită din partea părinţilor, când, dacă s-ar fi urmat altă cale, copiii şi-ar fi format caractere bune şi armonioase. (3T. p. 532, 533)

Câtă vreme părinţii au puterea de a-i disciplina, educa şi instrui pe copiii lor, să-şi exercite această putere pentru Dumnezeu. El cere de la ei ascultare pură, fără greşeală şi neabătută. Nu va accepta nimic altceva. El nu va scuza conducerea greşită a copiilor. (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897)

Biruiţi spiritul natural al încăpăţânării. — Unii copii sunt în mod natural mai încăpăţânaţi decât alţii şi nu se vor supune disciplinei. În consecinţă, ei se fac neplăcuţi şi dezagreabili. Dacă mama nu are înţelepciunea să lucreze cu această fază a caracterului, [238] va urma cea mai nefericită stare de lucruri, deoarece astfel de copii îşi vor avea propria cale spre distrugerea lor. Dar cât de teribil este ca un copil să nutrească un spirit al încăpăţânării nu numai în copilărie, ci şi în anii de mai târziu şi din cauza lipsei de înţelegere din copilărie ei nutresc, la maturitate, amărăciune şi răutate împotriva mamei care n-a reuşit să-şi pună copiii sub restricţie. (MS. 18, 1891)

Nu spune niciodată copilului: „Nu pot face nimic cu tine“. — Niciodată să nu te audă copilul spunând: „Nu pot face nimic cu tine“. Atâta vreme cât putem avea acces la tronul lui Dumnezeu, noi ca părinţi ar trebui să fim ruşinaţi să rostim asemenea cuvinte. Strigă la Domnul Isus şi El te va ajuta să-ţi aduci micuţii la El. (The Review and Herald. 16 iulie, 1895)

Guvernarea familiei să fie studiată sârguincios. — Am auzit mame spunând că nu pot să guverneze, cum pot altele, că acesta este un talent deosebit pe care ele nu-l posedă. Acelea care îşi dau seama de deficienţa lor în această privinţă ar trebui să facă din subiectul conducerii familiei studiul lor cel mai sârguincios. Şi totuşi, cele mai valoroase sugestii ale altora nu trebuie adoptate fără chibzuială şi discernământ. Acestea s-ar putea să nu fie adaptate în mod egal circumstanţelor fiecărei mame sau unei anumite dispoziţii şi unui anumit temperament al fiecărui copil din familie. Mama să studieze cu atenţie experienţa altora, să noteze diferenţa dintre metodele lor şi ale ei şi, cu grijă, să le încerce pe acelea ce pot fi de o reală valoare. Dacă un mod de disciplină nu aduce rezultatele dorite, să fie încercat alt plan, iar efectele să fie urmărite cu atenţie.

Mai presus decât toate celelalte, mamele trebuie să se obişnuiască cu gândirea şi cercetarea. Dacă vor persevera pe această [239] cale, ele vor observa că dobândesc capacitatea în care se credeau deficitare şi că învaţă să formeze în mod corect caracterele copiilor lor. Rezultatele muncii şi gândirii dedicate acestei lucrări vor fi văzute în ascultarea, simplitatea, modestia şi puritatea copiilor şi vor răsplăti cu îmbelşugare tot efortul depus. (ST. 11 martie, 1886)

Părinţii să fie uniţi în disciplină. — Mama ar trebui să aibă întotdeauna cooperarea tatălui în eforturile ei de a pune temelia unui bun caracter creştin în copiii săi. Un tată care-şi iubeşte copiii n-ar trebui să închidă ochii la greşelile lor pe motivul că nu este plăcut să administreze corecţia. (1T. p. 546, 547 )

În mintea copilului trebuie să fie statornicite principii corecte. Dacă părinţii sunt uniţi în această lucrare de disciplină, copilul va înţelege ce se cere de la el. Dar dacă tatăl, prin cuvinte sau privire arată că nu aprobă disciplina mamei, dacă simte că ea este prea strictă şi crede că el trebuie să compenseze asprimea cu răsfăţ şi indulgenţă, copilul va fi ruinat. Înşelăciunea va fi practicată de părinţii îngăduitori, iar copilul va învăţa curând că poate face ce-i place. Părinţii care comit acest păcat împotriva copiilor, sunt răspunzători de pierderea sufletelor lor. (MS. 58, 1899)

Influenţa combinată a afecţiunii şi autorităţii. — Lăsaţi ca lumina harului ceresc să strălucească în caracterul vostru, pentru a putea fi raze de soare în cămin. Să fie pace, cuvinte plăcute şi feţe voioase. Aceasta nu este acea dragoste oarbă, acea delicateţe ce încurajează păcatul prin indulgenţă neînţeleaptă şi care este cea mai mare cruzime, nu este acea iubire falsă ce permite copiilor să conducă şi-i face pe părinţi sclavii capriciilor lor. [240] N-ar trebui să existe părtinire părintească, nici opresiune; influenţa combinată a iubirii şi autorităţii va aşeza tiparul bun asupra familiei. (The Review and Herald. 15 septembrie, 1891)

Reprezentaţi caracterul lui Dumnezeu în disciplină. — Fiţi buni, hotărâţi în îndeplinirea învăţăturilor Bibliei, dar liberi de orice patimă. Ţineţi minte că atunci când deveniţi aspri şi iritabili în faţa micuţilor voştri îi învăţaţi să fie la fel. Dumnezeu vă cere să-i educaţi pe copii folosind în disciplina voastră toată tactica unui învăţător înţelept, stăpânit de Dumnezeu. Dacă puterea transformatoare a lui Dumnezeu este exercitată în căminul vostru, voi înşivă veţi avea mereu de învăţat. Veţi reprezenta caracterul Domnului Hristos, iar eforturile voastre în această direcţie vor plăcea lui Dumnezeu. Nu neglijaţi niciodată lucrarea ce trebuie făcută pentru membrii mai mici ai familiei Domnului. Părinţi, voi sunteţi lumina căminului vostru. Lăsaţi atunci lumina voastră să lumineze în cuvinte plăcute şi în tonuri mângâietoare ale vocii. Îndepărtaţi din ele tot veninul prin rugăciune la Dumnezeu pentru stăpânire de sine, iar îngerii vor fi în căminul vostru pentru că ei vor remarca lumina voastră. Disciplina ce o daţi copiilor în familia voastră condusă în mod corect va merge în torente puternice şi limpezi mai departe, spre lume. (MS. 142, 1898)

Nici o deviere de la principiile drepte. — În vechime se acorda atenţie autorităţii părinteşti. Copiii erau atunci supuşi părinţilor lor cu frică şi respect pentru ei, dar în aceste ultime zile ordinea este inversată. Unii părinţi sunt supuşi copiilor lor. Se tem să se opună voinţei copiilor şi prin urmare cedează. Dar atâta timp cât copiii se află sub acoperişul părinţilor lor, depinzând de ei, ar trebui să le fie supuşi. Părinţii trebuie să lucreze cu hotărâre, cerând ca părerile lor despre ceea ce este corect să fie urmate întocmai. (1T. p. 216, 217) [241]

Dacă neascultarea voită persistă, luaţi măsuri extreme. — Unii părinţi indulgenţi şi orbi în dragostea lor se tem să exercite acea autoritate sănătoasă asupra fiilor lor neascultători, ca nu cumva aceştia să fugă de-acasă. Ar fi mai bine pentru unii să facă aşa decât să rămână acasă, să trăiască pe seama bunurilor asigurate de părinţi şi în acelaşi timp să calce în picioare toată autoritatea, atât umană, cât şi divină. Pentru asemenea copii cea mai folositoare experienţă ar fi să aibă din plin acea independenţă ce o cred foarte de dorit, ca să înveţe că este nevoie de străduinţă ca să trăieşti. Părinţii să-i spună băiatului care ameninţă că fuge de-acasă: „Fiul meu, dacă tu eşti hotărât să părăseşti căminul mai degrabă decât să fii de acord cu regulile drepte şi bune, noi n-o să te împiedicăm. Dacă tu crezi că o să găseşti lumea mai prietenoasă decât părinţii care te-au crescut din pruncie, trebuie să înveţi din greşeala ta. Când doreşti să vii acasă la tatăl tău, să fii supus autorităţii lui, eşti binevenit. Obligaţiile sunt reciproce. Atâta timp cât ai mâncare, îmbrăcăminte şi îngrijire părintească, te afli, în schimb, sub obligaţia de a asculta de regulile căminului şi de disciplina sănătoasă. Casa mea nu poate fi poluată cu miros greu de tutun, cu lucruri profane sau cu beţie. Eu doresc ca îngerii lui Dumnezeu să vină în căminul meu. Dacă eşti deplin hotărât să-l slujeşti pe Satana, te vei simţi la fel de bine departe, cu aceia a căror companie o iubeşti, ca şi când ai fi acasă. “

O astfel de purtare ar corecta calea descendentă a mii de suflete. Dar prea adesea copiii ştiu că, chiar dacă fac ce pot mai rău, totuşi o mamă neînţeleaptă va pleda pentru ei şi le va ascunde greşeala. Mulţi fii răzvrătiţi jubilează din cauză că părinţii nu au curajul să-i împiedice... Ei nu impun ascultare. Astfel de părinţi îşi încurajează copiii în uşurătate şi [242] dezonorează pe Dumnezeu prin indulgenţa lor nesăbuită. Aceşti tineri rebeli şi corupţi sunt aceia care formează elementele cele mai greu de stăpânit din şcoli şi colegii. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882)

Nu obosiţi în facerea binelui. — Lucrarea părinţilor este continuă. N-ar trebui desfăşurată în mod viguros într-o zi şi neglijată în ziua următoare. Mulţi sunt gata să înceapă lucrarea dar nu sunt doritori să persevereze în ea. Ei vor să facă ceva măreţ, vreun sacrificiu mare dar se dau înapoi de la grija şi efortul neîntrerupt în lucrurile mici ale vieţii de fiecare zi, de la disciplinarea şi instruirea frecventă a tendinţelor nesupuse, de la lucrarea de a da învăţătură, mustrare şi încurajare, puţin câte puţin, după cum este nevoie. Ei doresc să-i vadă pe copii corectându-şi greşelile şi formându-şi caracterele de-odată, ajungând în vârful muntelui dintr-un salt şi nu prin paşi succesivi. Iar pentru că speranţele lor nu sunt realizate imediat, se descurajează. Astfel de persoane să prindă curaj gândindu-se la cuvintele apostolului: „Să nu obosim în facerea binelui: căci la vremea potrivită vom secera dacă nu vom cădea de oboseală.“ (ST. 24 noiembrie , 1881)

Copiii păzitori ai sabatului pot deveni nerăbdători la limitări şi cred că părinţii lor sunt prea stricţi; pot apărea chiar sentimente grele şi gânduri de nemulţumire şi nefericire pot fi nutrite de ei împotriva acelora care lucrează pentru binele lor prezent şi viitor. Dar dacă vor mai trece câţiva ani, ei îşi vor binecuvânta părinţii pentru acea grijă strictă şi veghere credincioasă asupra lor la vârsta când erau lipsiţi de experienţă. (1T. p. 400)

Citeşte avertismentele din Cuvântul lui Dumnezeu. — Când copiii greşesc, părinţii ar trebui să-şi facă timp să le citească cu delicateţe din Cuvântul lui Dumnezeu avertismente ce se aplică în special în cazul lor. Când sunt [243] încercaţi, ispitiţi sau descurajaţi amintiţi-le cuvinte preţioase de mângâiere şi, cu blândeţe, conduceţi-i să-şi pună încrederea în Domnul Isus. Astfel, mintea tânără poate fi îndrumată spre ceea ce este curat şi nobil. Pe măsură ce marile probleme ale vieţii şi felul în care Dumnezeu lucrează cu oamenii sunt dezvăluite înţelegerii şi în timp ce lecţiile adevărului divin sunt imprimate asupra inimii, puterile minţii sunt exersate, iar judecata este angajată. În felul acesta părinţii pot să modeleze zilnic caracterele copiilor lor, ca ei să poată fi calificaţi pentru viaţa viitoare. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882) [244]

Disciplina pentru corectare

Cereţi Domnului să vină şi să conducă. — Pretinde ascultare în familia ta. În timp ce faci asta însă, caută-L pe Domnul împreună cu copiii tăi şi cere-I să vină şi să conducă. Poate că ei au făcut ceva ce cere pedeapsă, dar dacă lucrezi cu ei în spiritul lui Hristos ei îşi vor arunca braţele în jurul gâtului tău; se vor umili înaintea Domnului şi-şi vor recunoaşte greşeala. Asta-i destul. Atunci nu mai au nevoie de pedeapsă. Să mulţumim Domnului că El a deschis calea prin care putem ajunge la fiecare suflet. (MS. 21, 1909)

Copiii trebuie corectaţi dacă sunt neascultători... Înainte de a-i corecta, mergi deoparte singur şi cere Domnului să le înmoaie şi supună inima şi să-ţi dea înţelepciune în atitudinea ta faţă de ei. Nu ştiu ca această metodă să fi dat greş vreodată, în vreo împrejurare. Nu-l poţi face pe un copil să înţeleagă lucrurile spirituale când inima este agitată de patimă. (MS. 27, 1911)

Instruieşte copiii cu răbdare. — Domnul vrea ca inimile acestor copii să fie predate în serviciul Lui din cea mai fragedă pruncie. Cât timp sunt prea mici ca să poată judeca, abate-le mintea cât poţi mai bine, iar pe măsură ce cresc mai mari educă-i, prin învăţătură şi exemplu, că nu le poţi satisface dorinţele rele.

Instruieşte-i cu răbdare. Uneori va trebui să fie pedepsiţi, dar niciodată să n-o faci în aşa fel încât să simtă că au fost pedepsiţi la mânie. Aşa faci doar un rău mai mare. Multe diferenţe nefericite [245] din cercul familiei ar putea fi evitate dacă părinţii ar asculta de sfatul Domnului în educarea copiilor lor. (MS. 93, 1909)

Părinţii să fie sub disciplina lui Dumnezeu. — Mame, oricât de provocatori ar fi copiii voştri în ignoranţa lor, nu daţi loc la nerăbdare. Învăţaţi-i cu răbdare şi cu iubire. Fiţi hotărâte cu ei. Nu lăsaţi pe Satana să-i stăpânească. Disciplinaţi-i numai atunci când voi înşivă sunteţi sub disciplina lui Dumnezeu. Hristos va câştiga biruinţa în vieţile copiilor voştri dacă veţi învăţa de la El, care este blând şi smerit, curat şi neîntinat. (L. 272, 1903)

Dar dacă încercaţi să conduceţi fără a exersa auto-control, fără un sistem de organizare, cugetare şi rugăciune, sigur, veţi secera consecinţe amare. (ST. 9 februarie, 1882)

Niciodată să nu corectaţi la mânie. — Ar trebui să-ţi corectezi copiii în iubire. Nu-i lăsa de capul lor până când te superi şi atunci îi pedepseşti. Asemenea corectare ajută răul în loc să-l vindece. (The Review and Herald. 19 septembrie, 1854)

A manifesta mânie asupra unui copil greşit înseamnă a mări răul. Aceasta trezeşte cele mai rele patimi ale copilului şi-l face să simtă că nu-ţi pasă de el. El gândeşte în sinea lui că dacă ţi-ar fi păsat de el n-ai fi putut să-l tratezi aşa.

Şi credeţi că Dumnezeu nu ia cunoştinţă de felul în care sunt corectaţi aceşti copii? El cunoaşte şi, de asemenea, ştie care ar fi putut fi binecuvântările rezultate dacă lucrarea de corectare era făcută în aşa fel încât să câştige mai degrabă decât să respingă...

Vă rog fierbinte, nu vă corectaţi copiii cu mânie. A-cela este un timp al tuturor timpurilor când ar trebui să acţionaţi cu umilinţă, răbdare şi rugăciune. Apoi este timpul să [246] îngenunchiaţi cu copilul şi să cereţi iertare de la Domnul. Căutaţi să-i câştigaţi la Hristos prin manifestarea bunătăţii şi iubirii şi veţi vedea că o putere mai înaltă decât orice putere de pe pământ conlucrează cu eforturile voastre. (MS. 53, 1912)

Când eşti obligat să corectezi un copil, nu-ţi ridica vocea... Nu-ţi pierde stăpânirea de sine. Părintele care dă loc la mânie când corectează un copil, este mai greşit decât copilul. (ST. 17 februarie, 1904)

Dojana aspră şi iritarea nu ajută niciodată. — Cuvintele aspre şi mânioase nu sunt de origine divină. Dimpotrivă, ele stârnesc cele mai rele simţăminte ale inimii omeneşti. Când copiii fac rău şi sunt plini de revoltă, iar tu eşti ispitit să vorbeşti şi să acţionezi cu asprime, aşteaptă înainte de a-i corecta. Dă-le ocazia să gândească şi îngăduie temperamentului tău să se liniştească.

Pe măsură ce lucrezi cu bunăvoinţă şi gingăşie cu copiii tăi, şi tu şi ei veţi primi binecuvântarea Domnului. Şi crezi că în acea zi a judecăţii lui Dumnezeu va regreta cineva că a fost răbdător şi bun cu copiii lui? (MS. 114, 1903)

Nervozitatea nu este o scuză pentru nerăbdare. — Părinţii îşi scuză uneori metoda lor greşită motivând că nu se simt bine. Ei sunt nervoşi şi cred că nu pot să fie răbdători şi calmi şi că nu pot să vorbească plăcut. Se înşeală singuri şi-i fac plăcerea lui Satana care jubilează pentru că harul lui Dumnezeu nu este privit de ei ca fiind de ajuns pentru a birui slăbiciunile naturale. Ei pot şi ar trebui să se stăpânească întotdeauna. Dumnezeu le cere asta. (1T. p. 385)

Uneori, când sunt obosiţi de muncă sau apăsaţi de griji, părinţii nu menţin un spirit calm, ci manifestă o lipsă de reţinere ce nu place lui Dumnezeu şi aduce un nor asupra familiei. Părinţi, când sunteţi iritaţi, [247] ar trebui să nu comiteţi un păcat aşa de mare încât să otrăviţi întreaga familie cu această irascibilitate primejdioasă. În asemenea ocazii puneţi o strajă dublă asupra voastră înşivă şi hotărâţi-vă ca nimic altceva să nu scape de pe buze decât cuvinte plăcute şi voioase. Printr-o asemenea exersare a stăpânirii de sine veţi deveni mai puternici. Sistemul vostru nervos nu va fi aşa de sensibil... Domnul Isus ne cunoaşte slăbiciunile şi El Însuşi a luat parte la experienţa noastră în toate lucrurile în afară de păcat; de aceea ne-a pregătit o cale potrivită cu tăria şi capacitatea noastră.

Uneori totul pare să meargă rău în cercul familiei. Peste tot în jur este doar nervozitate şi toţi par foarte nenorociţi şi nefericiţi. Părinţii dau vina pe bieţii copii şi-i cred foarte neascultători şi nesupuşi, cei mai răi copii din lume, în timp ce cauza tulburării se află în ei înşişi. Dumnezeu le cere să exercite stăpânire de sine. Ei ar trebui să-şi dea seama că, atunci când cedează la nerăbdare şi nervozitate, îi fac pe alţii să sufere. Cei din jur sunt afectaţi de spiritul pe care îl manifestă ei, iar dacă, la rândul lor şi ei acţionează în acelaşi spirit, răul se măreşte. (ST. 17 aprilie, 1884)

Uneori există putere în tăcere. — Cei ce doresc să-i stăpânească pe alţii trebuie să se stăpânească pe ei înşişi... Când un părinte sau învăţător devine nerăbdător şi este în pericol să vorbească neînţelept, este mai bine să tacă. Există o putere minunată în tăcere. (Ed. p. 292)

Daţi porunci puţine; apoi cereţi ascultare. — Mamele să fie atente să nu facă cereri inutile pentru a-şi etala autoritatea în faţa altora. Daţi porunci puţine, dar urmăriţi ca acestea să fie ascultate. (ST. 9 februarie, 1882)

În disciplinarea copiilor voştri... nu-i scutiţi de ceea ce le-aţi cerut să facă. Nu lăsaţi ca mintea să vă fie absorbită în alte lucruri astfel încât să vă facă să deveniţi nepăsători. Nu obosiţi în supraveghere [248] deoarece copiii voştri uită şi fac ceea ce le-aţi interzis să facă. (MS. 32, 1899)

În toate cerinţele voastre, căutaţi să asiguraţi cel mai înalt bine al copiilor şi aveţi grijă ca aceste cuvinte să fie ascultate. Energia şi hotărârea să vă fie neclintite, dar întotdeauna supuse faţă de Spiritul lui Hristos. (ST. 13 septembrie, 1910)

Lucrând cu un copil neglijent. — Când ceri copilului tău să facă un anumit lucru, iar el răspunde: „Da, voi face“ şi apoi neglijează să-şi împlinească cuvântul, nu trebuie să laşi situaţia astfel. Trebuie să-i ceri socoteală pentru această neglijenţă. Dacă treci cu vederea, fără să-i atragi atenţia, îl educi să-şi formeze obiceiuri de neglijenţă şi necredincioşie. Dumnezeu a dat fiecărui copil o isprăvnicie. Copiii trebuie să asculte de părinţi. Ei trebuie să ajute la purtatul poverilor şi responsabilităţilor căminului, iar când neglijează să facă lucrarea încredinţată lor trebuie traşi la răspundere şi solicitaţi s-o îndeplinească. (MS. 127, 1899)

Rezultatele unei discipline pripite şi spasmodice. — Când au greşit, copiii sunt convinşi de păcatul lor şi sunt umiliţi şi abătuţi. A-i certa pentru greşelile lor va rezulta adesea în a-i face încăpăţânaţi şi ascunşi. Ca şi mânjii neascultători, ei par să producă tulburare, iar dojana nu le va face nici un bine. Părinţii ar trebui să caute să le abată mintea în alte direcţii.

Necazul este că părinţii nu sunt uniformi în guvernare, ci lucrează mai mult din impuls decât din principiu. Ei se aprind de mânie şi nu dau un bun exemplu copiilor lor, aşa cum ar trebui să facă părinţii creştini. Într-o zi trec cu vederea faptele rele ale copiilor, iar în ziua următoare nu manifestă răbdare [249] sau stăpânire de sine. Ei nu ţin calea Domnului ca să facă dreptate şi judecată. Adesea sunt mai vinovaţi decât copiii lor.

Unii copii vor uita repede răul făcut lor de tata sau mama; dar alţii, care sunt altfel constituiţi, nu pot uita pedeapsa severă şi lipsită de logică pe care n-o meritau. În felul acesta sufletele le sunt rănite, iar mintea tulburată. Mama îşi pierde ocaziile de a imprima principiile corecte în mintea copilului, pentru că nu şi-a menţinut controlul de sine şi nu a dat pe faţă o minte bine echilibrată în comportare şi în cuvinte. (MS. 38, 1895)

Fii atât de calm şi lipsit de mânie, încât ei să fie convinşi că-i iubeşti, chiar dacă îi pedepseşti. (MS. 2, 1903)

Stimulările sunt uneori mai bune decât pedeapsa. — Eu am simţit un interes atât de profund în această ramură a lucrării încât am adoptat copii ca să poată fi educaţi în mod corect. În loc de a-i pedepsi când făceau rău, le ofeream stimulări ca să facă ce e bine. O fetiţă avea obiceiul să se trântească pe duşumea dacă nu era lăsată să facă ce-i place. I-am spus: „Dacă astăzi nu-ţi vei pierde controlul asupra temperamentului nici o dată, unchiul White şi cu mine te vom lua cu trăsura şi vom petrece o zi fericită la ţară. Dar dacă te trânteşti pe jos o singură dată astăzi, îţi vei pierde dreptul la plăcere.“ Pe această cale am lucrat pentru astfel de copii, iar acum mă simt recunoscătoare că am avut privilegiul să fac această lucrare. (MS. 95, 1909)

Corectează răul cu promptitudine, înţelepciune şi fermitate. — Neascultarea trebuie pedepsită, iar faptele rele, corectate. Nelegiuirea ce este lipită de inima copilului trebuie înfruntată şi biruită de părinţi şi învăţători. [250] Cu răul trebuie să se lucreze prompt şi înţelept, cu fermitate şi hotărâre. Cu mare atenţie să se lucreze cu ura faţă de restricţie, cu iubirea de îngăduinţă de sine şi cu indiferenţa faţă de lucrurile veşnice. Dacă răul nu este eradicat, sufletul este pierdut; mai mult decât atât: cine se predă lui Satana pentru a-l urma, caută în mod continuu să amăgească şi pe alţii. Din anii cei mai fragezi ai copiilor noştri, să căutăm a învinge în ei spiritul lumesc. (L. 166, 1901)

Nuiaua este uneori necesară. — Mama poate că întreabă: „Să nu-mi pedepsesc niciodată copilul?“

Bătaia poate fi necesară când alte mijloace eşuează, totuşi ea n-ar trebui să folosească nuiaua dacă poate s-o evite. Dacă măsurile mai blajine însă se dovedesc insuficiente, pedeapsa ce-l va face pe copil să-şi vină în fire ar trebui administrată cu iubire. De multe ori, o astfel de corecţie va fi destul pentru toată viaţa ca să arate copilului că nu el este cel care conduce.

Când acest pas devine necesar, copilul ar trebui să fie profund impresionat de gândul că acesta nu este făcut pentru satisfacerea părintelui sau pentru îngăduirea unei autorităţi arbitrare, ci pentru propriul său bine. El trebuie învăţat că fiecare greşeală necorectată îi va aduce nefericire lui însuşi şi neplăcere lui Dumnezeu. Sub o astfel de disciplină copiii îşi vor găsi cea mai mare fericire în a-şi supune voinţa lor voinţei Tatălui ceresc. (CT. p. 116, 117)

Ca ultimă instanţă. — De multe ori vei descoperi că, dacă vei discuta cu ei în mod logic, cu bunătate, nu va trebui să fie bătuţi. O astfel de metodă de a proceda îi va face să aibă încredere în tine. Vor face din tine confidentul lor. Vor veni la tine să-ţi spună: Am greşit astăzi [251] în ocazia cutare şi vreau să mă ierţi şi să-l rogi şi pe Dumnezeu să mă ierte. Am trecut prin scene ca acestea şi de aceea ştiu... Sunt recunoscătoare că am avut curajul ca, atunci când au greşit, să lucrez cu ei în mod hotărât, să mă rog cu ei şi să ţin înaintea lor standardele Cuvântului lui Dumnezeu. Mă bucur că le-am prezentat făgăduinţele făcute biruitorului şi răsplătirile acelora care sunt credincioşi. (MS. 27, 1911)

Niciodată să nu loviţi cu patimă. — Să nu daţi niciodată o lovitură cu patimă decât dacă vreţi ca el să înveţe să se certe şi să se lupte. Ca părinţi, voi ţineţi locul lui Dumnezeu pentru copiii voştri şi trebuie să fiţi în gardă. (MS. 32, 1899)

Poate că va trebui să pedepsiţi cu nuiaua. Acest lucru este uneori esenţial, dar amână orice rezolvare a dificultăţii până când ai clarificat cazul cu tine însuţi. Întreabă-te: Mi-am predat voinţa şi calea lui Dumnezeu? M-am plasat în acea poziţie în care Dumnezeu mă poate folosi, încât să pot avea înţelepciune, răbdare, bunătate şi dragoste în lucrul cu elementele refractare din familie? (MS. 79, 1901)

Avertisment pentru un tată iute la mânie. — Frate L., te-ai gândit la ceea ce înseamnă un copil şi încotro merge el? Copiii dumitale sunt membrii mai tineri ai familiei Domnului, fraţi şi surori daţi în grija dumitale de către Tatăl ceresc, ca să-i formezi şi să-i educi pentru cer. Când îi tratezi cu asprime, aşa cum o faci adesea, te gândeşti că Dumnezeu îţi va cere socoteală pentru acest fel de purtare? N-ar trebui să te porţi aşa de aspru cu copiii dumitale. Un copil nu este un cal sau un câine, ca să fie comandat potrivit cu voinţa dumitale imperioasă sau să fie mânat cu un băţ sau o nuia sau cu palme. Unii copiii sunt atât de defectuoşi în temperamentele lor, încât pricinuirea durerii [252] este necesară, dar foarte multe cazuri sunt înrăutăţite prin această disciplină...

Niciodată nu-ţi ridica mâna să le dai o lovitură, decât în cazul în care, cu o conştiinţă curată, poţi să te pleci înaintea lui Dumnezeu şi să-I ceri binecuvântarea asupra corecţiei pe care eşti gata s-o dai. Încurajează iubirea în inima copiilor tăi. Prezintă înaintea lor motive înalte şi corecte pentru stăpânire de sine. Nu le da impresia că ei trebuie să se supună controlului pentru că este voinţa ta arbitrară, pentru că ei sunt slabi, iar tu eşti tare, pentru că tu eşti tatăl, iar ei copiii. Dacă doreşti să-ţi ruinezi familia, continuă să guvernezi prin forţă brutală şi în mod sigur vei reuşi. (2T. p. 259, 260)

Nu zgâlţâi niciodată un copil insultat. — Părinţii nu le-au dat copiilor lor educaţia corectă. Adesea ei manifestă aceleaşi defecte ce sunt văzute în copii. Mănâncă necorespunzător şi aceasta le solicită energiile nervoase către stomac, iar ei nu au vitalitate să se dezvolte în alte direcţii. Nu-şi pot stăpâni copiii cum se cuvine din cauza lipsei de răbdare şi nu pot să-i înveţe calea dreaptă. Poate că îi stăpânesc cu asprime şi-i lovesc cu nerăbdare. Eu am spus că a zgâlţâi un copil nu înseamnă a scoate spiritul rău, ci a agita două spirite rele. Dacă un copil este greşit, a-l scutura îl va face mai rău. Nu-l va supune. (Id. p. 365)

Foloseşte mai întâi raţionamentul şi rugăciunea. — În primul rând discută raţional cu copiii tăi, arătându-le în mod clar greşelile şi ajută-i să înţeleagă că nu au păcătuit numai împotriva ta, ci şi împotriva lui Dumnezeu. Cu inima plină de milă şi de părere de rău pentru copiii tăi greşiţi, roagă-te cu ei înainte de a-i corecta. Atunci ei vor vedea că nu-i pedepseşti [253] pentru că ţi-au făcut neplăceri sau din cauză că doreşti să-ţi reverşi nemulţumirea asupra lor, ci dintr-un simţ al datoriei, pentru binele lor, iar ei te vor iubi şi respecta. (ST. 10 aprilie, 1884)

Acea rugăciune poate să facă o astfel de impresie asupra minţii lor încât ei să vadă că nu eşti lipsit de raţiune, iar dacă văd acest lucru, ai câştigat o mare biruinţă. Aceasta este lucrarea ce trebuie făcută în cercul familiilor noastre în aceste ultime zile. (MS. 73, 1909)

Eficacitatea rugăciunii într-o criză disciplinară. — Dacă ei greşesc, nu-i ameninţa cu pedeapsa lui Dumnezeu, ci adu-i la Domnul Hristos în rugăciunile tale. (MS. 27, 1893)

Înainte de a-i cauza copilului tău durere fizică, dacă eşti tată creştin sau mamă creştină, vei descoperi dragostea ce o ai pentru cel greşit al tău. Când te pleci cu el înaintea lui Dumnezeu, prezintă Mântuitorului plin de compasiune propriile Sale cuvinte: „Lăsaţi copilaşii să vină la Mine şi nu-i opriţi; căci Împărăţia lui Dumnezeu este a celor ca ei.“ Marcu 10, 14. Acea rugăciune va aduce îngeri de partea ta. Copilul tău nu va uita astfel de experienţe, iar binecuvântarea lui Dumnezeu se va afla asupra unei astfel de învăţături, conducându-l la Domnul Hristos. Când copiii realizează că părinţii încearcă să-i ajute, îşi vor orienta energiile în direcţia cea bună. (CT. p. 117, 118)

Experienţe personale în disciplină. — Niciodată nu le-am permis copiilor mei, când erau mici, să creadă că ar putea să mă necăjească. De asemenea, am adus în familia mea alţi copii, din alte familii, dar niciodată nu le-am îngăduit să creadă că pot s-o supere pe mama lor. Nu mi-am îngăduit niciodată să spun vreun cuvânt aspru sau să devin nerăbdătoare sau nervoasă cu copiii. N-au reuşit să mă învingă [254] niciodată; nici măcar o singură dată n-au reuşit să mă provoace la mânie. Când spiritul meu era agitat sau mă simţeam provocată, spuneam: „Copii, să lăsăm asta acum; să nu mai vorbim nimic despre ea acum. O vom discuta înainte de culcare.“ Având tot acest timp până seara ca să reflecteze, se linişteau, iar eu puteam să-i conduc foarte frumos...

Există o cale corectă şi una greşită. Eu n-am ridicat niciodată mâna împotriva copiilor mei înainte de a discuta cu ei; dacă ei izbucneau în lacrimi şi-şi vedeau greşeala (şi întotdeauna făceau aşa când le arătam ce-au greşit şi mă rugam cu ei), dacă erau supuşi (şi întotdeauna erau când discutam cu ei), atunci îi aveam sub control. Niciodată n-au fost altfel. Când mă rugam cu ei erau zdrobiţi, îşi aruncau braţele în jurul gâtului meu şi plângeau...

În corectarea copiilor mei, n-am îngăduit niciodată ca măcar vocea să-mi fie schimbată în vreun fel. Când vedeam ceva greşit, aşteptam până trecea „fierbinţeala“, apoi, după ce au avut şansa să reflecteze, erau ruşinaţi şi îi câştigam. Se ruşinau dacă le dădeam o oră sau două să se gândească la aceste lucruri. Eu mergeam întotdeauna deoparte şi mă rugam, apoi nu le mai vorbeam despre lucrul respectiv.

După ce erau lăsaţi singuri un timp, veneau ei la mine să vorbim. „Ei bine“, le spuneam, „vom aştepta până diseară“. Seara aveam un timp pentru rugăciune şi apoi le spuneam că şi-au rănit propriile suflete şi că au întristat Duhul lui Dumnezeu prin comportarea lor greşită. (MS. 82, 1901)

Faceţi-vă timp pentru rugăciune. — Când mă simţeam iritată şi eram ispitită să spun cuvinte de care mi-ar fi fost ruşine, [255] tăceam, ieşeam imediat din cameră şi-L rugam pe Dumnezeu să-mi dea răbdare ca să-i învăţ pe aceşti copii. Puteam apoi să mă întorc şi să vorbesc cu ei, să le spun că nu trebuie să mai facă vreodată această greşeală. Putem lua o astfel de poziţie în această privinţă încât să nu-i provocăm pe copii la mânie. Ar trebui să vorbim cu blândeţe şi răbdare amintindu-ne mereu cât de neascultători suntem noi şi cum vrem să fim trataţi de Tatăl nostru ceresc.

Acestea sunt lecţii pe care trebuie să le înveţe părinţii, iar odată ce le-aţi învăţat, veţi fi cei mai buni studenţi în şcoala Domnului Hristos, iar copiii voştri vor fi cei mai buni copii. Deoarece aveţi un control foarte bun asupra lor, îi puteţi învăţa pe această cale să aibă respect pentru Dumnezeu şi să păzească legea Lui. Făcând astfel aduceţi în societate copii care vor fi o binecuvântare pentru toţi cei din jurul lor. Îi pregătiţi să fie conlucrători cu Dumnezeu. (MS. 19, 1887)

Durerea disciplinei poate fi urmată de bucurie. — Adevărata cale de a lucra cu încercarea nu este de a căuta să scapi de ea, ci de a o transforma. Aceasta se aplică la toată disciplina: la cea timpurie, cât şi la cea de mai târziu. Neglijarea instruirii de la început a copilului şi întărirea consecventă a tendinţelor rele face mai dificilă educaţia lui de mai târziu şi disciplina devine prea adesea un proces dureros. Dureros pentru natura căzută şi potrivnic dorinţelor şi înclinaţiilor naturale; durerea poate fi însă pierdută din vedere într-o bucurie mai înaltă.

Copilul şi tânărul să fie învăţaţi că fiecare greşeală şi fiecare dificultate învinsă devine o treaptă către lucruri mai bune şi mai înalte. Prin astfel de experienţe au dobândit succes toţi cei care au făcut vreodată viaţa vrednică de trăit. (Ed. p. 295, 296 ) [256]

Urmaţi Cartea divină călăuzitoare. — Părinţii care ar vrea să-şi crească în mod corespunzător copiii au nevoie de înţelepciune din cer pentru a acţiona drept în toate problemele ce au de-a face cu disciplina în familie. (PHJ. ianuarie, 1890)

Biblia este un ghid în conducerea copiilor. Dacă părinţii doresc, pot afla trasată aici o direcţie pentru educarea şi instruirea copiilor lor aşa încât nu pot să umble bâjbâind... Când această Carte călăuză este urmată, părinţii, în loc să fie indulgenţi peste limită cu copiii, vor folosi mai des nuiaua disciplinei; în loc să fie orbi faţă de greşelile şi temperamentul lor pervertit şi receptivi numai la calităţile lor, vor avea un discernământ clar şi vor privi asupra acestor lucruri în lumina Bibliei. Ei vor şti că trebuie să-i stăpânească în mod corect. (MS. 57, 1897)

Dumnezeu nu poate lua răzvrătiţi în împărăţia Sa, de aceea face din ascultarea de poruncile Lui o cerinţă deosebită. Părinţii trebuie să-i înveţe în mod sârguincios pe copii lor ceea ce spune Domnul. Atunci Dumnezeu va arăta îngerilor şi oamenilor că El va construi un cerc de protecţie în jurul poporului Său. (MS. 64, 1899)

Partea voastră şi partea lui Dumnezeu. — Părinţi, când v-aţi făcut cu credincioşie datoria, în măsura capacităţii voastre, atunci puteţi cere Domnului, cu credinţă, să facă pentru copiii voştri ceea ce voi nu puteţi face. (ST. 9 februarie, 1882)

După ce v-aţi făcut cu credincioşie datoria faţă de copiii voştri, aduceţi-i la Dumnezeu şi rugaţi-L să vă ajute. Spuneţi-I că v-aţi făcut partea şi apoi, cu credinţă, rugaţi-L să facă partea Lui, pe care voi nu o puteţi face. Rugaţi-L să le calmeze firile, să-i facă liniştiţi şi blânzi prin Duhul Lui cel Sfânt. El vă va auzi când vă rugaţi. Îi va face plăcere să răspundă rugăciunilor voastre. Prin Cuvântul Lui, El v-a poruncit să-i corectaţi pe copiii voştri şi să [257] nu „vă lăsaţi influenţaţi de plânsul lor“ şi trebuie să se acorde atenţie Cuvântului Său în aceste lucruri. (The Review and Herald. 19 septembrie, 1854) [258]

Cu iubire şi fermitate

Două căi şi sfârşitul lor. — Există două căi de a lucra cu copiii, căi ce diferă considerabil în principiu şi rezultate. Credincioşia şi dragostea, unite cu înţelepciunea şi fermitatea, în conformitate cu învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu, vor aduce fericire atât în viaţa aceasta cât şi în cea viitoare. Neglijarea datoriei, indulgenţa nesocotită, nereuşita de a împiedica sau corecta nebuniile tinereţii vor rezulta în nefericire şi distrugere finală pentru copii şi în dezamăgire şi suferinţă pentru părinţi. (The Review and Herald. 30 august, 1881)

Iubirea are o soră geamănă: datoria. Iubirea şi datoria stau una lângă alta. Iubirea exersată în timp ce datoria este neglijată îi va face pe copii încăpăţânaţi, perverşi, egoişti şi neascultători. Dacă datoria rigidă este lăsată să stea singură, fără dragostea ce domoleşte şi câştigă, va avea un rezultat asemănător. Ca să poată fi disciplinaţi cum se cuvine, datoria şi iubirea trebuie să fie îmbinate. (3T. p. 195)

Greşelile necorectate aduc nefericire. — Atunci când pare necesar să-i refuzi unui copil dorinţele sau să te împotriveşti voinţei lui, trebuie să i se explice în mod clar că acest refuz nu este făcut pentru a-i mulţumi pe părinţi sau pentru a îngădui autoritatea arbitrară, ci pentru propriul lui bine. El ar trebui învăţat că fiecare greşeală necorectată îi va aduce nefericire lui însuşi şi lui Dumnezeu. Sub o astfel de disciplină, copiii îşi vor găsi cea mai mare plăcere în a se supune voinţei Tatălui lor ceresc. (FE. p. 68)

Tinerii care-şi urmează propriile impulsuri şi înclinaţii, [259] nu pot avea fericire adevărată în viaţa aceasta, iar la sfârşit vor pierde viaţa veşnică. (The Review and Herald. 27 iunie, 1899)

Bunătatea să fie legea căminului. — Metoda de guvernare a lui Dumnezeu este un exemplu al felului în care trebuie educaţi copiii. În servirea Domnului nu există asuprire şi nu trebuie să existe asuprire în cămin şi nici în şcoală. Totuşi, nici părinţii şi nici profesorii n-ar trebui să permită ca desconsiderarea cuvântului lor să treacă neobservată. Dacă ei neglijează să corecteze greşelile copiilor, Dumnezeu le va cere socoteală pentru neglijenţa lor. Cu cenzura să fie însă zgârciţi. Bunătatea să fie legea căminului şi a şcolii. Copiii să fie învăţaţi a păzi legea Domnului, iar o influenţă fermă şi iubitoare să-i oprească de la rău. (CT. p. 155)

Ţineţi seama de neştiinţa copilărească. — Taţi şi mame, voi trebuie să reprezentaţi caracterul lui Dumnezeu în cămin. Voi trebuie să cereţi ascultare nu printr-o furtună de cuvinte, ci într-o manieră amabilă şi iubitoare. Trebuie să fiţi atât de plini de înţelegere încât copiii să fie atraşi spre voi. (MS. 79, 1901)

Fiţi plăcuţi în cămin. Opriţi orice cuvânt ce ar trezi o dispoziţie nesfântă. „Părinţi, nu întărâtaţi la mânie pe copiii voştri“ este o poruncă divină. Amintiţi-vă că ei sunt tineri în ani şi experienţă. În stăpânirea şi disciplinarea lor fiţi fermi, dar buni. (The Review and Herald. 21 aprilie, 1904)

Copiii nu discern întotdeauna între bine şi rău, iar când greşesc sunt trataţi adesea cu asprime în loc să fie învăţaţi cu bunăvoinţă. (MS. 12, 1898)

În Cuvântul lui Dumnezeu nu este dată nici o autorizaţie pentru severitatea sau oprimarea părintească şi nici pentru neascultarea filială. Legea lui Dumnezeu în viaţa de familie şi în cârmuirea naţiunilor se revarsă dintr-o inimă plină de iubire infinită. (L. 8a, 1896) [260]

Compătimire pentru copilul nepromiţător. — Am văzut nevoia părinţilor de înţelepciunea Domnului Hristos în lucrarea cu copiii lor greşiţi... Cel care pare lipsit de perspective este cel care are nevoie de cea mai mare răbdare şi bunăvoinţă şi de cea mai delicată compasiune, dar mulţi părinţi dau pe faţă un spirit rece şi nemilos ce nu va conduce niciodată pe cel greşit la pocăinţă. Inimile părinţilor să fie înmuiate de harul Domnului Hristos, iar iubirea Lui va găsi o cale spre suflet. (MS. 22, 1890)

Regula Mântuitorului: „Ce voiţi să vă facă vouă oamenii, faceţi-le şi voi la fel“ (Luca 6, 31), ar trebui să fie regula tuturor acelora care iau asupra lor răspunderea de educare a copiilor şi tinerilor. Ei sunt membri mai tineri ai familiei Domnului, moştenitori împreună cu noi ai darului vieţii. Regula Domnului Hristos ar trebui respectată faţă de cei mai insensibili, mai tineri, mai nepricepuţi şi chiar faţă de cei mai greşiţi şi mai răzvrătiţi. (Ed. p. 292, 293)

Ajutaţi-i pe copii să biruiască. — Dumnezeu are o consideraţie delicată faţă de copii. El vrea ca ei să câştige biruinţe în fiecare zi. Să ne străduim cu toţii să-i ajutăm pe copii să fie biruitori. Nu lăsaţi să se îndrepte spre ei jigniri chiar de la membrii propriei lor familii. Nu permiteţi ca faptele şi cuvintele voastre să fie de aşa natură încât copiii să fie provocaţi la mânie. Totuşi, ei trebuie să fie disciplinaţi cu credincioşie şi corectaţi când greşesc. (MS. 47, 1908)

Aduceţi laude ori de câte ori este posibil. — Lăudaţi-i pe copii când fac bine deoarece aprecierea justă este de un ajutor tot atât de mare pentru ei ca şi pentru cei mai înaintaţi în vârstă şi în înţelegere. Nu fiţi niciodată dificili în sanctuarul căminului. Fiţi amabili şi blânzi, arătând politeţe creştină, mulţumind şi lăudându-i pe copiii voştri pentru ajutorul ce vi-l dau. (MS. 14, 1905)

Fiţi plăcuţi. Nu vorbiţi niciodată tare sau cu patimă. În [261]

stăpânirea şi disciplinarea copiilor voştri fiţi fermi, dar blânzi. Încurajaţi-i să-şi facă datoria ca membri ai familiei. Exprimaţi-vă aprecierea faţă de eforturile ce le depun pentru a-şi reţine înclinaţiile de a face rău. (MS. 22, 1904) Fiţi exact ceea ce doriţi să fie copiii voştri când vor avea grijă de propriile lor familii. Vorbiţi aşa cum aţi vrea să vorbească ei. (MS. 42, 1903)

Păziţi-vă tonul vocii. — Vorbiţi întotdeauna cu o voce calmă şi serioasă în care nu este exprimată nici o urmă de patimă. Pentru a asigura ascultare promptă, nu este necesară patima.

Taţi şi mame, voi sunteţi răspunzători faţă de copiii voştri. Fiţi atenţi sub ce influenţă îi aşezaţi. Nu vă pierdeţi influenţa asupra lor prin ceartă şi iritabilitate. Voi trebuie să-i îndrumaţi, nu să agitaţi patimile minţii lor. La orice provocare, fiţi atenţi ca tonul vocii voastre să nu trădeze nici o urmă de iritare. Ei să nu vadă în voi o manifestare a spiritului lui Satana. Aceasta nu vă va ajuta să-i pregătiţi şi ajutaţi pentru viaţa veşnică. (MS. 47, 1908)

Dreptatea să fie amestecată cu milă. — Dumnezeu este legiuitorul şi împăratul nostru, iar părinţii trebuie să se aşeze sub conducerea Lui. Această guvernare interzice orice oprimare din partea părinţilor şi orice neascultare din partea copiilor. Dumnezeu este plin de bunătate iubitoare, de milă şi adevăr. Legea Lui este sfântă, dreaptă şi bună şi trebuie ascultată de părinţi şi de copii. Normele ce ar trebui să reglementeze vieţile părinţilor şi ale copiilor se revarsă dintr-o inimă plină de iubire infinită, iar binecuvântările bogate ale lui Dumnezeu vor fi oferite acelor părinţi care aplică legea Sa în familiile lor şi acelor copii care ascultă de această lege. Trebuie să fie simţită influenţa îmbinată a milei şi dreptăţii. [262] „Bunătatea şi credincioşia se întâlnesc, dreptatea şi pacea se sărută.“ Sub această disciplină, familiile vor umbla pe calea Domnului, să facă dreptate şi judecată.

Părintele care permite ca guvernarea lui să devină un despotism, face o greşeală teribilă. El nu face rău numai copiilor, ci şi lui însuşi, înăbuşind în inimile lor tinere dragostea ce s-ar revărsa în cuvinte şi fapte pline de afecţiune. Politeţea, înţelegerea şi iubirea manifestate faţă de copii se vor reflecta asupra părinţilor. Ce seamănă, aceea vor şi secera... Când căutaţi să aplicaţi dreptatea, amintiţi-vă că ea are o soră geamănă, care este mila. Cele două stau una lângă alta şi nu pot fi separate. (The Review and Herald. 30 august, 1881)

Severitatea trezeşte spiritul combativ. Sfat către părinţii aspri. — Severitatea şi dreptatea lipsite de iubire, nu-i vor conduce pe copiii voştri să facă binele. Observaţi cât de repede este trezit în ei spiritul combativ. Există o cale mai bună de a lucra cu ei decât constrângerea. Dreptatea are o soră geamănă: iubirea. Lăsaţi ca iubirea şi dreptatea să-şi dea mâna în toată activitatea voastră de conducere şi, cu siguranţă, veţi avea ajutorul lui Dumnezeu să conlucreze cu eforturile voastre. Domnul, Mântuitorul vostru îndurător, vrea să vă binecuvânteze şi să vă dea gândurile Sale, harul Său şi salvarea Sa ca să puteţi avea un caracter care să fie aprobat de El. (L. 19a, 1891)

Autoritatea părinţilor ar trebui să fie de necontestat, totuşi nu trebuie să se abuzeze de această putere. În stăpânirea copiilor lui, tatăl n-ar trebui să guverneze după capriciu, ci după standardul Bibliei. Atunci când îşi îngăduie ca trăsăturile lui aspre de caracter să conducă, devine un despot. (The Review and Herald. 30 august, 1881)

Mustraţi cu blândeţe plină de iubire. — Fără îndoială că veţi vedea greşeli şi încăpăţânare din partea copiilor voştri. Unii părinţi vă vor spune că ei discută [263] cu copiii lor şi-i pedepsesc, dar că nu văd nici o îmbunătăţire. Astfel de părinţi să încerce metode noi. Să îmbine politeţea, bunătatea şi iubirea cu guvernarea familiei şi, totuşi, să fie neclintiţi ca stânca faţă de principiile corecte. (MS. 38, 1895)

Nimeni din cei care lucrează cu tinerii să nu fie împietriţi, ci afectuoşi, blânzi, miloşi, curtenitori, atrăgători şi prietenoşi; să ştie, totuşi, că este nevoie de avertizări şi chiar de mustrare pentru a opri nişte fapte rele. (MS. 68, 1897)

Sunt instruită să le spun părinţilor: ridicaţi standardul comportamentului în familiile voastre. Învăţaţi-vă copiii să asculte. Stăpâniţii prin influenţa iubirii combinate cu o autoritate asemănătoare autorităţii Domnului Hristos. Vieţile voastre să fie astfel încât să se spună despre voi cuvintele de apreciere ce au fost spuse despre Corneliu, care „era temător de Dumnezeu împreună cu toată casa lui“. (The Review and Herald. 21 aprilie, 1904)

Nu exercitaţi nici severitate, nici indulgenţă excesivă. — Noi nu aprobăm acea disciplină care i-ar descuraja pe copii printr-o interzicere nemiloasă sau care i-ar irita printr-o corecţie plină de patimă şi apoi, sub impulsul schimbărilor, să-i sufoce cu sărutări sau să le facă rău prin plăceri dăunătoare. Atât indulgenţa excesivă, cât şi severitatea neadecvată trebuie evitate. După cum vigilenţa şi hotărârea sunt indispensabile, la fel sunt şi compasiunea şi gingăşia. Părinţi, amintiţi-vă că aveţi de-a face cu copii ce luptă cu ispita şi că le este tot la fel de greu să reziste acestor îndemnuri la rău ca şi adulţilor când sunt asaltaţi. Copiii care doresc cu adevărat să facă binele pot cădea iar şi iar şi, de fiecare dată au nevoie de încurajare la putere şi perseverenţă. Supravegheaţi cu rugăciune şi cu mare atenţie activitatea acestor minţi tinere. [264] Întăriţi orice impuls bun, încurajaţi orice faptă nobilă. (ST. 24 noiembrie, 1881)

Menţineţi fermitate constantă şi control lipsit de patimă. — Copiii au naturi sensibile şi iubitoare. Ei sunt satisfăcuţi uşor şi întristaţi uşor. Prin disciplină blândă în cuvinte şi fapte mamele îşi pot lega copiii de inima lor. Fermitatea constantă şi controlul lipsit de patimă sunt necesare pentru disciplina fiecărei familii. Spuneţi ceea ce aveţi de spus în mod calm, acţionaţi cu atenţie şi aduceţi la îndeplinire ceea ce spuneţi, fără abatere.

Veţi fi răsplătiţi pentru manifestarea iubirii în legăturile ce le aveţi cu copiii voştri. Nu-i respingeţi prin lipsă de înţelegere faţă de jocurile lor copilăreşti, faţă de bucuriile şi necazurile lor. Nu lăsaţi niciodată să apară vreo încruntare pe fruntea voastră sau să vă scape vreun cuvânt aspru de pe buze. (3T. p. 532)

Chiar şi amabilitatea trebuie să aibă limite. Autoritatea trebuie sprijinită de severitate fermă, altfel va fi primită de mulţi cu batjocură şi dispreţ. Aşa-numita delicateţe, convingerea prin rugăminţi şi linguşiri, cât şi indulgenţa părinţilor şi tutorilor faţă de tineri este cel mai mare rău ce poate veni asupra lor. Fermitatea, hotărârea şi cerinţele pozitive sunt esenţiale în fiecare familie. (Id. vol. 5, p. 45)

Amintiţi-vă de propriile greşeli. — Taţii şi mamele să-şi amintească de faptul că ei înşişi nu sunt decât nişte copii care au crescut. Deşi pe cărarea lor a strălucit o mare lumină şi au avut o experienţă îndelungată, totuşi, cât de uşor sunt aprinşi de invidie, gelozie şi bănuieli rele. Din cauza propriilor lor greşeli şi lipsuri, ei ar trebui să înveţe să lucreze blând cu copiii care greşesc.(MS. 53, nedatat)

Poate că vă simţiţi necăjiţi uneori deoarece copiii voştri fac exact invers de cum i-aţi învăţat. Dar v-aţi [265] gândit vreodată de câte ori voi mergeţi contrar cu ceea ce v-a poruncit Domnul să faceţi? (MS. 45, 1911)

Cum să câştigăm dragostea şi încrederea. — Există primejdia ca, atât părinţii cât şi învăţătorii să dicteze şi să poruncească prea mult, în timp ce nu reuşesc pe deplin să aibă relaţii sociale cu copiii sau şcolarii lor. Uneori sunt prea rezervaţi şi-şi exercită autoritatea într-o manieră rece şi neînţelegătoare, ce nu poate câştiga inimile copiilor şi ale elevilor. Dacă i-ar strânge pe copii aproape de ei, arătându-le că-i iubesc, dacă ar arăta interes în toate eforturile lor, chiar şi în jocurile lor, fiind uneori copii ca şi ei, i-ar face foarte fericiţi şi le-ar câştiga dragostea şi încrederea; copiii ar învăţa mai repede să respecte şi să iubească autoritatea părinţilor şi învăţătorilor lor. (CT. p. 76, 77)

Căutaţi să-L imitaţi pe Domnul Hristos. — El {Hristos} S-a identificat cu cel nevoiaş şi nenorocit. El a luat copilaşii în braţe şi S-a coborât la nivelul tinerilor. Inima Lui plină de iubire putea să înţeleagă încercările şi trebuinţele lor şi să se bucure de fericirea lor. Spiritul Său, epuizat de zarva şi confuzia cetăţii aglomerate, obosit de contactul cu oamenii vicleni şi ipocriţi, găsea linişte şi pace în societatea copiilor inocenţi. Prezenţa Lui nu i-a respins niciodată. Maiestatea cerului a binevoit să răspundă la întrebările lor şi a simplificat lecţiile Sale importante pentru a întâmpina puterea lor copilărească de înţelegere. El a plantat în minţile lor tinere şi în creştere seminţele adevărului ce vor încolţi şi vor produce un seceriş bogat în anii de mai târziu. (4T. p. 141) [266]

Un tânăr vinovat, care avea nevoie de înţelegere. — Am citit scrisoarea ta cu interes şi compătimire. Aş spune că fiul tău are nevoie acum, ca niciodată mai înainte, de un tată. El a greşit, tu ştii asta, iar el ştie că tu ştii; şi cuvintele ce i le-ai fi spus în nevinovăţia lui fără nici un risc şi care n-ar fi produs rezultate rele, ar părea acum ca lipsite de bunătate şi ascuţite ca un cuţit... Eu ştiu că părinţii simt ruşinea faptelor rele ale unui copil care i-a dezonorat foarte mult, dar ar putea cel greşit să rănească şi să întristeze inima părinţilor pământeşti mai mult decât rănim noi, copiii lui Dumnezeu, inima Părintelui nostru ceresc, care ne-a dat şi ne dă dragostea Lui, invitându-ne să ne pocăim de păcatele şi fărădelegile noastre, ca El să ne ierte nelegiuirea?

Nu-ţi retrage iubirea acum. Este nevoie de acea iubire şi înţelegere ca niciodată mai înainte. Când alţii privesc cu răceală şi dau cea mai rea interpretare faptelor greşite ale băiatului tău, n-ar trebui oare ca tatăl şi mama să caute cu delicateţe compătimitoare a-i îndrepta paşii pe o cale sigură? Eu nu cunosc caracterul păcatelor fiului tău, dar pot spune cu siguranţă că, oricare ar fi acesta, nu trebuie să laşi ca nici un comentariu făcut de buze omeneşti şi nici o presiune a acţiunilor omeneşti ale acelora care cred că fac dreptate să te conducă să urmezi o cale ce-l poate face pe fiul tău să interpreteze că tu te simţi prea înjosit şi dezonorat ca să-i mai acorzi încredere şi să-i ierţi nelegiuirea. Nimic să nu te facă să-ţi pierzi speranţa, nimic să nu-ţi întrerupă iubirea şi blândeţea faţă de cel greşit. Tocmai pentru că este greşit are nevoie de tine şi are nevoie de un tată şi de o mamă care să-l ajute să se recupereze din capcana lui Satana. Apucă-l repede cu credinţă şi dragoste şi prinde-l de Mântuitorul plin de milă, amintindu-i că [267] are pe Cineva care se interesează de el chiar mai mult decât o faci tu...

Nu-i vorbiţi fără curaj şi speranţă. Vorbiţi-i cu curaj. Spuneţi-i că se poate salva şi că voi, tatăl şi mama lui, îl veţi ajuta să se prindă de cer şi să-şi aşeze picioarele pe Stânca solidă, Isus Hristos, pentru a găsi un sprijin sigur şi o tărie neclintită în Domnul Isus. Dacă greşeala sa a fost atât de dureroasă, va apăsa mereu asupra lui. Este nevoie de un mod corect de a acţiona pentru a salva un suflet de la moarte şi de a-l feri să comită o mulţime de păcate. (L. 18, 1890)

Căutaţi ajutor divin pentru a birui temperamentul irascibil. - Doresc să spun fiecărui tată şi fiecărei mame: Dacă aveţi un temperament irascibil, căutaţi-L pe Dumnezeu ca să vă ajute să-l biruiţi. Când sunteţi provocaţi la nerăbdare, mergeţi în cămăruţa voastră, îngenunchiaţi şi rugaţi-L pe Dumnezeu ca să vă ajute să puteţi avea o influenţă bună asupra copiilor voştri. (MS. 33, 1909)

Mamelor, atunci când cedaţi la nerăbdare şi-i manevraţi cu asprime pe copiii voştri, nu învăţaţi de la Domnul Hristos, ci de la un alt stăpân. Domnul Isus spune: „Luaţi jugul Meu asupra voastră şi învăţaţi de la Mine, căci Eu sunt blând şi smerit cu inima; şi veţi găsi odihnă pentru sufletele voastre. Căci jugul Meu este bun şi sarcina Mea este uşoară.“ Când găsiţi că lucrarea voastră este grea, când vă plângeţi de dificultăţi şi încercări, când spuneţi că nu aveţi tărie să rezistaţi ispitelor şi că viaţa de creştin este un urcuş anevoios, fiţi siguri că nu purtaţi jugul lui Hristos; purtaţi jugul altui stăpân. (ST. 22 iulie, 1889)

Reflectând chipul divin. — Biserica are nevoie de oameni cu duhul blând şi liniştit, răbdători şi îndelung răbdători. Ei să înveţe aceste atribute lucrând [268] cu familiile lor. Părinţii să se gândească la interesele veşnice ale copiilor lor cu mult mai mult decât se gândesc la confortul lor prezent. Să-i privească pe copiii lor ca pe membri mai tineri ai familiei Domnului, să-i educe şi să-i disciplineze în aşa fel încât să-i determine să reflecte chipul divin. (The Review and Herald. 16 iulie, 1895) [269] [270]

Secţiunea 11 — Disciplina greşita

[271]

Relele indulgenţei

Iubirea adevărată nu este indulgenţă. — Dragostea este cheia pentru inima unui copil, dar iubirea care-i conduce pe părinţi să le permită copiilor dorinţe nelegiuite nu este o iubire care să lucreze spre binele lor. Afecţiunea zeloasă izvorâtă din iubirea Domnului Isus îi va face pe părinţi în stare să exercite o autoritate judicioasă şi să ceară ascultare promptă. Inimile părinţilor şi ale copiilor trebuie să fie sudate împreună aşa încât, ca familie, să poată fi un canal prin care să curgă înţelepciune, virtute, îngăduinţă, bunătate şi iubire. (The Review and Herald. 24 iunie, 1890)

Prea multă libertate face fii risipitori. — Motivul pentru care copiii nu devin evlavioşi este că li se îngăduie prea multă libertate. Se acordă indulgenţă voinţei şi înclinaţiei lor... Mulţi fii s-au depărtat de la principii pentru că părinţii nu au fost împlinitori ai Cuvântului. Mintea şi ţinta trebuie susţinute de principii ferme, neabătute şi sfinţite. Consecvenţa şi afecţiunea trebuie să fie promovate printr-un exemplu consistent şi plin de iubire. (L. 117, 1898)

Cu cât există mai multă indulgenţă cu atât mai grea este educarea copiilor. — Părinţi, faceţi căminul fericit pentru copiii voştri. Prin aceasta nu vreau să spun că trebuie să fiţi indulgenţi cu ei. Cu cât sunteţi mai indulgenţi faţă de ei, cu atât vor fi mai greu de stăpânit şi cu atât mai dificil va fi pentru ei să trăiască o viaţă cinstită şi nobilă când vor ieşi în lume. Dacă le permiteţi să facă ce le place, puritatea şi frumuseţea caracterului lor se va ofili repede. Învăţaţi-i să asculte. Lăsaţi-i să vadă că autoritatea voastră trebuie respectată. [272]

Aceasta poate părea să le producă puţină nefericire acum, dar îi va scuti de multă nefericire în viitor. (MS. 2, 1903)

A tolera un copil când este tânăr şi greşit este un păcat. Copilul trebuie ţinut sub control. (L. 144, 1906)

Dacă li se îngăduie copiilor să aibă propria lor cale, ei vor căpăta ideea că trebuie să fie aşteptaţi, îngrijiţi, răsfăţaţi şi amuzaţi. Ei cred că dorinţele şi voinţa lor trebuie satisfăcute. (MS. 27, 1896)

N-ar trebui ca ea {mama} să-şi lase copilul în voia lui din când în când, să-l lase să facă ceea ce doreşte şi să-i permită să fie neascultător? Sigur că nu! Făcând astfel îl lasă pe Satana să-şi înfigă steagul infernal în casa ei. Ea trebuie să lupte în bătălia în care copilul nu poate lupta. Aceasta este lucrarea ei: să mustre diavolul, să-L caute pe Dumnezeu în mod stăruitor şi să nu-l lase pe Satana să-i ia copilul chiar din braţele ei. (MS. 70, nedatat)

Indulgenţa provoacă nelinişte şi nemulţumire. — În unele familii, dorinţele copilului sunt lege. I se dă tot ce doreşte. Este încurajat să nu-i placă nimic din ce nu-i place. Se aşteaptă ca aceste îngăduinţe să-l facă fericit pe copil dar chiar acestea îl fac fără astâmpăr, nemulţumit şi nesatisfăcut de nimic. Indulgenţa i-a stricat apetitul pentru mâncarea simplă şi sănătoasă şi pentru folosirea simplă şi sănătoasă a timpului. Căutarea satisfacţiei a făcut lucrarea de a împiedica dezvoltarea acelui caracter pentru acum şi pentru veşnicie. (MS. 126, 1897)

Mustrarea eficace a lui Elisei pentru lipsă de respect. — Ideea că trebuie să ne supunem căilor copiilor pervertiţi este o greşeală. Chiar la începutul lucrării sale, Elisei a fost sfidat şi ridiculizat de tinerii din Betel. El era un om de o blândeţe aleasă dar Duhul lui Dumnezeu l-a impulsionat [273] să pronunţe un blestem asupra acelora care s-au dedat la insulte. Ei au auzit despre înălţarea lui Ilie şi au făcut din acest eveniment solemn subiectul batjocurii lor. Elisei a dovedit că nu trebuia luat în derâdere de bătrâni sau tineri în chemarea lui sfântă. Atunci când ei i-au spus că mai bine s-ar sui, aşa cum a făcut Ilie înaintea lui, el i-a blestemat în numele Domnului. Judecata teribilă ce a venit asupra lor a fost judecata lui Dumnezeu.

După aceasta, Elisei n-a mai avut nici un necaz în misiunea lui. Timp de cinzeci de ani a intrat şi a ieşit pe poarta Betelului, a plecat şi a venit din oraş în oraş, prin mulţimile celor mai răi şi necuviincioşi, celor mai indolenţi şi mai desfrânaţi tineri; dar nici unul nu l-a ridiculizat vreodată şi n-a privit cu uşurătate calificarea lui ca profet al Celui Prea Înalt. (5T. p. 44, 45)

Nu vă lăsaţi convinşi de linguşiri. — Părinţii vor avea mult de răspuns în ziua socotelilor din cauza indulgenţei lor dăunătoare faţă de copiii lor. Mulţi satisfac fiecare dorinţă lipsită de raţiune pentru că este mai uşor să scape în felul acesta de insistenţă. Un copil ar trebui instruit astfel încât un refuz să fie primit cu un spirit bun şi acceptat ca definitiv. (PHJ. mai, 1890)

Nu acceptaţi spusele copilului mai pe sus de spusele altora. — Părinţii n-ar trebui să treacă cu uşurinţă peste păcatele copiilor lor. Când aceste păcate sunt arătate de nişte prieteni credincioşi, părintele n-ar trebui să simtă că drepturile lui au fost invadate şi că a primit o ofensă personală. Obiceiurile fiecărui tânăr şi copil afectează binele societăţii. Cursul rău al unui tânăr poate conduce pe mulţi alţii pe o cale rea. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882)

Nu îngăduiţi copiilor să vadă că vorbele lor au prioritate faţă de relatările creştinilor mai în vârstă. Nu le puteţi face un rău mai mare. Spunând: „Eu îl cred pe [274] copilul meu mai mult decât pe cei a căror dovadă o am că sunt copiii lui Dumnezeu, îi încurajaţi în obiceiul falsificării“. (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897)

Moştenirea unui copil răsfăţat. — Este imposibil să descrii în cuvinte răul ce rezultă când un copil este lăsat de capul lui. Unii care rătăcesc din cauza neglijenţei din copilărie, îşi vor reveni mai târziu prin insuflarea lecţiilor practice; mulţi sunt însă pierduţi pentru totdeauna pentru că în copilărie şi tinereţe au primit numai o educaţie unilaterală. Copilul răsfăţat are o povară grea de purtat în viaţă. În încercare, în dezamăgire, în ispită, el îşi va urma voinţa nedisciplinată şi greşit direcţionată. Copiii care n-au învăţat niciodată să asculte, vor avea caractere slabe şi impulsive. Ei caută să conducă, dar n-au învăţat să se supună. Ei nu au puterea morală să-şi înfrâneze temperamentul capricios, să-şi corecteze obiceiurile rele sau să-şi supună voinţa necontrolată. Greşelile needucate şi nedisciplinate în copilărie devin moştenirea maturităţii. Mintea pervertită nu poate să discearnă cum ar trebui între ce este adevărat şi ce este fals. (CT. p. 112, 113) [275]

Disciplina slabă şi roadele ei

Educaţia greşită afectează întreaga viaţă religioasă. — Un blestem zace asupra părinţilor care nu şi-au instruit copiii să fie temători de Dumnezeu, permiţându-le să se maturizeze nedisciplinaţi şi nestăpâniţi. În propria copilărie li s-a permis să dea pe faţă patimă şi încăpăţânare şi să acţioneze din impuls, iar ei aduc acelaşi spirit în familiile lor. Ei au un temperament defectuos şi sunt plini de patimă în felul lor de guvernare. Chiar când au acceptat pe Hristos, n-au biruit patimile cărora li s-a permis să stăpânească în inima lor de copil. Ei duc cu sine prin întreaga viaţă religioasă rezultatele educaţiei lor timpurii. Este cel mai dificil lucru să înlături impresia făcută în acest fel asupra plantei Domnului; căci după cum este îndoită rămurica, aşa va fi înclinat şi copacul. Dacă astfel de părinţi acceptă adevărul, ei au de purtat o bătălie grea. Ei pot fi transformaţi în caracter, dar întreaga lor experienţă religioasă este afectată de disciplina slabă primită la începutul vieţii. Copiii lor, de asemenea, au de suferit din cauza instruirii deficitare, căci părinţii le imprimă greşelile proprii până la al treilea şi al patrulea neam. (The Review and Herald. 9 octombrie, 1900)

Eli ai zilelor noastre. — Când părinţii aprobă şi perpetuează în felul acesta greşelile în copiii lor, cum a făcut Eli, Dumnezeu îi va aduce în mod sigur în situaţia de a vedea că n-au distrus numai propria lor influenţă, dar şi pe aceea a tinerilor pe care ar fi trebuit să-i stăpânească... Ei vor avea de învăţat lecţii amare. (MS. 33, 1903) [276] O, dacă Eli ai zilelor noastre, care sunt peste tot, prezentând scuze pentru încăpăţânarea copiilor lor, şi-ar impune autoritatea dată lor de Dumnezeu ca să-şi ţină în frâu şi să-şi corecteze copiii! Părinţii şi tutorii care trec cu vederea şi scuză păcatul celor care sunt în grija lor, să-şi aducă aminte că ei devin astfel complici la aceste rele. Dacă, în locul indulgenţei nelimitate, nuiaua pedepsei ar fi folosită mai des, nu cu patimă, ci cu iubire şi rugăciune, am vedea familii mai fericite şi o stare mai bună a societăţii. (ST. 1881)

Neglijenţa lui Eli este adusă în mod clar înaintea fiecărui tată şi înaintea fiecărei mame de pe pământ. Din afecţiunea lui nesfântă sau din lipsa dorinţei de a îndeplini o datorie neplăcută, el a cules un seceriş de fărădelege în fiii săi pervertiţi. Atât părintele care a permis răul, cât şi copiii care l-au practicat erau vinovaţi înaintea lui Dumnezeu şi El n-a acceptat nici o jertfă şi nici un dar pentru păcatul lor. (The Review and Herald. 4 mai, 1886)

Societate blestemată de caractere defectuoase. — Vai! Când vor fi înţelepţi părinţii? Când vor vedea şi-şi vor da seama de caracterul lucrării lor când neglijează să ceară ascultare şi respect potrivit cu instrucţiunile Cuvântului lui Dumnezeu? Rezultatele acestei educaţii slabe sunt văzute în copii când ies în lume şi-şi ocupă locul în fruntea propriilor familii. Ei perpetuează greşeala părinţilor. Trăsăturile lor deficitare au deplină libertate de acţiune şi ei transmit altora gusturi şi obiceiuri rele, precum şi temperamentele ce au fost îngăduite să se dezvolte în caracterele lor. Astfel, în loc de a fi o binecuvântare, ei devin un blestem pentru societate. (5T. p. 324, 325)

Răutatea ce există astăzi în lume poate fi urmarea faptului că părinţii au neglijat să se disciplineze pe ei înşişi [277] şi pe copiii lor. Mii şi mii din victimele lui Satana sunt ceea ce sunt din cauza modului neînţelept în care au fost guvernaţi în copilărie. Mustrarea aspră a lui Dumnezeu se află asupra acestei guvernări greşite. (MS. 49, 1901)

Slăbind frâul disciplinei. — Copiii care nu sunt conduşi corect, care nu sunt educaţi să asculte şi să respecte, se leagă de lume, îi au la mână pe părinţi şi, punând un căpăstru asupra lor îi conduc unde vor. Chiar atunci când copiii ar trebui să arate respect fără discuţie şi ascultare de sfatul părinţilor, prea adesea părinţii slăbesc frâul disciplinei. Părinţii care înainte erau exemple strălucite de evlavie neclintită, sunt acum conduşi de copiii lor. Fermitatea a dispărut. Taţi care au purtat crucea lui Hristos, care au păstrat chipul Domnului Isus asupra lor, care au fost neabătuţi de la ţintă, sunt conduşi de copiii lor pe căi dubioase şi nesigure. (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897)

Făcând voia copiilor mai mari. — Taţi şi mame care ar trebui să înţeleagă responsabilitatea ce le revine, îşi slăbesc disciplina pentru a satisface înclinaţiile fiilor şi fiicelor lor în creştere. Voia copilului este legea recunoscută. Mame care au fost ferme, consecvente şi hotărâte în adeziunea lor la principii, menţinând simplitatea şi fidelitatea, devin indulgente pe măsură ce copiii lor cresc. În iubirea lor de etalare îşi dau cu propriile mâini copiii lui Satana, aşa cum evreii apostaţi şi-i treceau prin foc pentru Moloh. (MS. 119, 1899)

Dezonorând pe Dumnezeu pentru a câştiga favoarea copilului. — Taţi şi mame dau cale liberă înclinaţiilor copiilor necredincioşi şi-i ajută cu bani şi cu condiţii favorabile ca să-şi facă apariţia în lume. [278]

O, ce socoteală vor avea de dat lui Dumnezeu astfel de părinţi! Ei Îl dezonorează pe Dumnezeu şi acordă toată onoarea copiilor lor încăpăţânaţi, deschizându-şi uşile pentru distracţii pe care în trecut le condamnau din principiu. Ei au permis jocuri de cărţi, petreceri cu dans şi baluri pentru a-şi câştiga copiii de partea lumii. Atunci când influenţa lor asupra copiilor ar trebui să fie cea mai puternică, purtând o mărturie a ceea ce înseamnă adevăratul creştinism, ei se aşează, asemeni lui Eli, sub blestemul lui Dumnezeu, dezonorându-L şi neluând în seamă cerinţele Lui, cu scopul de a câştiga favoarea copiilor lor. Dar o evlavie la modă nu va fi de mare valoare în ceasul morţii. Deşi unii slujitori ai Evangheliei pot aproba o astfel de religie, părinţii îşi vor da seama că părăsesc cununa slavei ca să obţină lauri fără nici o valoare. Doamne, ajută-i pe taţi şi mame să se trezească la datoria lor! (The Review and Herald. 13 aprilie, 1897)

Fii ceea ce doreşti să fie copiii tăi. — Fiţi ceea ce doriţi să vă fie copiii. Părinţii au perpetuat prin învăţătură şi exemplu chipul caracterului lor în urmaşi. Temperamentele şi cuvintele schimbătoare, aspre şi lipsite de politeţe sunt imprimate asupra copiilor şi asupra copiilor şi astfel defectele părinţilor în guvernare mărturisesc împotriva lor din generaţie în generaţie. (ST. 17 septembrie, 1894) [279]

Reacţia copilului

La provocare. — Copiii sunt sfătuiţi să asculte în Domnul de părinţii lor dar şi părinţilor li se porunceşte: „Nu întărâtaţi la mânie pe copiii voştri ca să nu fie descurajaţi“. (MS. 38, 1895)

Deseori facem mai mult pentru a provoca decât pentru a câştiga. Am văzut cum o mamă a smuls din mâna copilului ei ceva ce-i oferea acestuia o plăcere deosebită. Copilul n-a ştiut motivul pentru care a fost tratat astfel şi, după cum e normal, s-a simţit abuzat. Apoi a urmat o ceartă între părinte şi copil şi o pedeapsă tăioasă a încheiat scena, atât cât priveşte aparenţa exterioară; dar bătălia a lăsat asupra acelei minţi gingaşe o impresie ce nu poate fi ştearsă uşor. Această mamă a acţionat neînţelept. N-a judecat de la cauză la efect. Fapta ei aspră şi nechibzuită a agitat cele mai rele patimi în inima copilului, iar într-o ocazie asemănătoare aceste pasiuni vor fi trezite şi întărite. (CT. p. 117)

La găsire de greşeli. — Nu aveţi nici un drept să aduceţi un nor întunecos peste fericirea copiilor voştri prin cicălire sau critică severă pentru greşeli mărunte. Răul săvârşit ar trebui făcut să apară chiar aşa de păcătos cum este în realitate şi ar trebui adoptată o măsură fermă şi hotărâtă pentru a preveni repetarea lui; totuşi copiii să nu fie lăsaţi într-o stare a minţii lipsită de speranţă, ci cu o doză de curaj, ca să poată face îmbunătăţiri şi să câştige încrederea şi aprobarea voastră. Copiii poate că doresc să facă bine, poate şi-au pus ţinta în inima lor să fie ascultători, dar au nevoie de încurajare. (ST. 1884 10 aprilie, 1884)

La disciplină prea aspră. — O, cum este dezonorat Dumnezeu într-un cămin în care nu există o înţelegere adevărată [280] a ceea ce constituie disciplina familiei, iar copiii devin confuzi în a înţelege disciplina şi guvernarea. Este adevărat că disciplina prea aspră, prea multă critică, legi şi reguli inutile duc la lipsă de respect faţă de autoritate şi, în cele din urmă, la neglijarea acelor orânduiri pe care Domnul Hristos le voia îndeplinite. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

Când părinţii dau pe faţă un spirit aspru, sever şi despotic, în copii este trezit un spirit de încăpăţânare şi îndărătnicie. Astfel ei eşuează în exercitarea influenţei liniştitoare pe care ar putea s-o aibă asupra copiilor lor.

Părinţi, nu puteţi vedea că vorbele aspre produc rezistenţă? Ce aţi face voi dacă aţi fi trataţi cu atâta nechibzuinţă cum îi trataţi voi pe micuţii voştri? Aveţi datoria să studiaţi de la cauză la efect. Când v-aţi certat sever copiii, când i-aţi bătut cu lovituri mânioase pe cei prea mici să se apere, v-aţi întrebat ce efect ar putea avea asemenea tratament asupra voastră? V-aţi gândit cât de sensibili sunteţi voi la cuvinte de dezaprobare şi reproş? Cât de repede vă simţiţi răniţi când credeţi că cineva nu vă recunoaşte capacităţile? Voi nu sunteţi decât nişte copii mari. Gândiţi-vă atunci cum trebuie să se simtă copiii voştri când le spuneţi cuvinte aspre şi tăioase pedepsindu-i sever pentru greşeli ce nu sunt în ochii lui Dumnezeu nici pe jumătate atât de supărătoare cum este tratamentul vostru faţă de ei. (MS. 42, 1903)

Mulţi părinţi ce mărturisesc a fi creştini nu sunt convertiţi. Hristos nu locuieşte în inimile lor prin credinţă! Asprimea şi imprudenţa lor, temperamentul lor nestăpânit îi dezgustă pe copii şi-i fac să se opună tuturor învăţăturilor lor religioase. (L. 18b, 1891)

La dezaprobare continuă. — În eforturile noastre de a corecta răul, să ne păzim de tendinţa de a găsi greşeli [281] sau de a dezaproba. Dezaprobarea continuă zăpăceşte dar nu îmbunătăţeşte. O atmosferă de critică lipsită de compătimire ucide efortul de a lucra cu multe minţi şi adesea cu cele mai sensibile minţi. Florile nu se desfac la suflarea unui vânt distrugător.

Un copil criticat frecvent pentru o anumită greşeală, ajunge să privească acea greşeală ca fiind o particularitate a lui împotriva căreia este zadarnic să mai lupte. În felul acesta sunt create descurajarea şi deznădejdea, deseori ascunse sub o aparenţă de indiferenţă sau bravadă. (Ed. p. 291)

La poruncă şi dojană severă. — Unii părinţi stârnesc multe furtuni prin lipsa lor de autocontrol. În loc să le ceară cu bunătate copiilor să facă un lucru, ei le ordonă pe un ton dojenitor şi în acelaşi timp pe buzele lor este o critică sau un reproş pe care copiii nu-l meritau. Părinţi, urmând această cale faţă de copiii voştri, le veţi distruge voioşia şi entuziasmul. Ei fac ce le porunciţi, nu din dragoste, ci pentru că nu îndrăznesc să facă altfel. Inima lor nu este acolo. Este o corvoadă în loc să fie o plăcere şi aceasta îi face deseori să uite a urma toate indicaţiile voastre, ceea ce vă măreşte iritarea şi înrăutăţeşte situaţia copiilor. Când găsirea greşelilor este repetată şi purtarea lor rea le este prezentată în culori vii, descurajarea vine peste ei, iar ei nu sunt atenţi chiar dacă le-ar place să fie. Un spirit de nepăsare îi cuprinde, iar ei caută departe de cămin, departe de părinţii lor acea plăcere şi bucurie pe care nu le-au găsit acasă. Îşi iau compania străzii şi curând sunt la fel de corupţi ca şi cei mai răi. (1T. p. 384, 385)

La modul arbitrar de a acţiona. — Voinţa părinţilor trebuie să se afle sub disciplina Domnului Hristos. Modelaţi [282] şi stăpâniţi de Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, ei pot să stabilească o guvernare necontestată asupra copiilor. Dar dacă părinţii sunt severi şi pretenţioşi în disciplina lor, fac o lucrare iremediabilă. Prin felul lor arbitrar de a acţiona stârnesc un spirit de nedreptate. (MS. 7, 1899)

La nedreptate. — Copiii sunt sensibili la cea mai mică nedreptate, iar unii se descurajează şi nu ţin seama nici de vocea mânioasă ce strigă şi comandă, nici de ameninţările cu pedeapsa. Prea adesea, printr-o disciplină greşită din partea părinţilor, se pun bazele revoltei în inimile copiilor, pe câtă vreme, dacă s-ar fi urmat o cale corectă, copiii şi-ar fi format caractere bune şi armonioase. O mamă care nu are control perfect asupra ei însăşi, nu este potrivită pentru conducerea copiilor. (3T. p. 532, 533) La o lovitură sau un ghiont. — Credeţi că atunci când mama îl smuceşte pe copil sau îi dă o lovitură îl face în stare să vadă frumuseţea caracterului creştin? Nicidecum! Acest lucru tinde doar să dea naştere la sentimente rele în inimă, iar copilul nu este de loc corectat. (MS. 45, 1911)

La cuvinte aspre şi lipsite de simpatie. — Hristos este gata să-i înveţe pe tată şi pe mamă cum să fie adevăraţi educatori. Aceia care învaţă în şcoala Lui... nu vor vorbi niciodată pe un ton aspru şi lipsit de simpatie, deoarece cuvintele spuse astfel zgârie urechile, slăbesc nervii, cauzează suferinţă psihică şi creează o stare a minţii ce face imposibilă înfrânarea temperamentului copilului căruia i s-au spus astfel de cuvinte. De multe ori acesta este motivul pentru care copiii vorbesc atât de nerespectuos cu părinţii. (L. 47a, 1902)

La ridiculizare şi batjocură. — Ei {părinţii} nu sunt autorizaţi să irite, să certe cu asprime şi să ridiculizeze. Ei n-ar trebui [283] să-i ironizeze niciodată pe copiii lor pentru trăsăturile de caracter pervertite pe care ei înşişi li le-au transmis. Acest fel de disciplină nu va vindeca niciodată răul. Părinţi, folosiţi învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu pentru a-i avertiza şi a-i mustra pe copiii voştri încăpăţânaţi. Arătaţi-le un „aşa zice Domnul“ pentru cerinţele voastre. O mustrare ce vine asemenea Cuvântului lui Dumnezeu este mult mai eficace decât una pe tonuri mânioase şi aspre de pe buzele părinţilor. (FE. p. 67, 68)

La nerăbdare. — Nerăbdarea părinţilor stârneşte nerăbdare în copii. Patima manifestată de părinţi creează patimă în copii şi agită relele naturii lor... De fiecare dată când îşi pierd controlul de sine, când vorbesc şi acţionează lipsiţi de răbdare, ei păcătuiesc împotriva lui Dumnezeu. (1T. p. 398)

La ceartă aspră alternând cu convingere prin linguşire. — Am văzut adesea copii care, când li se refuza ceea ce voiau, se trânteau pe duşumea supăraţi, dând din picioare şi ţipând, în timp ce mama nechibzuită când îi linguşea ca să-i convingă, când îi certa sever în speranţa de a-i readuce în fire. Acest tratament nu face decât să sporească patima copilului. Data viitoare el foloseşte această metodă cu şi mai mare încăpăţânare, încrezător că va câştiga ca şi în ziua precedentă. În felul acesta nuiaua este cruţată, iar copilul pierdut.

Mama n-ar trebui să-i permită copilului, în nici-o instanţă, să câştige vreun avantaj asupra ei. Şi pentru a menţine această autoritate, nu este necesar să recurgă la măsuri aspre; o mână fermă şi statornică şi o bunătate ce-l convinge pe copil de iubirea ta, vor atinge scopul. (PHJ. aprilie, 1890)

La lipsă de fermitate şi hotărâre. — Nehotărârea şi lipsa de fermitate pot aduce mult rău. Am cunoscut [284] părinţi care-i spuneau copilului că nu poate avea un anumit lucru, iar apoi se înduplecau crezând că poate sunt prea stricţi şi-i dădeau exact lucrul refuzat la început. În felul acesta sunt pricinuite răni pentru toată viaţa. Este o lege importantă a minţii ce n-ar trebui trecută cu vederea — că atunci când un obiect dorit este refuzat cu atâta fermitate încât să nu rămână nici o speranţă, mintea va înceta curând să mai tânjească după el şi va fi ocupată în urmărirea altui obiectiv. Dar, atâta timp cât există vreo speranţă de a obţine obiectivul dorit, va fi depus efort pentru a-l obţine...

Când este necesar ca părinţii să dea o poruncă directă, pedeapsa pentru neascultare ar trebui să fie la fel de invariabilă ca şi legile naturii. Copiii care sunt sub această regulă fermă şi decisivă ştiu că, atunci când un lucru este interzis sau refuzat, nu poate fi obţinut prin sâcâială sau şiretlic. De aici ei învaţă repede să se supună şi sunt mult mai fericiţi făcând astfel. Copiii părinţilor nehotărâţi şi prea indulgenţi au o speranţă constantă că, prin linguşire, plâns sau supărare, pot căpăta obiectul dorit sau că se pot aventura să nu asculte fără a suferi pedeapsa. În felul acesta ei sunt ţinuţi într-o stare de speranţă, dorinţă şi incertitudine care îi face neliniştiţi, irascibili şi nesupuşi. Dumnezeu îi consideră pe astfel de părinţi vinovaţi de distrugerea fericirii copiilor lor. Această conducere greşită este cauza lipsei de căinţă şi de religiozitate a mii de persoane. Ea s-a dovedit a fi ruina multora care au mărturisit numele de creştin. (ST. 9 februarie, 1882)

La restricţii nenecesare. — Când părinţii îmbătrânesc şi au de crescut copii tineri, tatăl probabil simte că aceşti copii trebuie să urmeze poteca accidentată şi aspră pe care el însuşi merge. Este dificil pentru el să realizeze nevoia copiilor lui de a avea viaţa făcută fericită şi plăcută de către părinţii lor. [285]

Mulţi părinţi refuză copiilor o îngăduinţă în ceea ce este lipsit de pericol şi inocent şi le este aşa de frică să nu-i încurajeze în cultivarea dorinţelor pentru plăceri nelegiuite încât nu le permit copiilor lor nici bucuriile pe care aceştia ar trebui să le aibă. De frica rezultatelor rele, ei refuză a îngădui nişte plăceri simple ce i-ar fi păzit chiar de răul pe care caută să-l evite; în felul acesta copiii cred că nu are rost să aştepte vreo favoare şi de aceea nici nu cer. Ei pleacă pe furiş la plăceri ce gândesc că vor fi interzise. Încrederea dintre părinţi şi copii este astfel distrusă. (ST. 27 august, 1912)

La refuzul privilegiilor rezonabile. — Dacă taţii şi mamele n-au avut o copilărie fericită, de ce ar trebui, din cauza marii lor pierderi în această privinţă, să umbrească vieţile copiilor? Tatăl poate crede că aceasta este singura cale bună pentru a fi urmată. Să-şi amintească însă de faptul că nu toate minţile sunt la fel constituite şi, cu cât este mai mare efortul de a împiedica, cu atât va fi mai greu de stăpânit dorinţa de a obţine ceea ce este refuzat, iar rezultatul va fi neascultarea faţă de autoritatea părintească. Tatăl va fi mâhnit de ceea ce el consideră a fi calea nesupusă a fiului său, iar inima sa va simţi durere în timpul răzvrătirii lui. Dar n-ar fi bine pentru el să ia în consideraţie faptul că prima cauză a neascultării fiului său a fost propria-i lipsă de bunăvoinţă de a-l lăsa să facă ceea ce nu era păcat? Părintele crede că i s-au dat suficiente motive fiului său pentru a se abţine de la plăcerea lui, din moment ce el i-a refuzat-o. Dar părinţii ar trebui să-şi amintească de faptul că şi copiii sunt fiinţe inteligente şi ar trebui să procedeze cu ei în acelaşi fel în care doresc ei înşişi să fie trataţi. (ST. 27 august, 1912) [286]

La severitate. — Părinţii care exercită un spirit de dominaţie şi autoritate, transmis de către părinţii lor, şi care-i face să fie pretenţioşi în disciplină şi educaţie, nu-şi vor instrui corect copii. Prin severitatea ce o manifestă faţă de greşelile lor, ei stârnesc cele mai rele patimi ale inimii omeneşti şi-i lasă pe copii cu un sentiment de nedreptate şi incorectitudine. Ei găsesc în copii exact firea pe care ei înşişi le-au împărtăşit-o. Asemenea părinţi îşi conduc copiii departe de Dumnezeu vorbindu-le despre subiecte religioase, deoarece religia creştină este făcută neatractivă şi chiar respingătoare de către această reprezentare greşită a adevărului. Copiii vor spune: „Ei, bine! Dacă asta e religie, nu vreau nimic din ea.“ Astfel în inimă este creată vrăjmăşie împotriva religiei. Iar din cauza unei impuneri arbitrare a autorităţii, copiii sunt conduşi să dispreţuiască legea şi guvernarea cerului. Părinţii au definit destinul veşnic al copiilor lor prin modul lor greşit de conducere. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

La maniera liniştită şi amabilă. — Dacă părinţii doresc să aibă copii plăcuţi, n-ar trebui să le vorbească niciodată într-un mod certăreţ. Adeseori mama îşi îngăduie să devină iritabilă şi nervoasă. De multe ori îl smuceşte pe copil şi-i vorbeşte aspru. Dacă un copil este tratat într-o manieră prietenoasă şi liniştită, aceasta va face mult pentru a conserva în el un temperament plăcut. (The Review and Herald. 17 mai, 1898)

La dragoste fierbinte şi stăruitoare. — Tatăl, ca preot al familiei, ar trebui să se poarte cu blândeţe şi răbdare cu copiii lui. El ar trebui să fie atent ca să nu trezească în ei o dispoziţie combativă. Să nu permită ca păcatul să treacă necorectat şi totuşi există o cale de a corecta fără a stârni patimile cele mai rele din inima omenească. [287]

Să le vorbească cu iubire copiilor, spunându-le cât de întristat este Mântuitorul din cauza umblării lor; să îngenuncheze apoi cu ei înaintea tronului harului şi să-i prezinte lui Hristos, rugându-L să aibă milă de ei şi să-i conducă să se pocăiască şi să ceară iertare. Aproape întotdeauna, o astfel de disciplină va zdrobi inima cea mai îndărătnică.

Dumnezeu doreşte ca noi să lucrăm simplu cu copiii noştri. Noi suntem predispuşi să uităm că aceşti copii nu au avut avantajul anilor lungi de instruire pe care l-au avut oamenii mai în vârstă. Dacă cei mici nu acţionează conform cu ideile noastre, credem uneori că merită o dojană. Dar aceasta nu va îndrepta situaţia. Duceţi-i la Mântuitorul şi spuneţi-I Lui totul; apoi credeţi că binecuvântările Lui vor veni asupra lor. (MS. 1903) [288]

Atitudinea rudelor

Rudele indulgente sunt o problemă. — Fiţi atenţi cum lăsaţi conducerea copiilor voştri pe seama altora. Nimeni nu vă poate elibera de responsabilitatea încredinţată vouă de Dumnezeu. Mulţi copii au fost complet ruinaţi prin intervenţia rudelor sau a prietenilor în guvernarea căminului. Mamele n-ar trebui să le permită niciodată surorilor sau mamelor lor să stânjenească înţeleapta conducere a copiilor lor. Mama se poate să fi primit cea mai bună educaţie de la mama ei, totuşi, în nouă cazuri din zece, ca bunică, ea va răsfăţa copiii fiicei ei prin indulgenţă şi laude nesăbuite. Tot efortul răbdător al mamei poate fi distrus prin acest fel de tratament. Este proverbial că bunicii, de regulă, nu sunt potriviţi să-şi crească nepoţii. Bărbaţii şi femeile ar trebui să acorde părinţilor lor tot respectul şi stima dar în problema conducerii propriilor copii, ei n-ar trebui să îngăduie nici o interferenţă, ci să ţină frâul cârmuirii în mâinile lor. (PHJ. ianuarie, 1890)

Când râd la lipsa de respect şi la patimă. — Oriunde merg, sunt îndurerată de neglijarea disciplinei şi a restricţiei adecvate în cămin. Copiilor mici li se îngăduie să răspundă înapoi, să manifeste lipsă de respect şi impertinenţă, folosind un limbaj ce n-ar trebui să-i fie permis nici unui copil să-l adreseze vreodată celor mai mari. Părinţii care permit folosirea limbajului indecent sunt mai vinovaţi decât copiii lor. Impertinenţa n-ar trebui tolerată unui copil nici măcar o singură dată. Dar taţi şi mame, unchi, mătuşi şi bunici râd la manifestarea patimii [289] în creatura mică de numai un an. Neascultarea sa copilărească şi modul imperfect în care-şi exprimă lipsa de respect sunt privite ca isteţime. În felul acesta, obiceiurile rele sunt întărite, iar copilul creşte pentru a fi obiectul neplăcerii tuturor celor din jur. (ST. 9 februarie, 1882)

Când descurajează corecţia adecvată. — Eu tremur în special pentru mame când le văd aşa de oarbe şi simţind atât de puţin responsabilităţile ce-i revin unei mame. Ele îl văd pe Satana lucrând în copilul încăpăţânat în vârstă de numai câteva luni. Plin de patimă răzbunătoare, el pare să aibă stăpânire deplină. Dar s-ar putea să fie în casă, o bunică, o mătuşă sau vreo altă rudă sau prieten care va căuta să-l facă pe părinte să creadă că ar fi o cruzime să corecteze acel copil; când, de fapt, tocmai contrariul este adevărat; şi este cea mai mare cruzime a-i permite lui Satana să-l stăpânească pe copilul gingaş şi lipsit de ajutor. Satana trebuie mustrat. Strânsoarea cu care îl ţine pe copil trebuie sfărâmată. Dacă este necesară corecţie, fiţi credincioşi şi sinceri. Dragostea faţă de Dumnezeu, adevărata milă faţă de copil, va duce la îndeplinirea datoriei cu credincioşie. (The Review and Herald. 14 aprilie, 1885)

Complicaţiile unui grup de familii. — Nu este lucrul cel mai bun pentru copiii a două sau trei familii care sunt înrudite prin căsătorie, să locuiască la distanţe mici unele de altele. Influenţa nu este bună asupra părţilor. Lucrul ce-l priveşte pe unul, îi priveşte pe toţi. Încurcăturile şi necazurile pe care fiecare familie trebuie să le experimenteze într-o măsură mai mare sau mai mică şi care, pe cât posibil, ar trebui restrânse în limitele cercului familiei, sunt extinse la rudele familiei şi duse la adunările religioase. Există lucruri ce n-ar trebui să fie cunoscute de a treia persoană, oricât de prietenoasă şi îndeaproape înrudită ar fi. Indivizii şi familiile ar trebui să şi le poarte. Dar relaţia strânsă şi constantă a câtorva familii [290] are tendinţa de a rupe demnitatea ce ar trebui să fie menţinută în fiecare cămin. În îndeplinirea delicatei datorii de mustrare şi povăţuire există pericolul de a răni simţămintele dacă nu este făcută cu cea mai mare blândeţe şi băgare de seamă. Cele mai bune exemple de caracter sunt predispuse la erori şi greşeli şi ar trebui exersată mare grijă ca nu cumva să facem mare caz de lucruri mărunte.

Astfel de relaţie în familie şi în biserică... este foarte plăcută simţămintelor naturale dar, luând în consideraţie toate aspectele, ea nu este cea mai bună pentru dezvoltarea caracterelor creştine simetrice... Toate părţile ar fi mult mai fericite să stea separate şi să se viziteze ocazional, iar influenţa unuia asupra celuilalt ar fi de zece ori mai mare. Deoarece aceste familii sunt unite prin căsătorie şi se implică una în societatea celeilalte, fiecare este atent la greşelile şi erorile celorlalţi şi simte că are datoria de a-i corecta; şi pentru că aceste rude sunt cu adevărat scumpe una alteia, ele sunt întristate datorită lucrurilor mici ce nu le-ar observa la aceia care nu sunt atât de aproape înrudiţi. Chinuri cumplite ale minţii sunt îndurate deoarece apare simţământul că ei n-au fost trataţi nepărtinitor şi cu tot respectul meritat. Uneori apar mici gelozii şi din ţânţar se face armăsar. Aceste mici neînţelegeri şi contradicţii produc o mai mare suferinţă minţii decât încercările ce vin din alte surse. (3T. p. 55, 56) [291] [292]

Secţiunea 12 — Dezvoltarea puterilor intelectuale

[293]

Ce cuprinde adevărata educaţie?

Întinderea adevăratei educaţii. — Adevărata educaţie înseamnă mai mult decât a urma o anumită metodă de studiu. Este întinsă. Ea include dezvoltarea armonioasă a tuturor puterilor fizice şi a facultăţilor mintale. Ea învaţă despre dragostea şi frica de Dumnezeu şi constituie o pregătire pentru îndeplinirea cu credincioşie a datoriilor vieţii. (CT. p. 64)

Educaţia adecvată cuprinde nu numai disciplina mintală, ci acea instruire ce va asigura principii morale sănătoase şi o comportare corectă. (Id. p. 331)

Prima lecţie majoră din toată educaţia este să cunoşti şi să înţelegi voia lui Dumnezeu. În fiecare zi a vieţii noastre ar trebui să depunem efortul de a obţine această cunoaştere. A învăţa ştiinţa doar prin interpretare omenească înseamnă a obţine o educaţie falsă, dar a învăţa de la Dumnezeu şi de la Hristos înseamnă a învăţa ştiinţa cerului. Confuzia din educaţie se datorează faptului că n-a fost înălţată înţelepciunea şi cunoaşterea de Dumnezeu. (Id. p. 447)

O influenţă împotriva rivalităţii egoiste şi a lăcomiei. — Într-un timp ca acesta, care este orientarea educaţiei date? Către ce se atrage de cele mai multe ori atenţia? La egoism. O mare parte din educaţia ce se dă nu merită acest nume. Ambiţia egoistă, dorinţa după putere, dispreţuirea drepturilor şi nevoilor omenirii, care sunt blestemul lumii noastre, găsesc o contra influenţă în adevărata educaţie. Planul de viaţă al lui Dumnezeu are un loc pentru fiecare fiinţă omenească. Fiecare trebuie să-şi dezvolte talentele la gradul cel mai înalt, [294] iar credincioşia în îndeplinirea acestui lucru îl va face demn de cinste, indiferent că darurile sunt puţine sau multe. În planul lui Dumnezeu nu este loc pentru rivalitate egoistă. Aceia care se măsoară cu ei înşişi şi se pun alături cu ei înşişi sunt fără pricepere. (II Corinteni 10, 12) Tot ceea ce facem trebuie să fie făcut „după puterea pe care o dă Dumnezeu.“ I Petru 4, 11. Trebuie să fie făcut „din toată inima, ca pentru Domnul, nu ca pentru oameni, ca unii care ştiţi că veţi primi de la Domnul răsplata moştenirii. Voi slujiţi Domnului Hristos.“ Coloseni, 3, 23; 24. Serviciul făcut şi educaţia dobândită prin aplicarea acestor principii sunt de mare valoare. Dar cât de diferită este mare parte din educaţia de acum! Din cei mai fragezi ani ai copilăriei ea este un apel la întrecere şi rivalitate; ea încurajează egoismul, rădăcina tuturor relelor. (Ed. p. 225, 226)

Modelul a fost dat în Eden. — Sistemul educaţiei instituit la începutul lumii trebuia să fie un model pentru om în decursul timpului. Ca o ilustrare a principiilor sale, o şcoală model a fost întemeiată în Eden, căminul primilor noştri părinţi. Grădina Eden era sala de clasă, natura era manualul, iar Creatorul Însuşi era instructorul. (Id. p. 20)

Exemplificat în Marele Învăţător. — În instruirea ucenicilor Săi, Mântuitorul a urmat sistemul de educaţie statornicit la început. Cei doisprezece aleşi mai întâi, împreună cu alţi câţiva, care, slujind nevoilor lor, veneau în legătură cu ei din când în când, au format familia lui Isus. Ei erau împreună cu El în casă, la masă, în cămăruţă şi în natură. Ei Îl însoţeau în călătorie, împărtăşeau încercările şi greutăţile Sale şi, cât le stătea în putinţă, Îl ajutau în lucrarea Lui. [295]

Uneori El îi învăţa când şedeau împreună pe coasta dealului, uneori lângă mare sau dintr-o barcă de pescari, iar uneori mergând pe cale. Atunci când vorbea mulţimii, întotdeauna ucenicii formau cercul cel mai apropiat de El. Ei se strângeau în jurul Lui ca să nu piardă nimic din învăţăturile Sale. Ascultau cu atenţie, doritori să înţeleagă adevărurile pe care ei aveau să le înveţe în toate ţările şi în toate timpurile. (Id. p. 84, 85)

Adevărata educaţie este practică şi teoretică. — În copilărie şi tinereţe, educaţia practică şi cea teoretică ar trebui să fie combinate, iar mintea să înmagazineze cunoştinţe...

Copiii trebuie învăţaţi să aibă o parte în datoriile casnice. Ei trebuie să fie instruiţi în ce mod să ajute pe tata şi pe mama în lucrurile mici pe care le pot face. Mintea lor să fie antrenată să gândească, iar memoria solicitată să-şi amintească lucrarea încredinţată lor. În formarea obiceiurilor de a fi utili în cămin, ei sunt educaţi în îndeplinirea datoriilor practice, potrivite vârstei lor. (FE. p. 368, 369)

Nu este alegerea firească a tineretului. — Tinerii nu aleg în mod natural felul de educaţie ce-i face potriviţi pentru viaţa practică. Ei vor să-şi impună dorinţele, ceea ce le place şi ce nu, preferinţele şi înclinaţiile lor; dar dacă părinţii au vederi corecte despre Dumnezeu, despre adevăr şi despre influenţele şi tovărăşiile ce ar trebui să-i înconjoare pe copiii lor, ei vor simţi că asupra lor apasă răspunderea încredinţată de Dumnezeu de a-i îndruma cu atenţie pe tinerii lipsiţi de experienţă. (CT. p. 132)

Nu este o metodă de a scăpa de sub poverile vieţii. — Tineretul să fie impresionat de gândul că educaţia nu are scopul de a-i învăţa cum să scape de sarcinile neplăcute şi de poverile grele ale vieţii, ci că obiectivul ei este de a uşura [296] munca învăţând metode mai bune şi ţinte mai înalte. Învăţaţi-i că adevăratul scop al vieţii nu este de a asigura cel mai mare câştig posibil pentru ei înşişi, ci de a-L onora pe Creatorul lor îndeplinindu-şi partea în lucrarea din lume şi dând o mână de ajutor celor mai slabi şi mai neştiutori. (Ed. p. 221, 222)

Educaţia trebuie să trezească spiritul slujirii. — Mai presus de orice altă forţă, slujirea de dragul lui Hristos în lucrurile mici ale experienţei de fiecare zi are putere de a modela caracterul şi de a conduce viaţa în rândurile servirii neegoiste. Lucrarea părinţilor şi a învăţătorilor este de a trezi acest spirit, de a-l încuraja şi de a-l dirija în mod corect. Nu le-ar putea fi încredinţată o lucrare mai importantă decât aceasta. Spiritul slujirii este spiritul cerului şi îngerii vor conlucra cu orice efort depus în vederea dezvoltării şi încurajării lui.

O astfel de educaţie trebuie să fie bazată pe Cuvântul lui Dumnezeu. Numai aici sunt date învăţăturile ei în plinătatea lor. Biblia ar trebui să fie făcută temelia studiului şi învăţăturii. Cunoaşterea lui Dumnezeu şi a Aceluia pe care L-a trimis El este esenţială.(MH. p. 401)

Ea plasează educaţia morală mai presus de cultura intelectuală. — Copiii au mare nevoie de educaţie corespunzătoare pentru a putea fi de folos în lume. Dar orice efort ce înalţă cultura intelectuală deasupra învăţăturii morale este orientat greşit. Povara principală a părinţilor şi învăţătorilor ar trebui să fie aceea de a-i instrui, cultiva, şlefui şi perfecţiona pe tineri şi copii. (CT. p. 84, 85)

Scopul ei este zidirea caracterului. — Educaţia de cea mai înaltă clasă este aceea care va da cunoştinţă şi disciplină care va duce la cea mai bună dezvoltare a caracterului şi va face sufletul corespunzător pentru viaţa care se măsoară cu viaţa lui Dumnezeu. Veşnicia nu trebuie să iasă din calculele noastre. Cea mai înaltă educaţie este aceea care-i va învăţa [297] pe copiii şi tinerii noştri ştiinţa creştinismului, le va da o cunoaştere a căilor lui Dumnezeu şi le va împărtăşi lecţiile pe care Domnul Hristos le-a dat ucenicilor Lui despre caracterul părintesc al lui Dumnezeu. (Id. p. 45, 46)

Ea este o instruire ce îndrumă şi dezvoltă. — Există un timp pentru instruirea copiilor şi un timp pentru educarea tinerilor şi este esenţial ca acestea două să fie combinate în şcoală într-o mare măsură. Copiii pot fi instruiţi pentru slujirea păcatului sau pentru slujirea neprihănirii. Educarea timpurie a tinerilor le formează caracterele atât pentru viaţa lor seculară cât şi pentru cea religioasă. Solomon spune: „Învaţă pe copil calea pe care trebuie s-o urmeze şi când va îmbătrâni nu se va abate de la ea.“ Este un limbaj pozitiv. Învăţătura pe care o recomandă Solomon este de a îndruma, educa şi dezvolta.

Pentru ca părinţii şi instructorii să facă această lucrare, trebuie ca ei înşişi să înţeleagă „calea“ pe care ar trebui s-o urmeze un copil. Aceasta include mai mult decât doar a avea cunoştinţe din cărţi. Ea înseamnă tot ceea ce este bun, virtuos, drept şi sfânt. Ea cuprinde practicarea cumpătării, evlaviei, amabilităţii frăţeşti şi a dragostei faţă de Dumnezeu şi a unuia faţă de altul. Pentru a atinge acest obiectiv, trebuie să se acorde atenţie educaţiei fizice, intelectuale, morale şi religioase a copiilor. (3T. p. 131, 132)

Ea pregăteşte lucrători pentru Dumnezeu. — Taţilor şi mamelor le revine răspunderea de a le da o educaţie creştină copiilor încredinţaţi lor. Ei nu trebuie să lase în nici un caz ca vreo altă preocupare să le absoarbă mintea, timpul şi talentele în aşa măsură încât copiii să fie lăsaţi să devieze până când sunt separaţi de Dumnezeu. Să nu le permită copiilor lor să le alunece din mână şi să ajungă pe mâinile necredincioşilor. [298]

Ei trebuie să facă tot ce le stă în putere pentru a-i păzi de îmbibarea cu spiritul lumii. Trebuie să-i educe pentru a deveni lucrători împreună cu Dumnezeu. Ei să fie mâna omenească a lui Dumnezeu, devenind, atât ei cât şi copiii lor, corespunzători pentru o viaţă fără sfârşit. (FE. p. 545)

Ea învaţă iubirea şi frica de Dumnezeu. — Părinţi creştini, de dragul lui Hristos, nu vă veţi examina dorinţele şi ţintele ce le aveţi pentru copiii voştri, să vedeţi dacă vor trece testul legii lui Dumnezeu? Educaţia vitală este aceea ce-i va învăţa dragostea şi frica de Dumnezeu. (The Review and Herald. 24 iunie, 1890)

Este privită de mulţi ca demodată. — Acea educaţie care durează cât veşnicia este aproape în întregime neglijată ca fiind demodată şi nedorită. A-i educa pe copii să se apuce de lucrarea de zidire a caracterului în raport cu binele lor prezent, cu pacea şi fericirea lor actuală şi a le călăuzi paşii pe calea pregătită pentru cei răscumpăraţi de Domnul să umble pe ea, este considerată o metodă învechită şi, în consecinţă, neesenţială. Pentru a intra pe porţile cetăţii lui Dumnezeu ca biruitori, copiii voştri trebuie să fie educaţi să se teamă de Dumnezeu şi să păzească poruncile Lui în această viaţă. (FE. p. 111)

Este în progres continuu şi niciodată terminată. — Lucrarea vieţii noastre de aici este o pregătire pentru viaţa veşnică. Educaţia începută aici nu va fi terminată în viaţa aceasta. Ea va continua de-a lungul veşniciei, progresând continuu, nefiind completată vreodată. Tot mai deplin şi mai deplin va fi descoperită înţelepciunea şi dragostea lui Dumnezeu în planul de mântuire. Mântuitorul, pe măsură ce Îşi va conduce copiii la izvoarele apelor vii, le va împărtăşi rezerve bogate de cunoştinţă. Şi, zi de zi, lucrările minunate ale lui Dumnezeu, [299] dovezile puterii Lui în crearea şi susţinerea universului, se vor deschide în faţa minţii într-o frumuseţe nouă. În lumina care străluceşte de la tron, misterele vor dispare, iar sufletul va fi plin de uimire la simplitatea lucrurilor ce n-au fost înţelese niciodată mai înainte. (MH. p. 466) [300]

Pregătirea pentru şcoală

Primii opt sau zece ani. — Copiii nu trebuie să fie mult timp închişi în casă şi nu trebuie să li se ceară să se silească la studiu până ce n-a fost aşezată o bună temelie a dezvoltării fizice. Pentru primii opt sau zece ani din viaţa unui copil, câmpul sau grădina este cea mai bună sală de clasă, mama, cel mai bun învăţător, iar natura, cel mai bun manual. Chiar atunci când copilul este destul de mare pentru a merge la şcoală, sănătatea lui ar trebui privită ca fiind de mai mare importanţă decât cunoştinţa din cărţi. El ar trebui să fie înconjurat cu condiţiile cele mai favorabile creşterii fizice şi intelectuale. (Ed. p. 208)

Se obişnuieşte să se trimită copiii foarte mici la şcoală. Li se cere să studieze din cărţi lucruri ce le solicită mintea prea tânără... Această cale nu este înţeleaptă. Un copil nervos n-ar trebui să fie suprasolicitat în nici o direcţie. (FE. p. 416)

Programul copilului în timpul vârstei fragede. — În timpul primilor şase sau şapte ani din viaţa unui copil, ar trebui acordată atenţie deosebită instruirii sale fizice mai mult decât celei intelectuale. După această perioadă, dacă constituţia fizică este bună, educaţia ambelor părţi ar trebui să primească atenţie. Prima parte a copilăriei se întinde până la vârsta de şase sau şapte ani. Până la această perioadă, copiii ar trebui să fie lăsaţi, ca mieluşeii, să colinde prin jurul casei şi prin curte în vioiciunea spiritului lor, zburdând şi sărind, liberi de grijă şi necaz.

Părinţii, în special mamele, ar trebui să fie singurii învăţători ai acestor minţi tinere. Ei n-ar trebui să-i educe din cărţi. Copiii, de obicei, vor fi curioşi să înveţe lucrurile naturii. Ei vor pune întrebări cu privire [301] la lucrurile pe care le văd şi le aud, iar părinţii ar trebui să îmbunătăţească ocaziile de a instrui şi a răspunde cu răbdare acelor mici solicitări. Astfel ei pot câştiga un avantaj asupra duşmanului şi pot să fortifice minţile copiilor semănând în inima lor sămânţă bună şi nelăsând ca răul să prindă rădăcină. Învăţătura iubitoare a mamei la o vârstă fragedă este ceea ce au nevoie copiii în formarea caracterului. (PHJ. septembrie, 1897)

Lecţii în perioada de tranziţie. — Mama trebuie să fie învăţătorul, iar căminul şcoala în care fiecare copil să primească primele sale lecţii care să includă şi obiceiuri de hărnicie. Mame, lăsaţi-i pe cei mici să se joace în aer liber, să asculte cântecul păsărilor şi să înveţe iubirea lui Dumnezeu aşa cum este ea exprimată în lucrările Sale frumoase. Învăţaţi-i lecţii simple din cartea naturii şi din lucrurile înconjurătoare, iar pe măsură ce mintea li se dezvoltă, lecţiile din cărţi pot fi adăugate şi fixate bine în memorie. Ei să înveţe, de asemenea, să fie folositori din cei mai fragezi ani. Învăţaţi-i să gândească în felul următor: fiind membri ai familiei, ei trebuie să fie de ajutor împlinind cu interes partea ce le revine din poverile gospodăriei şi să găsească un exerciţiu sănătos în îndeplinirea datoriilor casnice. (FE. p. 416, 417)

Nu trebuie să fie un proces dureros. — O astfel de educaţie este de o nespusă valoare pentru un copil şi nu trebuie să fie un proces dureros. Ea poate fi dată în aşa fel încât copilul să găsească plăcere în a fi de ajutor. Mamele pot să-şi amuze copiii în timp ce îi învaţă să săvârşească mici fapte de iubire, mici datorii casnice. Aceasta este lucrarea mamei: să-şi înveţe cu răbdare copiii, învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură, puţin aici, puţin acolo. [302]

Şi făcând acest lucru, însăşi mama va câştiga o inestimabilă instruire şi disciplină. (L. 1902)

Principiile morale periclitate de tovarăşii de şcoală. — Nu-i daţi pe micuţii voştri la şcoală prea de timpuriu. Mama trebuie să fie atentă cum încredinţează altor mâini modelarea minţii copilaşului. (CTBH. p. 67) Multe mame simt că nu au timp ca să-şi educe copiii şi, pentru a-i da la o parte din cale şi pentru a scăpa de gălăgia şi tulburarea lor, îi trimit la şcoală... Nu numai că sănătatea fizică şi mintală a copiilor a fost primejduită din cauză că au fost daţi la şcoală prea devreme, dar ei au pierdut din punct de vedere moral. Au avut ocazia să cunoască copii cu maniere necultivate. Au fost aruncaţi în societatea celor grosolani şi aspri, care mint, înjură, fură şi înşeală şi care îşi găsesc plăcerea în a împărtăşi celor mai mici decât ei cunoştinţele lor despre viciu. Copiii mici, dacă sunt lăsaţi în voia lor, învaţă mai repede răul decât binele. Obiceiurile rele se potrivesc cel mai bine cu inima firească, iar lucrurile pe care ei le văd şi le aud în pruncie şi în copilărie sunt adânc imprimate în mintea lor. Seminţele rele semănate în inimile lor tinere vor prinde rădăcină şi vor deveni spini ascuţiţi ce vor răni inimile părinţilor lor. (SA. p. 130, 132 ) [303]

Alegerea şcolii

Noi suferim pierderi teribile. — Uneori mă pomenesc dorind ca Dumnezeu să vorbească părinţilor cu voce ta-re, aşa cum a vorbit soţiei lui Manoah, spunându-le ce să facă în educarea copiilor lor. Noi suferim pierderi teribile în fiecare ramură a lucrării prin neglijarea educaţiei în cămin. Aceasta ne-a convins de nevoia de şcoli în care să predomine o influenţă religioasă. Dacă poate fi făcut ceva să contracareze marele rău, în puterea lui Isus o vom face. (MS. 119, 1899)

Înfruntând o problemă importantă. — Părinţi şi tutori, plasaţi-i pe copii în şcolile în care influenţele sunt asemănătoare cu cele ale educaţiei bine dirijate din cămin; şcoli în care profesorii îi vor duce mereu înainte punct cu punct şi în care atmosfera spirituală este o mireasmă de viaţă spre viaţă... Dacă tinerii noştri, care au primit instruire şi educaţie înţeleaptă de la părinţi evlavioşi, vor continua sau nu să fie sfinţiţi prin adevăr, după ce au plecat din familiile lor, depinde în mare măsură de influenţa ce-o găsesc între aceia de la care aşteaptă să primească învăţătură creştină. (2 T. p. 226)

Care clasă de educatori? — În lume există două clase de educatori. Una din care Dumnezeu face canale de lumină, iar cealaltă este clasa acelora pe care Satana îi foloseşte ca agenţi ai lui, care sunt înţelepţi în a face răul. O clasă contemplează caracterul lui Dumnezeu şi creşte în cunoaşterea lui Isus pe care Dumnezeu L-a trimis în lume. Aceia care fac parte din ceastă categorie devin în întregime predaţi [304] acelor lucruri care aduc iluminare cerească, înţelepciune de sus spre înălţarea sufletului. Orice capacitate a fiinţei lor este supusă lui Dumnezeu, iar gândurile le sunt subordonate lui Hristos. Cealaltă clasă este în alianţă cu prinţul întunericului, care este tot timpul în alertă să poată găsi o ocazie de a-i învăţa şi pe alţii cunoştinţa răului. (FE. p. 174)

Alegeţi şcoala în care Dumnezeu este temelia. — În planificarea educaţiei copiilor lor în afara căminului, părinţii trebuie să realizeze că aceştia nu mai sunt în siguranţă dacă-i trimit la şcolile publice şi ar trebui să se străduiască să-i trimită la şcolile unde vor obţine o educaţie bazată pe o temelie biblică. Asupra fiecărui părinte creştin apasă solemna obligaţie de a da copiilor săi o educaţie ce-i va conduce să dobândească o cunoaştere de Domnul şi să devină părtaşi de natură divină prin ascultare de calea şi de voia Domnului. (CT. p. 205)

Luaţi în consideraţie sfatul lui Dumnezeu pentru Israel. — În timp ce judecăţile lui Dumnezeu cădeau asupra ţării Egiptului, Domnul a poruncit israeliţilor nu numai să-şi ţină copiii în casă, dar să îşi aducă şi vitele de la păşune...

Aşa cum israeliţii şi-au ţinut copiii înlăuntrul caselor lor când judecăţile lui Dumnezeu erau în ţara Egiptului, tot astfel, în acest timp de pericol serios, noi trebuie să ne ţinem copiii separaţi şi deosebiţi de lume. Trebuie să-i învăţăm că poruncile lui Dumnezeu înseamnă mult mai mult decât ne dăm noi seama. Aceia care le păzesc nu vor imita practicile călcătorilor legii lui Dumnezeu.

Părinţii trebuie să privească cu respect Cuvântul lui Dumnezeu, ascultând de învăţăturile Sale. Părinţilor de astăzi, la fel ca [305] israeliţilor, Dumnezeu le declară: „Aceste cuvinte... să le ai în inima ta. Să le întipăreşti în mintea copiilor tăi şi să vorbeşti de ele când vei fi acasă, când vei pleca în călătorie, când te vei culca şi când te vei scula. Să le legi ca un semn de aducere aminte la mâini şi să-ţi fie ca nişte fruntarii între ochi. Să le scrii pe uşiorii casei tale şi pe porţile tale.“

Cu toate aceste învăţături clare, unii din poporul lui Dumnezeu le permit copiilor lor să meargă la şcoli publice, unde vin în contact cu cei decăzuţi din punct de vedere moral. În aceste şcoli, copiii lor nu pot să studieze Biblia sau să înveţe principiile ei. Părinţi creştini, trebuie să luaţi măsuri pentru copiii voştri ca ei să fie educaţi în învăţătura Bibliei. (MS. 100, 1902)

Adevărul Bibliei anihilat, copilul confuz. — Primesc copiii noştri de la profesorii din şcolile publice idei în armonie cu Cuvântul lui Dumnezeu? Este păcatul prezentat ca o insultă împotriva lui Dumnezeu? Este predată elevilor ascultarea de toate poruncile lui Dumnezeu ca începutul a toată înţelepciunea? Noi ne trimitem copiii la şcoala de sabat ca să poată fi instruiţi cu privire la adevăr, iar apoi, când merg la şcoală, li se predau zilnic lecţii ce conţin neadevăr pe care să le înveţe. Aceste lucruri aduc confuzie în minte şi n-ar trebui; căci, dacă tânărul primeşte idei ce pervertesc adevărul, cum va fi contracarată influenţa acestei educaţii?

Putem să ne mirăm că în astfel de circumstanţe unii din tinerii noştri nu apreciază beneficiile religioase? Ne putem întreba de ce sunt purtaţi de ispite? Să ne mirăm că, neglijate cum au fost, [306] energiile lor sunt devotate distracţiilor ce nu le fac bine, că aspiraţiile lor religioase sunt slăbite şi viaţa lor spirituală întunecată? Mintea va fi de acelaşi caracter cu lucrurile cu care se hrăneşte, secerişul de aceeaşi natură cu sămânţa ce a fost semănată. Nu arată aceste fapte destul de clar necesitatea de a proteja educaţia tinerilor din cei mai fragezi ani? Nu va fi mai bine pentru tineri să crească cu o măsură de necunoaştere a ceea ce este în general acceptat ca fiind educaţie, decât să devină nepăsători faţă de adevărul lui Dumnezeu? (6T. p. 193, 194)

Şcoli în toate bisericile noastre. — Ar trebui să existe şcoli în toate comunităţile noastre, iar în aceste şcoli, profesori misionari. Este esenţial ca profesorii să fie instruiţi să-şi îndeplinească bine partea în importanta lucrare de educare a copiilor păzitorilor sabatului, nu numai în ştiinţe, ci şi în Scripturi. Aceste şcoli, înfiinţate în diferite localităţi şi conduse de bărbaţi sau de femei temătoare de Dumnezeu, după cum e cazul, ar trebui să fie clădite pe aceleaşi principii ca şi şcolile profeţilor. (CT. p. 168)

Şcoli la bisericile din oraşe. — Este de primă importanţă să fie organizate şcoli în comunităţi, la care să poată fi trimişi copiii şi totuşi să fie în grija mamelor lor şi să aibă ocazia să practice lecţii de a fi folositori, căci Dumnezeu a plănuit ca acestea să fie învăţate în cămin...

Mult mai mult poate fi făcut pentru a-i salva şi educa pe copiii acelora care în prezent nu pot ieşi din oraşe. Aceasta este o chestiune vrednică de cele mai mari eforturi. Trebuie întemeiate şcoli la comunităţi pentru copiii din oraşe, iar în legătură cu aceste şcoli trebuie luate măsuri pentru predarea studiilor mai înalte, acolo unde aceasta se cere. (The Review and Herald. 17 decembrie, 1903) [307]

Asiguraţi şcoli pentru comunităţile mici. — Multe familii care, cu scopul de a-i educa pe copiii lor, se mută în locuri unde sunt organizate şcoli mari de-ale noastre, ar face un serviciu mai bun pentru Maestru rămânând acolo unde se află. Ei ar trebui să încurajeze comunitatea în care sunt membri să înfiinţeze o şcoală unde copii lor să poată primi o educaţie creştină practică din toate punctele de vedere. Va fi mult mai bine pentru copiii lor, pentru ei înşişi şi pentru cauza lui Dumnezeu dacă ar rămâne în comunităţile mai mici, unde sunt necesari, în loc de a merge în bisericile mai mari unde, pentru că nu este nevoie de ajutorul lor, sunt într-o continuă ispită de a cădea în inactivitate spirituală.

Oriunde există câţiva păzitori ai sabatului, părinţii ar trebui să se unească în a asigura un loc pentru o şcoală în care să fie instruiţi copiii şi tinerii lor. Ei ar trebui să angajeze un învăţător creştin care, ca un misionar consacrat, să-i educe pe copii în aşa fel încât să-i conducă a deveni misionari. Să fie angajaţi profesori care să dea o educaţie minuţioasă în materiile obişnuite, Biblia fiind făcută temelia şi viaţa tuturor studiilor. (6T. p. 198)

În localităţi în care sunt puţini credincioşi, să se unească două sau trei comunităţi în ridicarea unei construcţii umile pentru o şcoală a comunităţii. (Id. p. 109)

Dacă părinţii şi-ar da seama de importanţa acestor mici centre de educaţie, şi ar colabora să facă lucrarea dorită de Dumnezeu pentru acest timp, planurile vrăjmaşului ar fi zădărnicite. (MS. 33, 1908)

Şcoli de comunitate în cămin. — Atât cât este posibil, toţi copiii noştri trebuie să aibă privilegiul unei educaţii creştine. [308]

Ca să asigurăm aceasta, uneori trebuie să înfiinţăm şcoli de comunitate în cămin. Ar fi bine dacă s-ar uni câteva familii, locuind în apropiere, să angajeze un învăţător umil şi temător de Dumnezeu care să le dea părinţilor acel ajutor de care au nevoie în educarea copiilor lor. Va fi o mare binecuvântare pentru multe grupe izolate de păzitori ai Sabatului şi un plan mult mai plăcut Domnului decât acela ce a fost urmat uneori, de a trimite copiii departe de casă la vreuna din şcolile noastre mai mari.

Este nevoie ca grupele noastre mici de păzitori ai sabatului să ţină lumina în faţa vecinilor lor, iar de copii este nevoie în casele lor unde pot fi de ajutor părinţilor după ce se termină orele de studiu. Cel mai bun loc pentru copii este căminul creştin bine ordonat, unde ei pot primi de mici, de la părinţi, acea disciplină care este după placul lui Dumnezeu. (CT. p. 158)

O problemă pentru membrii izolaţi. — Unele familii de păzitori ai sabatului locuiesc singure sau foarte departe unele de altele. Acestea şi-au trimis uneori copiii la şcolile noastre cu internat, unde au primit ajutor în educaţie şi s-au întors acasă pentru a fi o binecuvântare în propriul cămin. Dar unii nu pot să-şi trimită copiii departe de casă pentru a fi educaţi. În asemenea cazuri, părinţii să se străduiască să angajeze un profesor religios exemplar care va simţi o plăcere să lucreze pentru Maestru în orice calitate şi va fi binevoitor a cultiva orice parte a viei Domnului. Taţii şi mamele ar trebui să coopereze cu profesorul, trudind cu sârguinţă pentru convertirea copiilor lor. (6T. p. 198, 199)

Lucrează ca pentru viaţă pentru a salva copii. — În unele ţări, părinţii sunt obligaţi de lege să-şi dea copiii la şcoală. [309]

Lucraţi pentru a-i salva pe aceşti copii de la înecarea în influenţele corupătoare şi poluante ale lumii, ca şi când aţi lucra pentru viaţa voastră.

Noi suntem departe de a ne împlini datoria în această privinţă. În multe locuri ar fi trebuit să avem şcoli funcţionând de ani de zile. Multe localităţi ar fi avut astfel reprezentanţi ai adevărului care ar fi dat reputaţie lucrării Domnului. În loc de a concentra aşa de multe clădiri mari în câteva locuri, şcoli ar trebui să fie întemeiate în multe localităţi.

Acum, aceste şcoli să înceapă sub o conducere înţeleaptă, astfel încât copiii şi tinerii să poată fi educaţi în propriile lor comunităţi. Este o ofensă dureroasă pentru Dumnezeu faptul că a existat aşa o mare neglijenţă în acest domeniu, când Providenţa ne-a aprovizionat atât de abundent cu avantaje cu care să lucrăm. (Id. p. 199, 200)

O şcoală înfiinţată să nu fie abandonată. — Activitatea şcolară, într-un loc unde a fost înfiinţată o şcoală de comunitate, n-ar trebui să fie vreodată abandonată, în afară de cazul în care Dumnezeu porunceşte în mod direct să se facă astfel. Influenţe ostile pot părea să uneltească împotriva şcolii, dar cu ajutorul lui Dumnezeu, profesorul poate face o lucrare salvatoare măreaţă în a schimba ordinea lucrurilor. (CT. p. 157 )

A-i ridica pe copiii neascultători şi obraznici. — Uneori există în şcoală un element nedisciplinat care face lucrarea foarte grea. Copiii care nu au primit o educaţie corectă produc multă tulburare şi întristează inima profesorului prin perversitatea lor. Dar el să nu se descurajeze. Proba şi încercarea aduc experienţă. Dacă există copii obraznici şi neascultători, atunci este mai mare nevoie de efort intens. Faptul [310] că există copii cu astfel de caractere este motivul pentru care ar trebui să fie întemeiate şcoli la comunităţi. Copiii ai căror părinţi au neglijat să-i educe şi să-i disciplineze, trebuie să fie salvaţi dacă este posibil. (Id. p. 153)

A converti tineri lumeşti. — Cu ani în urmă ar fi trebuit să fie ridicate şcoli şi în alte locuri pe lângă ___, nu clădiri mari, ci clădiri potrivite pentru şcoli de comunitate, în care copiii şi tinerii să poată primi o adevărată educaţie. Manualele folosite ar trebui să fie de aşa natură încât să aducă în atenţie legea lui Dumnezeu. Biblia ar trebui să fie făcută temelia educaţiei. În această lucrare, lumina, tăria şi puterea adevărului vor fi amplificate. Tinerii din lume a căror minte n-a fost coruptă de senzualitate, vor veni în legătură cu aceste şcoli şi acolo vor fi convertiţi... Sunt instruită că acest fel de lucrare misionară va avea cea mai grăitoare influenţă în extinderea luminii şi în cunoaşterea adevărului. (MS. 150, 1899)

A menţine cele mai înalte standarde. — Caracterul lucrării făcute în şcolile noastre de comunitate trebuie să fie de cel mai înalt ordin. Domnul Isus Hristos, Restauratorul, este singurul remediu pentru o educaţie greşită, iar lecţiile predate din Cuvântul Său trebuie ţinute în permanenţă înaintea tinerilor în forma cea mai atrăgătoare. Disciplina şcolară ar trebui să suplimenteze educaţia din familie, iar simplitatea şi evlavia să fie menţinute atât acasă cât şi la şcoală. (CT. p. 174)

A pregăti pentru clasa mai înaltă de sus. — El le trimite părinţilor strigătul de avertizare: Strângeţi-vă copiii în casele voastre. Strângeţi-i departe de aceia care desconsideră poruncile lui Dumnezeu, care învaţă şi practică răul. Ieşiţi din oraşele mari [311] cât de repede posibil. Înfiinţaţi şcoli ale bisericii. Daţi-le copiilor voştri Cuvântul lui Dumnezeu ca temelie a întregii lor educaţii. Acesta este plin de lecţii frumoase şi, dacă elevii fac din el studiul lor în clasa primară de aici de jos, vor fi pregătiţi pentru clasa superioară de sus. (6T. p. 195)

Dumnezeu a asigurat provizii. — Şcolile noastre sunt mijloacele speciale ale lui Dumnezeu de a pregăti copiii pentru lucrare misionară. Părinţii trebuie să-şi înţeleagă responsabilitatea şi să-şi ajute copiii să aprecieze marile privilegii şi binecuvântări pe care Dumnezeu li le-a asigurat prin mijloacele educaţionale. (CT. p. 149) [312]

Răspunderea bisericii

Biserica să fie ca un străjer. — Domnul va folosi şcoala comunităţii pentru a-i ajuta pe părinţi în educarea şi pregătirea copiilor lor pentru timpurile ce ne stau în faţă. Atunci biserica să se ocupe de activitatea şcolară cu sârguinţă şi să facă din aceasta ceea ce Domnul doreşte ca ea să fie. (CT. p. 167)

Dumnezeu a numit biserica să fie ca un străjer, să aibă o grijă geloasă de tinerii şi de copiii ei şi, ca o santinelă, să vadă apropierea duşmanului şi să dea avertizarea de primejdie. Dar biserica nu realizează situaţia. Ea doarme în post. În acest timp de pericol grav taţii şi mamele ar trebui să se ridice şi să lucreze ca pentru propria lor viaţă, altfel mulţi dintre tineri vor fi pierduţi pentru totdeauna. (Id. p. 165)

Legea lui Dumnezeu trebuie înălţată. — Biserica are de făcut o lucrare specială în educarea şi formarea copiilor pentru ca, atunci când aceştia vor merge la şcoală sau în orice altă tovărăşie, să nu poată fi influenţaţi de cei cu obiceiuri stricate. Lumea este plină de păcat şi desconsideră cerinţele lui Dumnezeu...

Bisericile protestante au acceptat falsul sabat, copilul papalităţii şi l-au înălţat deasupra zilei sfinte a lui Dumnezeu. Este lucrarea noastră aceea de a le arăta clar copiilor că prima zi a săptămânii nu este adevăratul sabat, iar păzirea ei, potrivit cu lumina ce o avem referitor la sabatul adevărat, este o contrazicere evidentă a legii lui Dumnezeu. (6T. p. 193)

Lucrători îndemânateci trebuie instruiţi pentru Hristos. — Ca biserică şi ca indivizi, dacă judecăm limpede, trebuie să facem mai multe eforturi generoase pentru [313] instruirea tinerilor noştri ca ei să poată fi mai bine pregătiţi pentru diferitele ramuri ale măreţei lucrări încredinţată mâinilor noastre. Ar trebui să facem planuri înţelepte pentru ca minţile ingenioase ale acelora cu talent să poată fi întărite, disciplinate şi şlefuite la cel mai înalt nivel, ca lucrarea lui Hristos să nu fie împiedicată de lipsa lucrătorilor îndemânateci care să-şi facă lucrul cu sârguinţă şi credincioşie. (CT. p. 43)

Toţi să suporte cheltuiala. — Toţi să ia parte la cheltuială. Biserica trebuie să-i ajute pe aceia care s-ar cuveni să primească beneficiile sale ca să meargă la şcoală. Ar trebui ajutate familiile sărace. Nu ne putem numi adevăraţi misionari dacă-i neglijăm pe cei de lângă uşa noastră care sunt la vârsta cea mai critică şi care au nevoie de ajutorul nostru pentru a le asigura cunoştinţa şi experienţa ce-i va face potriviţi pentru slujirea lui Dumnezeu. Domnul ar vrea să fie făcute eforturi stăruitoare în educarea copiilor noştri. (6T. p. 217)

Uşuraţi povara financiară a educării tinerilor destoinici. — Comunităţile din diferite localităţi ar trebui să simtă că o răspundere solemnă apasă asupra lor de a instrui tineretul şi de a educa talentul să se angajeze în lucrare misionară. Când ei văd în biserică pe aceia care promit a fi lucrători folositori, dar nu sunt în stare să se susţină în şcoală, ar trebui să-şi asume răspunderea de a-i trimite la una din şcolile noastre. În comunităţi există aptitudini excelente ce trebuie puse la lucru. Există persoane care ar face un serviciu bun în via Domnului, dar mulţi sunt prea săraci pentru a obţine, fără ajutor, educaţia necesară. Biserica ar trebui să simtă un privilegiu de a lua parte la acoperirea cheltuielilor unora ca aceştia. [314]

Cei ce au adevărul în inimă sunt întotdeauna deschişi, ajutând unde este nevoie. Ei încep, iar alţii le imită exemplul. Dacă sunt unii care ar trebui să aibă beneficiul şcolii dar nu pot plăti întregul preţ pentru şcolarizare, biserica să-şi arate dărnicia ajutându-i. (CT. p. 69)

Un fond al şcolii pentru educaţie avansată. — Prin contribuţii generoase să fie creat un fond pentru avansarea lucrării educaţionale. Avem nevoie de bărbaţi bine pregătiţi, bine educaţi pentru a lucra în interesul bisericii. Ei ar trebui să prezinte faptul că nu ne putem încredinţa tinerii seminariilor şi colegiilor înfiinţate de alte denominaţiuni, ci că este datoria noastră să le creăm posibilităţi de a frecventa şcoli în care educaţia lor religioasă să nu fie neglijată. (Id. p. 44, 45)

Daţi la proiectele misionare dar nu neglijaţi tineretul de acasă. — Să dea membrii bisericii mijloace pentru înaintarea cauzei lui Hristos pentru alţii şi să lase ca proprii copii să continue lucrarea şi slujirea lui Satana? (6T. p. 218)

În timp ce ar trebui să depunem eforturi stăruitoare pentru masele de oameni din jurul nostru şi să ducem lucrarea în câmpuri străine, nici o cantitate de muncă în acest domeniu nu ne poate scuza să neglijăm educarea copiilor şi tinerilor noştri. Ei trebuie să fie formaţi a deveni lucrători pentru Dumnezeu. Atât părinţii cât şi profesorii trebuie să întipărească, prin învăţătură şi exemplu, principiile adevărului şi cinstei în mintea şi inima tinerilor în aşa fel încât ei să devină bărbaţi şi femei tari ca oţelul pentru Dumnezeu şi pentru cauza Lui. (CT. p. 165)

Rugaţi-vă în credinţă; Dumnezeu va deschide căi. — Unii pot întreba: „Cum pot fi înfiinţate aceste şcoli?“ Noi nu suntem un popor bogat dar dacă ne rugăm în credinţă şi lăsăm pe Domnul să lucreze pentru noi, El ne va deschide căi să întemeiem [315] şcoli mici, în locuri retrase, pentru educarea tineretului nostru, nu numai din Scripturi şi din manuale ci şi în multe domenii ale lucrului manual. (Id. p. 204)

„Să ne ridicăm şi să construim“. — Noi trebuie să întemeiem lucrarea pe principii corecte aici la Crystal Springs {Sanatoriu, California}. Aici sunt copiii noştri. Vom îngădui să fie contaminaţi de lume — de păcatul ei, de nepăsarea ei faţă de poruncile lui Dumnezeu? Îi întreb pe aceia care vor să-şi trimită copiii la şcolile publice, unde sunt expuşi la stricăciune: Cum vă puteţi asuma un asemenea risc?

Dorim să ridicăm o clădire pentru o şcoală a comunităţii pentru copiii noştri. Din cauza multor cereri de ajutoare pare un lucru dificil să asigurăm bani suficienţi sau să trezim un interes destul de mare pentru a construi o şcoală mică şi convenabilă. Am spus comitetului şcolii că le voi arenda ceva pământ pentru atâta timp cât se îngrijesc să-l folosească pentru scopurile şcolii. Eu sper ca acel interes să fie trezit într-atât încât să ne facă în stare să ridicăm o clădire în care copiii noştri să poată fi învăţaţi Cuvântul lui Dumnezeu, care este sângele şi trupul Fiului lui Dumnezeu... Nu vă veţi arăta interesaţi în construirea acestei şcoli în care Cuvântul lui Dumnezeu trebuie să fie predat? Un om, când a fost întrebat cât de mult doreşte să ofere şcolii prin muncă, a spus că dacă îi dăm trei dolari pe zi, masă şi cazare, ne va ajuta. Dar noi nu vrem oferte de felul acesta. Ajutorul ne va veni. Sperăm să avem o şcoală în care să fie predată Biblia, în care să se înalţe rugăciuni către Dumnezeu şi în care copiii să poată fi instruiţi în [316] principiile Bibliei. Sperăm ca oricine poate pune umărul cu noi, să aibă o parte în înălţarea acestei clădiri. Sperăm să pregătim o mică armată de lucrători pe dealul acesta*. (MS. 100, 1902 )

Ajutor cu muncă şi cu finanţe. — Ştim că toţi sunt interesaţi în succesul acestei iniţiative. Cei care au timp liber, să ofere câteva zile ajutând la construirea acestei şcoli. Încă nu au fost încasaţi destui bani pentru a plăti în întregime materialele necesare. Suntem bucuroşi pentru ceea ce s-a dat, dar acum cerem fiecăruia să sprijinească cu interes această lucrare astfel încât să avem în curând un loc în care copiii noştri să poată studia Biblia, care este temelia întregii educaţii adevărate. Frica de Domnul, prima lecţie ce ar trebui predată, este începutul înţelepciunii.

Nu există nici un motiv pentru care lucrul să fie tărăgănat. Fiecare să dea ajutor, stăruind cu interes susţinut până ce clădirea este terminată. Fiecare să facă ceva. Poate că unii trebuie să se trezească la ora patru dimineaţa ca să ajute. De obicei eu îmi încep lucrul înainte de ora patru. Imediat ce se luminează, unii pot începe lucrul la clădire, cu una sau două ore înainte de masa de dimineaţă. Alţii probabil că n-ar putea să facă aceasta dar toţi pot face ceva pentru a arăta interesul lor în a oferi copiilor posibilitatea de a fi educaţi într-o şcoală unde ei pot fi disciplinaţi şi formaţi pentru slujirea lui Dumnezeu. Binecuvântarea Lui va veni cu siguranţă asupra fiecărui efort de acest fel...

Fraţi şi surori, ce veţi face ca să ajutaţi la construirea unei şcoli? Credem că fiecare va vedea ca un privilegiu şi o binecuvântare să avem această şcoală. Să fim prinşi de spiritul lucrării, spunând Ne vom ridica şi vom construi. [317] Dacă ne vom apuca uniţi de lucru, vom avea în curând o şcoală în care copiii noştri vor învăţa zi de zi calea Domnului. Pe măsură ce facem tot ce putem mai bine, binecuvântarea lui Dumnezeu va veni asupra noastră. Nu ne vom ridica să construim? (MS. 100, 1902) [318]

Profesorii în colaborare cu părinţii

Nevoia de înţelegere plină de compasiune. — Profesorii de acasă ar trebui să aibă o înţelegere plină de compasiune faţă de lucrarea profesorilor de la şcoală şi invers. Ei ar trebui să lucreze împreună în mod armonios, cuprinşi de acelaşi spirit misionar, străduindu-se împreună să-i ajute pe copii să beneficieze din punct de vedere fizic, intelectual şi spiritual şi să-şi dezvolte caractere ce vor rezista la testul ispitei. (CT. p. 157)

Părinţii ar trebui să-şi amintească de faptul că se va realiza mult mai mult prin activitatea şcolii comunităţii dacă ei înşişi îşi dau seama de avantajele pe care copiii lor le vor obţine într-o astfel de şcoală şi se vor uni din toată inima cu profesorul. Prin rugăciune, răbdare şi stăpânire de sine, ei pot împiedica o mare parte din răul provocat de nerăbdare şi indulgenţă neînţeleaptă. Părinţii şi profesorii să se apuce de lucru împreună, iar părinţii să-şi amintească de faptul că ei înşişi vor fi ajutaţi de prezenţa în comunitate a unui profesor serios şi temător de Dumnezeu. (Id. p. 155, 156)

Lipsa de unire poate anula influenţa bună. — Un spirit de dezbinare nutrit în inimile câtorva va fi transmis altora şi va strica influenţa spre bine pe care şcoala se străduieşte s-o exercite. Dacă părinţii nu sunt doritori şi gata să colaboreze cu profesorul pentru salvarea copiilor lor, ei nu sunt pregătiţi să aibă o şcoală înfiinţată în mijlocul lor. (6T. p. 202) [319]

Echipa de lucru începe acasă. — Colaborarea trebuie să înceapă în cămin, cu tata şi mama. În formarea copiilor lor ei au o răspundere comună şi ar trebui încontinuu să caute a acţiona împreună. Să se predea pe ei înşişi lui Dumnezeu, căutând ajutor la El pentru a se susţine unul pe altul. Să-şi înveţe copiii să fie cinstiţi faţă de Dumnezeu şi faţă de principiu şi astfel să fie cinstiţi faţă de ei înşişi şi faţă de toţi aceia cu care vin în legătură. Cu o astfel de pregătire, când vor merge la şcoală, copiii nu vor fi o cauză de tulburare sau nelinişte. Ei vor fi un sprijin pentru profesori, un exemplu şi o încurajare pentru ceilalţi elevi. (Ed. p. 283)

Copiii vor duce cu ei în clasă influenţa instruirii voastre. Pe măsură ce părinţi şi profesori evlavioşi lucrează în armonie, inimile copiilor sunt pregătite să aibă un interes mai profund pentru lucrarea lui Dumnezeu din biserică. Calităţile cultivate în cămin sunt duse în comunitate şi Dumnezeu este slăvit. (L. 29, 1902)

Dacă părinţii sunt aşa de absorbiţi cu ocupaţiile şi plăcerile acestei vieţi încât neglijează disciplinarea corectă a copiilor lor, lucrarea profesorului nu numai că este făcută foarte grea şi obositoare dar adesea este complet lipsită de rezultate. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882)

Lucrarea profesorului este suplimentară. — În formarea caracterului, nici o influenţă nu contează aşa de mult ca influenţa căminului. Lucrarea profesorului ar trebui să se adauge la cea a părinţilor dar nu să-i ia locul. Efortul părinţilor şi al profesorilor de a coopera trebuie depus în tot ce priveşte bunăstarea copilului. (Ed. p. 283)

Educaţia dată copilului în cămin ar trebui să fie [320] de aşa natură încât să-l ajute pe profesor. Acasă copilul trebuie învăţat despre importanţa curăţeniei, a ordinei şi a desăvârşirii, lecţii care să fie repetate la şcoală. (MS. 45, 1912)

Când copilul este destul de mare pentru a merge la şcoală, profesorul ar trebui să conlucreze cu părinţii, iar instruirea manuală să fie continuată ca o parte a studiilor şcolare. Există mulţi elevi care au obiecţii cu privire la acest fel de lucru în şcoli. Ei cred că activitatea utilă, ca învăţarea unei meserii, este înjositoare; dar ei au o idee greşită despre ceea ce constituie adevărata demnitate. (CT. p. 146)

Căminul poate fi binecuvântat prin şcoală. — Dacă el {profesorul} munceşte răbdător, în mod serios şi perseverent, în acelaşi fel ca şi Hristos, lucrarea reformatoare făcută în şcoală se poate extinde în familiile copiilor, aducând în ele o atmosferă mai pură şi mai cerească. Aceasta este cu adevărat lucrare misionară de cea mai înaltă clasă. (Id. p. 157)

Profesorul atent va găsi multe ocazii pentru a-i îndruma pe copii să fie folositori. Profesorul este privit în general de copiii mici cu încredere şi respect nemărginit. Tot ceea ce el poate sugera ca modalitate de a ajuta în cămin — credincioşie în datoriile zilnice, servirea bolnavului sau a săracului — aduce aproape întotdeauna roade. Şi astfel va fi asigurat din nou un dublu câştig. Sugestiile binevoitoare vor acţiona asupra autorului lor. Recunoştinţa şi conlucrarea părinţilor vor uşura povara profesorului şi-i vor lumina cărarea. (Ed. p. 213)

Părinţii pot uşura lucrarea profesorului. — Dacă părinţii îşi fac partea cu credincioşie, lucrarea profesorului va fi mult uşurată. Speranţa şi curajul său vor spori. Părinţii ale căror inimi sunt umplute cu iubirea lui Hristos, se vor feri de a găsi greşeli şi vor face tot ce le stă în putere pentru a-l ajuta şi încuraja pe acela pe care ei l-au ales ca profesor pentru copiii lor. Ei vor [321] fi binevoitori să creadă că el este la fel de conştiincios în lucrul lui cum sunt şi ei într-al lor. (CT. p. 157)

Când părinţii îşi vor înţelege răspunderile ce le revin, va fi lăsat mult mai puţin lucru pe seama profesorilor. (Id. p. 148)

Părinţii pot fi sfătuitorii profesorilor. — Noi trebuie să vorbim despre iubirea lui Dumnezeu în familiile noastre şi s-o predăm în şcolile noastre. Învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu trebuie aduse în viaţa de cămin şi de şcoală. Dacă părinţii înţeleg pe deplin datoria lor de a se supune voinţei descoperite a Domnului, ei vor fi sfătuitori înţelepţi în şcolile noastre, în probleme de educaţie, deoarece experienţa lor în educaţie acasă îi va învăţa cum să se păzească de ispitele ce vin la copii şi tineri. Profesorii şi părinţii vor deveni conlucrători cu Dumnezeu în educarea tineretului pentru cer. (L. 356, 1907 )

Cunoaşterea îndeaproape de către părinţi atât a caracterului copiilor lor cât şi a particularităţilor şi slăbiciunilor, dacă este împărtăşită cu profesorul, îi va fi de ajutor. Este regretabil faptul că atât de mulţi nu reuşesc să-şi dea seama de asta. Puţin interes este arătat de către cei mai mulţi părinţi în a se informa de competenţa profesorului sau de a colabora cu el în lucrarea lui. (Ed. p. 284)

Ei {părinţii} trebuie să simtă că este datoria lor de a coopera cu profesorul, de a încuraja disciplina înţeleaptă şi de a se ruga mult pentru acela care-i învaţă pe copiii lor. (FE..p. 270)

Profesorii pot fi sfătuitorii părinţilor. — De vreme ce părinţii comunică atât de rar cu profesorul, este mai important ca profesorul să caute să facă cunoştinţă cu părinţii. El ar trebui să viziteze casele elevilor lui şi să cunoască influenţele şi mediul în care aceştia trăiesc. Venind personal în contact cu familiile şi vieţile lor, el poate întări legăturile [322] ce-l unesc cu elevii şi poate învăţa cum să lucreze mai cu succes cu variatele lor firi şi temperamente.

Pe măsură ce se interesează de educaţia din cămin, profesorul împarte un beneficiu dublu. Mulţi părinţi, absorbiţi de muncă şi griji, pierd din vedere ocaziile de a influenţa spre bine viaţa copiilor lor. Profesorul poate face mult pentru a-i trezi pe aceşti părinţi la posibilităţile şi privilegiile lor. El va găsi pe alţii conştienţi de responsabilitatea lor, doritori ca şi copiii lor să devină bărbaţi şi femei bune şi de folos. Adesea profesorul îi poate ajuta pe aceşti părinţi în purtarea poverii lor. Sfătuindu-se împreună, atât profesorul cât şi părinţii vor fi încurajaţi şi întăriţi. (Ed. p. 284, 285) [323]

Unitate în disciplină

Profesorul are nevoie de tact în conducere. — Printre tineri se va afla o mare varietate de caractere şi educaţii. Unii au trăit într-un mediu de stricteţe arbitrară şi asprime ce a dezvoltat în ei un spirit de încăpăţânare şi sfidare. Alţii au fost copii răsfăţaţi în familiile lor, cărora li s-a permis de către părinţi exagerat de indulgenţi să-şi urmeze propriile înclinaţii. Fiecare defect a fost scuzat până când caracterul lor s-a deformat. Pentru a avea succes în lucrarea cu aceste minţi diferite, profesorul trebuie să exercite mare tact şi delicateţe în administrare, precum şi hotărâre în conducere.

Deseori va fi manifestată neplăcere şi chiar dispreţ pentru bunele reguli. Unii îşi vor folosi toată ingeniozitatea pentru a evita pedeapsa în timp ce alţii vor etala o indiferenţă nepăsătoare faţă de consecinţele fărădelegii. Toate acestea vor cere răbdare mai multă şi efort mai mare din partea acelora cărora le-a fost încredinţată educarea lor. (5T. p. 88, 89)

Regulile să fie puţine şi bine gândite. — La şcoală, ca de altfel şi acasă, ar trebui să existe disciplină înţeleaptă. Învăţătorul trebuie să facă reguli pentru îndrumarea comportării elevilor lui. Aceste reguli să fie puţine şi bine gândite, iar odată făcute, ar trebui impuse. Fiecare principiu implicat în ele ar trebui adus în faţa elevului ca să fie convins de justeţea lor. ( CT. p. 153)

Profesorul trebuie să impună ascultare. — Problema disciplinei ar trebui înţeleasă atât la şcoală cât şi acasă. Ar trebui să sperăm că în clasă nu se va ivi niciodată ocazia de a folosi nuiaua. [324] Dar dacă într-o şcoală sunt din aceia care rezistă cu încăpăţânare la toate sfaturile şi rugăminţile stăruitoare, la toate rugăciunile şi povara sufletului în folosul lor, atunci este necesar să-i facem să înţeleagă că ei trebuie să asculte.

Unii profesori nu cred că este cel mai bine să impună ascultare. Ei cred că datoria lor este doar de a educa. Adevărat, ei trebuie să educe. Dar ce înseamnă educaţia dacă, profesorul nu simte că are dreptul să exercite autoritate atunci când copiii nu ţin seama de principiile prezentate înaintea lor? (The Review and Herald. 15 septembrie, 1904)

El are nevoie de cooperarea părinţilor. — Învăţătorul n-ar trebui să fie lăsat să poarte singur povara lucrării lui. El are nevoie de simpatia, bunătatea, cooperarea fiecărui membru al comunităţii. Părinţii trebuie să-l încurajeze, arătând că-i apreciază eforturile. Niciodată ei n-ar trebui să spună sau să facă ceva ce ar încuraja nesupunerea în copiii lor.

Dar ştiu că mulţi părinţi nu conlucrează cu profesorul. Ei nu dezvoltă acasă influenţa bună exercitată la şcoală. În loc de a duce la bun sfârşit în cămin buna influenţă din şcoală, ei le permit copiilor să facă ce le place, să umble încoace şi încolo fără restricţie. Iar dacă profesorul, cerând ascultare, îşi exercită autoritatea, aceştia le aduc părinţilor lor o relatare exagerată şi denaturată a felului în care au fost trataţi. Se poate ca profesorul să fi făcut doar ceea ce este datoria lui dureroasă de îndeplinit; dar părinţii sunt înduioşaţi de copiii lor chiar dacă sunt greşiţi. Şi adesea acei părinţi care guvernează cu mânie sunt cei mai iritabili atunci când copiii lor sunt ţinuţi în frâu sau disciplinaţi la şcoală. (CT. p. 153, 154) [325] Când părinţii justifică plângerile copiilor împotriva autorităţii şi disciplinei şcolii, nu văd că ei măresc puterea demoralizatoare ce se răspândeşte cu aşa înspăimântătoare proporţii. Orice influenţă ce-i înconjoară pe tineri trebuie să fie de partea cea bună, deoarece corupţia tineretului este în creştere. (5T. p. 112)

Ei să-l sprijinească pe învăţătorul credincios. — Părinţii care n-au simţit niciodată grija ce ar trebui s-o simtă pentru sufletele copiilor lor şi care nu le-au dat niciodată învăţătură şi restricţie potrivită, sunt aceia care manifestă cea mai amară opoziţie atunci când copiii le sunt stăpâniţi, mustraţi sau corectaţi la şcoală. Unii din aceşti copii sunt o ruşine pentru biserică şi o ocară pentru numele de adventişti. (Id. p. 51)

Ei {părinţii} să-şi înveţe copiii să fie credincioşi lui Dumnezeu şi principiilor şi astfel credincioşi faţă de ei înşişi şi faţă de toţi aceia cu care vin în contact...

Părinţii care dau această învăţătură poate că nu sunt aceia care-l critică pe profesor. Ei simt că atât interesul copiilor lor cât şi dreptatea faţă de şcoală cer ca, pe cât posibil, să-l susţină şi să-l onoreze pe acela care ia parte la responsabilitatea lor. (Ed. p. 283)

Nu-l criticaţi niciodată pe învăţător în faţa copiilor. — Părinţi, atunci când învăţătorul de la şcoala comunităţii încearcă să-i instruiască şi să-i disciplineze pe copiii voştri ca să poată câştiga viaţa veşnică, nu criticaţi acţiunile lui în faţa lor, chiar dacă-l consideraţi prea sever. Dacă doriţi ca ei să-şi predea inimile Mântuitorului, conlucraţi cu eforturile învăţătorului pentru salvarea lor. Este cu mult mai bine pentru copii ca, în loc să audă critică, să audă din gura mamei lor cuvinte de laudă privind lucrarea profesorului. Astfel de cuvinte fac impresii [326] durabile şi-i influenţează pe copii să-l respecte pe profesor. (CT. p. 154, 155)

Dacă este necesară vreo critică sau sugestie privind lucrarea învăţătorului, ea ar trebui să-i fie adresată în particular. Dacă acest lucru se dovedeşte ineficient, problema să fie adusă la cunoştinţa acelora care răspund de conducerea şcolii. N-ar trebui să fie spus sau făcut nimic ce va slăbi respectul copiilor faţă de acela de care depinde bunăstarea lor într-o măsură aşa de mare. (Id. p. 161, 162)

Dacă părinţii s-ar aşeza pe ei înşişi în locul profesorilor şi ar vedea cât de dificil este să disciplinezi şi să conduci o şcoală de sute de elevi în diferite clase şi cu minţi diferite, ar putea atunci, gândindu-se mai bine, să vadă altfel lucrurile. (4T. p. 429)

Neascultarea începe adesea în cămin. — Permiţându-le copiilor să facă ce le place, părinţii se pot crede afectuoşi dar de fapt ei practică cea mai mare cruzime. Copiii sunt în stare să judece, iar inima le este rănită de bunătatea nechibzuită, oricât de adecvată ar fi ea în ochii părinţilor. Pe măsură ce copiii cresc mai mari, creşte şi nesupunerea lor. Profesorii pot încerca să-i corecteze, dar prea adesea părinţii sunt de partea copiilor, iar răul continuă să crească, îmbrăcat, dacă e posibil, cu o manta a înşelăciunii şi mai întunecată decât înainte. Alţi copii sunt atraşi pe un drum greşit de calea rea a acestora şi totuşi părinţii nu pot să vadă răul. Ei ascultă ceea ce le spun copiii înainte de a asculta cuvintele profesorilor care deplâng răul. (The Review and Herald. 20 ianuarie, 1901)

Munca profesorului dublată de părinţii care nu colaborează. — Neglijenţa părinţilor în a-i educa pe copii dublează dificultatea muncii profesorului. Copiii [327] poartă semnul neascultării şi a lipsei de amabilitate, trăsături date pe faţă de părinţii lor. Neglijaţi acasă, ei privesc disciplina şcolii ca apăsătoare şi severă. Astfel de copii, dacă nu sunt păziţi cu atenţie, îi vor influenţa pe alţii prin caracterele lor nedisciplinate şi deformate... Binele pe care copiii ar putea să-l primească în şcoală pentru a contracara educaţia lor defectuoasă din familie, este subminat de simpatia ce le-o arată părinţii în faptele lor rele. Vor continua părinţii care cred Cuvântul lui Dumnezeu, felul lor strâmb de conducere şi vor întări în copii înclinaţiile lor rele? Taţii şi mamele profesând adevărul pentru acest timp ar putea mai bine să-şi vină în fire şi să nu mai fie părtaşi în acest rău, să nu mai împlinească planurile lui Satana acceptând mărturiile mincinoase ale copiilor lor neconvertiţi. Este destul pentru profesori că au de luptat cu influenţa copiilor, fără a mai avea de luptat şi cu influenţa părinţilor. (The Review and Herald. 9 octombrie, 1900) [328]

Educaţia din liceu şi colegiu

Mulţi îşi pierd orientarea în instituţii lumeşti. — Este un fapt teribil, ce ar trebui să facă inimile părinţilor să tremure, că în aşa de multe şcoli şi colegii, unde tinerii sunt trimişi pentru cultură intelectuală şi disciplină, predomină influenţe ce deformează caracterul, deviază mintea de la adevăratele ţinte ale vieţii şi devalorizează principiile morale. Prin contactul cu cel nereligios, iubitor de plăcere şi corupt, foarte mulţi tineri îşi pierd simplitatea şi puritatea, credinţa în Dumnezeu şi spiritul jertfirii de sine pe care taţii şi mamele l-au cultivat şi păzit prin învăţătură atentă şi rugăciune stăruitoare.

Mulţi din cei care încep şcoala cu scopul de a se pregăti pentru anumite ramuri de slujire neegoistă, devin absorbiţi în studii seculare. Se trezeşte o ambiţie de a câştiga distincţii în învăţătură şi de a căpăta poziţie şi onoare în lume. Scopul pentru care au început şcoala este pierdut din vedere, iar viaţa este dedicată preocupărilor egoiste şi lumeşti. Adesea sunt formate obiceiuri ce ruinează viaţa atât pentru lumea aceasta cât şi pentru cea viitoare. (MH. p. 403)

Influenţele religioase din cămin sunt şterse. — Rugaţi-vă: „Nu ne duce în ispită.“ Apoi nu consimţiţi ca să vă fie copiii plasaţi acolo unde pot întâlni ispite în plus. Nu-i trimiteţi departe la şcoli unde se vor întovărăşi cu influenţe ce vor fi ca şi neghina semănată în inimile lor.

În şcoala căminului, în timpul primilor lor ani, învăţaţi-i şi disciplinaţi-i pe copiii voştri în frica de Dumnezeu. Apoi fiţi [329] atenţi ca nu cumva să-i aşezaţi acolo unde impresiile religioase pe care le-au primit să fie şterse, iar iubirea de Dumnezeu să fie scoasă din inimile lor. Nu lăsaţi ca tentaţia unui salariu mare sau a unor avantaje educaţionale mari în aparenţă să vă determine să vă trimiteţi copiii departe de influenţa voastră şi să-i plasaţi acolo unde vor fi expuşi la mari ispite. „Şi ce foloseşte unui om să câştige toată lumea, dacă îşi pierde sufletul? Sau ce va da un om în schimb pentru sufletul său?“ Marcu 8, 36; 37 (MS. 30, 1904)

Colegiile noastre sunt rânduite de Dumnezeu. — Când mi s-a arătat de către îngerul lui Dumnezeu că o instituţie ar trebui ridicată pentru educarea tineretului nostru, am văzut că ea va fi unul din cele mai măreţe mijloace destinate de Dumnezeu pentru salvarea sufletelor... Dacă influenţa din colegiul nostru este ceea ce ar trebui să fie, tinerii care sunt educaţi acolo vor fi în stare să-L descopere pe Dumnezeu şi să-L onoreze în toate lucrările Lui; şi în timp ce sunt angajaţi în cultivarea facultăţilor date de Dumnezeu, ei se vor pregăti să-I dea un serviciu mai eficient. (4T. p. 419-422)

Tinerii trebuie încurajaţi să meargă la şcolile noastre ce ar trebui să fie tot mai asemănătoare cu şcolile profeţilor. Şcolile noastre au fost rânduite de Dumnezeu. (FE. p. 489)

Avantajele experienţei din şcoala căminului. — Într-o mare măsură, copiii care trebuie să primească o educaţie în şcolile noastre, vor face progres mult mai constant dacă sunt separaţi de cercul familiei, unde au primit o educaţie greşită. Pentru unele familii poate fi necesar să se mute acolo unde copiii pot merge la şcoală de-acasă, fără a fi nevoie să stea la internat şi în felul acesta să scutească nişte cheltuieli. Dar în multe cazuri aceasta s-a dovedit a fi mai degrabă un obstacol decât o binecuvântare pentru copii. (Id. p. 313) [330]

Şcoala, cămin pentru o fiică nesupusă. — Vrăjmaşul a făcut ce a vrut cu fiica ta până ce cursele lui au legat-o ca nişte fâşii de oţel. Pentru a-i salva sufletul se cere un efort puternic şi perseverent. Dacă ai succes în acest caz, lucrarea nu trebuie lăsată neterminată. Obiceiurile de ani de zile nu pot fi desfiinţate uşor. Ea ar trebui să fie aşezată acolo unde este exercitată în mod continuu o influenţă stabilă, fermă şi trainică. Eu te-aş sfătui s-o dai la colegiu la ___; las-o să aibă disciplina internatului. Acela este locul unde ea ar fi trebuit să fie cu ani în urmă.

Internatul este condus după un plan ce-l face să fie o bună familie. Poate că acest cămin nu se potriveşte cu înclinaţiile unora, dar aceasta se întâmplă din cauză că ei au fost educaţi cu teorii false, îngăduinţă de sine şi satisfacerea plăcerilor proprii; şi toate obiceiurile şi deprinderile au fost greşit orientate. Dar, sora mea dragă, ne apropiem de încheierea timpului şi nu dorim să satisfacem gusturile şi practicile lumii, ci să fim în armonie cu mintea lui Dumnezeu, să vedem ce spun Scripturile şi apoi să umblăm potrivit cu lumina pe care Dumnezeu ne-a dat-o. Deprinderile noastre, obiceiurile şi practicile noastre nu trebuie să fie preferate. Cuvântul lui Dumnezeu este standardul nostru. (5T. p. 506)

Studenţii localnici. — Se pare că unii din profesori cred că nici unul din copiii şi tinerii ai căror părinţi locuiesc în vecinătatea unei şcoli n-ar trebui să aibă privilegiile şcolii decât dacă locuiesc cu profesorii lor în căminul şcolii. Pentru mine aceasta este o concepţie nouă şi străină.

Există tineri asupra cărora influenţele familiei au fost de aşa natură încât ar fi un mare avantaj pentru ei dacă ar locui pentru un timp într-un cămin al şcolii bine ordonat. De asemenea, căminurile şcolii sunt o mare binecuvântare pentru aceia care trebuie să-şi părăsească propriile căminuri pentru a se bucura de privilegiile şcolii. [331]

Dar căminul părintesc, în care există frică şi ascultare de Dumnezeu, este şi ar trebui să fie întotdeauna cel mai bun loc pentru copii, unde, sub instruirea adecvată a părinţilor ei se pot bucura de îngrijirea şi disciplina unei familii religioase condusă chiar de părinţii lor...

În ceea ce priveşte tineretul care are vârsta corespunzătoare pentru a merge la internat, să evităm a stabili reguli arbitrare şi inutile ce i-ar separa de părinţii lor pe aceia care locuiesc în vecinătatea şcolilor noastre...

Părinţilor ar trebui să li se permită ca, pe cât posibil, să-şi ţină copiii sub controlul lor, în afară de cazul că sunt convinşi de faptul că ar fi în interesul copiilor să fie plasaţi sub disciplina căminului şcolii. În unele locuri, părinţii care locuiesc lângă şcoală pot vedea că ar fi un beneficiu pentru copiii lor să locuiască la cămin, unde pot primi anumite direcţii de instruire pe care nu le pot primi aşa de bine în familie. Dar să nu se solicite ca în toate cazurile copiii să fie separaţi de părinţii lor pentru a primi beneficiile vreuneia din şcolile noastre...

Părinţii sunt tutorii naturali ai copiilor lor şi au solemna răspundere de a le supraveghea educaţia şi instruirea.

Nu putem înţelege că părinţii, care au observat ani de zile dezvoltarea copiilor lor, cunosc cel mai bine felul de instruire şi de conducere pe care aceştia ar trebui să-l aibă pentru a încuraja şi cultiva în ei cele mai bune trăsături de caracter? Ar trebui să recomand ca acestor copii, având locuinţa la câţiva kilometri de şcoală, să li se îngăduie să frecventeze şcoala în timp ce locuiesc acasă şi beneficiază de influenţa părintească. Oriunde este posibil, lăsaţi familiile să fie împreună. (L. 60, 1910) [332]

Toţi copiii să se bucure de educaţie. — Biserica este adormită şi nu realizează însemnătatea acestei chestiuni a educării copiilor şi tineretului. „De ce este nevoie“, spunea cineva, „să fim atât de deosebiţi în a-i educa pe tinerii noştri în toate privinţele? Mi se pare că dacă luăm câţiva dintre aceia care s-au decis să urmeze o chemare literară sau altă chemare ce necesită o anumită disciplină şi le dăm atenţia cuvenită, aceasta este tot ce e necesar să facem. Nu se cere ca întreaga masă a tineretului nostru să fie atât de bine instruită. Nu va răspunde aceasta oricărei cerinţe esenţiale?“ Eu spun: Nu, hotărât nu... Tuturor tinerilor noştri ar trebui să li le permită să aibă bine-cuvântările şi privilegiile unei educaţii la şcolile noastre ca ei să poată fi inspiraţi să devină împreună lucrători cu Dumnezeu. Ei toţi au nevoie de o educaţie ca să poată fi corespunzători pentru a fi folosiţi, calificaţi pentru locuri de răspundere atât în viaţa particulară cât şi în cea publică. (The Review and Herald. 13 februarie, 1913)

Un program şcolar echilibrat. — Facultăţile mintale trebuie cultivate pentru a putea fi folosite spre slava lui Dumnezeu. Ar trebui acordată atenţie deosebită dezvoltării intelectului pentru ca diversele organe ale minţi să poată avea tărie egală, fiind exersate fiecare în funcţia ei specifică. Dacă părinţii le îngăduie copiilor să-şi urmeze tendinţele propriei minţi, înclinaţiile şi plăcerile până ce neglijează datoria, caracterele lor vor fi formate în acest fel, iar ei nu vor fi competenţi pentru nici-o poziţie de răspundere în viaţă. Dorinţele şi înclinaţiile tinerilor ar trebui să fie restrânse, punctele slabe ale caracterului întărite, iar tendinţele lor prea puternice ţinute în frâu.

Dacă o capacitate este lăsată în stare latentă sau este deviată din cursul său normal, planul lui Dumnezeu nu este [333] adus la îndeplinire. Toate facultăţile ar trebui să fie bine dezvoltate. Ar trebui acordată atenţie fiecăreia, căci fiecare are o influenţă asupra celorlalte şi toate trebuie exersate pentru ca mintea să poată fi bine echilibrată. Dacă unul sau două organe sunt dezvoltate şi păstrate în continuă folosinţă din cauză că aceasta este alegerea copiilor voştri, să-şi pună tăria minţii într-o direcţie şi să neglijeze celelalte puteri intelectuale, ei vor ajunge la maturitate cu minţi neechilibrate şi cu caractere nearmonioase. Ei vor fi capabili şi puternici într-o direcţie dar foarte deficitari în alte direcţii la fel de importante. Ei nu vor fi bărbaţi şi femei competente. Lipsurile lor vor fi evidente şi vor strica întregul caracter. (3T. p. 26 )

Relele studiului constant, tot timpul anului. — Mulţi părinţi îşi ţin copiii în şcoală aproape tot timpul anului. Aceşti copii trec prin rutina studiului în mod mecanic, dar nu reţin ceea ce învaţă. Mulţi din aceşti studenţi par aproape lipsiţi de viaţă intelectuală. Monotonia studiului continuu epuizează mintea, iar ei arată doar puţin interes în studiile lor. Pentru mulţi, timpul îndelungat petrecut în studiul cărţilor este dureros. Ei nu au o dragoste lăuntrică pentru cugetare şi un entuziasm de a acumula cunoştinţe. Nu-şi dezvoltă obiceiul de a reflecta şi a cerceta... Cei care judecă lucrurile îndeaproape şi gândesc logic sunt puţini din cauză că influenţe false au frânat dezvoltarea intelectului. Prezumţia părinţilor şi a profesorilor că studiul continuu ar întări intelectul, s-a dovedit eronată căci în multe cazuri a avut efect opus. (CT. p. 84, 85)

Adesea blamul aparţine de drept părinţilor. — N-ar trebui să se aştepte de la profesori să facă lucrarea părinţilor. [334]

Mulţi părinţi au dovedit o înfricoşătoare neglijare a datoriei. Ca şi Eli, ei eşuează în a exersa restricţia cuvenită şi apoi îşi trimit copiii nedisciplinaţi la colegiu să primească instruirea pe care părinţii ar fi trebuit să le-o dea acasă. Profesorii au o sarcină pe care puţini o apreciază. Dacă ei reuşesc să-i transforme pe aceşti tineri îndărătnici, primesc doar puţină aprobare. Dacă tinerii aleg tovărăşia celor predispuşi la rele şi merg din rău în mai rău, atunci profesorii sunt blamaţi şi şcoala este învinuită. În multe cazuri, blamul aparţine pe bună dreptate părinţilor. Ei au avut prima şi cea mai favorabilă ocazie de a-şi controla şi instrui copiii când spiritul putea să fie învăţat, iar mintea şi inima erau impresionate cu uşurinţă. Dar, prin indolenţa părinţilor, copiilor li se permite să-şi urmeze propria voinţă până când se împietresc într-o cale rea. (Id. p. 91, 92)

Părinţii să sprijine autoritatea profesorilor. — Una din cele mai mari dificultăţi cu care au de luptat profesorii este nereuşita părinţilor de a conlucra în administrarea disciplinei colegiului. Dacă părinţii s-ar angaja în a susţine autoritatea profesorului, multă nesupunere, viciu şi imoralitate ar fi prevenite. Părinţii ar trebui să le ceară copiilor să asculte şi să respecte autoritatea legitimă. Ei ar trebui să muncească cu sârguinţă şi grijă persistentă pentru a-şi învăţa, îndruma şi stăpâni copiii, până ce obiceiuri corecte sunt ferm stabilite. Cu o astfel de educaţie, tineretul va fi în supunere faţă de instituţiile societăţii şi faţă de restricţiile generale ale obligaţiei morale. (5T. p. 89)

Nu trebuie lăsat pe seama copiilor să judece dacă disciplina colegiului este înţeleaptă sau nu. [335]

Dacă părinţii au destulă încredere în profesori şi în sistemul de educaţie adoptat de şcoală, să dovedească o bună judecată şi putere morală şi să-l susţină pe profesor în a impune disciplina...

Părinţii înţelepţi se vor simţi foarte recunoscători că există şcoli unde nu va fi tolerată anarhia sub nici-o formă şi unde copiii vor fi instruiţi mai degrabă în ascultare decât în indulgenţă şi unde influenţe bune vor fi aduse asupra lor.

Sunt unii părinţi care intenţionează să-şi trimită copiii corupţi la şcoală pentru că acasă sunt fără speranţă de îndreptare. Îi vor sprijini aceşti părinţi pe profesori în lucrarea lor de a disciplina sau vor fi gata să creadă orice zvon fals? (MS. 119, 1899)

Ei ar trebui să susţină disciplina şcolii. — Unii părinţi, care şi-au trimis copiii la ___, le-au spus că dacă li se cere ceva iraţional, să nu se supună, oricare ar fi cererea. Ce lecţie este aceasta pentru copii! În lipsa lor de experienţă, cum pot ei judeca între ceea ce este raţional şi ceea ce nu este?

Poate doresc să fie plecaţi noaptea, nimeni nu ştie unde, iar dacă profesorii sau tutorii le cer să dea socoteală ei vor numi aceasta lipsă de raţiune şi încălcare a drepturilor lor. Nimeni să nu se amestece în independenţa lor. Ce putere să aibă regulamentele şi autoritatea asupra acelor tineri, când ei consideră orice disciplină ca o restricţie iraţională a libertăţii lor?

În multe cazuri, aceşti tineri au rămas în şcoală numai o scurtă perioadă, întorcându-se acasă cu o educaţie neterminată, ca să poată avea libertatea de a urma cursul voinţei lor neinstruite şi nedisciplinate, ceea ce nu le era permis [336] la şcoală. Lecţiile indulgenţei predate de un tată neînţelept sau de o mamă neînţeleaptă şi-au făcut lucrarea pentru acum şi pentru veşnicie, iar pierderea acestor suflete va fi pusă pe seama lor. (MS. 119, 1899)

O educaţie în afara planului de învăţământ. — Copiii şi tinerii trebuie să cultive obiceiuri de perfecţiune în problema educaţiei. Cursul universitar nu cuprinde toată educaţia pe care ei ar trebui s-o primească. Ei pot învăţa mereu lecţii de la lucrurile pe care le văd şi le aud. Pot studia de la cauză la efect, de la lucrurile înconjurătoare şi de la împrejurările vieţii. În fiecare zi pot învăţa ceva ce trebuie să evite, ceva ce pot să practice, ce-i va înălţa şi înnobila, dând soliditate caracterului şi întărind în ei acele principii ce sunt temelia unei maturităţi nobile.

Dacă ei îşi încep educaţia cu scopuri nedefinite, mulţumiţi să treacă mai departe fără vreun efort deosebit din partea lor, nu vor atinge standardul pe care Dumnezeu ar dori ca ei să-l atingă. (YI. 21 aprilie, 1886) [337] [338]

Secţiunea 13 — Importanţa primordială a dezvoltării fizice

[339]

Exerciţiul şi sănătatea [Notă: Vezi Căminul adventist, pp. 493-530, Secţiunea XVII, „Relaxare şi recreaţie“]

Ocupaţie şi distracţie bine ordonate. — Pentru ca tinerii şi copiii să aibă sănătate, voioşie, vivacitate, muşchi şi creieri bine dezvoltaţi, ar trebui să petreacă mult timp în aer liber şi să aibă ocupaţii şi distracţii bine reglementate. (CT. p. 83)

Copiii ar trebui să aibă ocupaţie în timpul lor. Munca intelectuală adecvată şi exerciţiul fizic în aer liber nu vor dăuna constituţiei băieţilor voştri. Munca folositoare şi obişnuirea cu secretele casnice vor fi binefăcătoare fetelor voastre, iar lucrul afară este în mod categoric necesar pentru constituţia şi sănătatea lor. (4T. p. 97)

Exerciţiul şi aerul curat. — Aceia care nu-şi folosesc mâinile şi picioarele în fiecare zi, vor observa o slăbiciune când încearcă să exerseze. Venele şi muşchii nu sunt în condiţia de a-şi îndeplini lucrul şi de a păstra întreaga maşinărie vie în activitate sănătoasă, fiecare mădular din organism îndeplinindu-şi partea sa. Extremităţile se vor întări pe măsură ce sunt folosite. Exerciţiul moderat în fiecare zi va furniza putere muşchilor, care altfel devin moi şi atrofiaţi. Prin exerciţiu zilnic în aer liber, ficatul, rinichii şi plămânii vor fi de asemenea întăriţi pentru a-şi îndeplini activitatea.

Ajutaţi-vă de puterea voinţei ce va rezista răcelii şi va da energie sistemului nervos. Într-un timp scurt vă veţi da seama de beneficiul exerciţiului [340] şi al aerului curat într-o aşa măsură încât n-aţi mai vrea să trăiţi fără aceste binecuvântări. Plămânii voştri, lipsiţi de aer, sunt ca nişte persoane flămânde, lipsite de hrană. Într-adevăr, noi putem trăi mai mult fără hrană decât fără aer, care este hrana destinată de Dumnezeu pentru plămâni. (Id. vol. 2. p. 533)

Îndeosebi studenţii au nevoie de activitate fizică. — Inactivitatea slăbeşte organismul. Dumnezeu a făcut ca bărbaţii şi femeile să fie activi şi de folos. Nimic nu poate mări mai mult tăria tinerilor ca exersarea adecvată a tuturor muşchilor în muncă folositoare. (ST. 19 august, 1875)

Toate facultăţile sunt întărite prin exerciţiu. — Copiii şi tineretul care sunt ţinuţi la şcoală şi limitaţi numai la cărţi, nu pot avea o constituţie fizică sănătoasă. Exersarea tineretului în studiu, fără exerciţiu fizic corespunzător, are tendinţa de a atrage sângele la creier, iar circulaţia în organism este dezechilibrată. Creierul are prea mult sânge, iar extremităţile prea puţin. Ar trebui să existe reguli ce să programeze studiile copiilor şi tinerilor la anumite ore, iar o parte din timpul lor ar trebui să fie petrecut în muncă utilă. Dacă obiceiurile lor în mâncare, îmbrăcăminte şi somn sunt în armonie cu legile fizice, ei pot obţine o educaţie fără să-şi sacrifice sănătatea fizică şi intelectuală. (CT. p. 83)

Copiii să fie învăţaţi încă de mici să poarte responsabilităţile mai mici ale vieţii, iar facultăţile astfel angajate se vor întări prin exerciţiu. În felul acesta tinerii pot deveni ajutoare eficiente în lucrarea mai mare pe care Domnul îi va chema s-o facă după aceea...

Puţini au fost antrenaţi în obiceiuri de hărnicie, cugetare şi răspundere. Indolenţa, lipsa de activitate, este cel mai mare blestem pentru copii la această vârstă. Munca sănătoasă şi utilă [341] va fi o mare binecuvântare prin promovarea formării de obiceiuri bune şi a unui caracter nobil. (The Review and Herald. 30 august, 1881)

Planificaţi varietate şi schimbare în lucru. — Mintea şi mâinile active ale tinerilor trebuie să aibă ocupaţie, iar dacă nu sunt îndreptate către sarcini folositoare, ce-i vor dezvolta pe ei şi-i vor binecuvânta pe alţii, îşi vor găsi ocupaţie în ceea ce le va produce leziuni atât fizice cât şi psihice.

Tinerii ar trebui să ia parte cu voioşie la poverile vieţii împreună cu părinţii lor, şi făcând astfel, să-şi păstreze o conştiinţă curată absolut necesară pentru sănătatea fizică şi morală. Făcând astfel, ei ar trebui să fie protejaţi de a depune mari eforturi în aceeaşi direcţie pentru mult timp. Dacă tinerii sunt ţinuţi fără întrerupere la un singur fel de muncă, până ce sarcina devine plictisitoare, se va realiza mai puţin decât dacă ar fi avut o schimbare a activităţii sau o perioadă de relaxare. Dacă mintea este prea solicitată la eforturi mari, va înceta de a se întări şi va degenera. Printr-o schimbare în lucru, sănătatea şi vigoarea pot fi menţinute. Nu va fi nevoie să aruncăm la o parte ceea ce este folositor pentru ceea ce este fără folos, căci distracţiile egoiste sunt primejdioase pentru principiile morale. (YI. 27 iulie, 1893)

Oboseala, rezultat normal al muncii. — Mame, nu există nimic altceva ce să aibă urmări mai rele decât a ridica poverile de pe umerii fiicelor voastre şi a nu le da nimic deosebit de făcut, ci a le lăsa să-şi aleagă munca cu care să se îndeletnicească, poate puţin croşetat sau alt lucru de mână. Lăsaţi-le să aibă exerciţiu al braţelor, picioarelor şi muşchilor. Ce dacă le oboseşte? Voi nu sunteţi obosite în munca voastră? Făcând excepţie de lucrul peste măsură, îi va durea pe copiii voştri oboseala mai mult decât vă doare pe voi? Desigur că nu. (2T. p. 371)

Ei pot fi trudiţi dar cât de dulce este odihna după o [342] măsură potrivită de muncă. Somnul, dulcele restaurator al naturii, înviorează trupul obosit şi-l pregăteşte pentru datoriile zilei următoare. (ST. 10 aprilie, 1884)

De ce sărăcia este adesea o binecuvântare. — Unii cred că bogăţiile şi trândăvia sunt cu adevărat binecuvântări dar aceia care sunt întotdeauna ocupaţi şi merg cu voioşie să-şi împlinească sarcinile zilnice, sunt cei mai fericiţi şi se bucură de cea mai bună sănătate... Sentinţa că omul trebuie să trudească pentru pâinea lui de fiecare zi, precum şi făgăduinţa fericirii şi slavei viitoare, amândouă vin de la acelaşi tron şi amândouă sunt binecuvântări. (CTBH. p. 97)

Sărăcia, în multe cazuri este o binecuvântare deoarece îi împiedică pe tineri şi pe copii de a fi distruşi prin inactivitate. Atât puterile fizice cât şi cele intelectuale ar trebui cultivate şi dezvoltate cum se cuvine. Prima şi continua grijă a părinţilor ar trebui să fie aceea de a vedea ca fiii şi fiicele lor să aibă constituţii solide ca să poată deveni bărbaţi şi femei sănătoase. Este imposibil să atingi acest obiectiv fără exerciţiu fizic. Pentru sănătatea lor fizică şi pentru binele lor moral, copiii trebuie învăţaţi să lucreze, chiar dacă nu există nici o trebuinţă în ce priveşte bunurile materiale. Dacă vor să aibă caractere curate şi virtuoase, ei trebuie să aibă disciplina muncii bine ordonate ce va solicita la exerciţiu toţi muşchii. Satisfacţia ce o vor avea copiii în a fi folositori şi în a se lepăda de ei înşişi pentru a-i ajuta pe alţii, va fi cea mai sănătoasă plăcere de care s-au bucurat vreodată. (3T. p. 151)

Activităţi intelectuale şi fizice în mod echilibrat. — Studenţilor n-ar trebui să li se permită să studieze atât de mult încât să nu aibă timp pentru antrenament fizic. Sănătatea nu poate fi păstrată decât dacă este acordată câte o porţiune a fiecărei zile pentru efort muscular în aer liber. [343]

Ore stabilite ar trebui să fie devotate vreunui fel de muncă manuală ce va pune în acţiune toate părţile corpului. Echilibraţi solicitarea puterilor intelectuale şi fizice, iar mintea studentului va fi reîmprospătată. Dacă este bolnav, exerciţiul fizic va ajuta adesea organismul să-şi recapete condiţia lui normală. Când studenţii părăsesc colegiul, ar trebui să aibă o sănătate mai bună şi o înţelegere mai bună a legilor vieţii, decât atunci când au intrat la colegiu. Sănătatea ar trebui păzită cu tot atâta sfinţenie ca şi caracterul. (CTBH. p. 82, 83)

Energia tinerească irosită într-un mod atât de nechibzuit. — În prospeţimea şi vigoarea vieţii, cât de puţin îşi dau seama tinerii de valoarea energiei lor abundente. O comoară mai scumpă decât aurul, mai esenţială pentru propăşire decât învăţătura, titlul sau bogăţiile — cu câtă uşurinţă este tratată! Cât de nechibzuit risipită!...

În studiul fiziologiei, elevii trebuie conduşi să vadă valoarea puterii fizice şi felul în care ar putea fi păstrată şi dezvoltată în aşa fel încât să contribuie în cea mai mare măsură la succes în lupta cea mare a vieţii. (Ed. p. 195, 196)

Activitatea să nu fie înăbuşită, ci îndrumată. — Copiii noştri stau la răscruce de drumuri. La fiecare pas, atracţiile lumii către urmărirea intereselor proprii şi către îngăduinţa de sine, îi cheamă departe de calea pregătită pentru răscumpăraţii Domnului. Dacă viaţa lor va fi o binecuvântare sau un blestem, depinde de alegerea ce o fac. Plini de energie, dornici să-şi probeze capacităţile neîncercate, ei trebuie să găsească vreo descărcare pentru viaţa lor plină de energie. Prin urmare vor fi activi pentru bine sau pentru rău.

Cuvântul lui Dumnezeu nu reprimă activitatea, ci o călăuzeşte cum trebuie. Dumnezeu nu doreşte ca tineretul să fie lipsit de aspiraţii. [344]

Elementele caracterului ce-l fac pe un om cu adevărat plin de succes şi onorat între oameni — dorinţa de nestăvilit pentru un bine mai mare, voinţa dârză, sârguinţa intensă, perseverenţa neobosită — nu trebuie descurajate. Prin harul lui Dumnezeu, ele trebuie îndreptate spre atingerea obiectivelor atât de înalte faţă de interesele egoiste şi lumeşti, cu cât mai înalte sunt cerurile faţă de pământ. (MH. p. 396) [345]

Instruire pentru viaţa practică

De ce Dumnezeu a hotărât munca pentru Adam şi Eva. — Domnul a făcut pe Adam şi Eva şi i-a aşezat în grădina Edenului ca s-o lucreze şi s-o păzească pentru Domnul. A fost pentru fericirea lor ca ei să aibă o ocupaţie, altfel Domnul nu le-ar fi hotărât lucrul. (MS. 24b, 1894)

În sfatul cu Tatăl, înainte de a fi lumea, a fost destinat ca Domnul Dumnezeu să planteze o grădină în Eden pentru Adam şi Eva şi să le dea sarcina de a îngriji pomii fructiferi şi de a cultiva şi îngriji vegetaţia. Munca folositoare trebuia să fie protecţia lor şi trebuia perpetuată de-a lungul tuturor generaţiilor până la încheierea istoriei pământului. (ST. 13 august, 1896)

Exemplul Domnului Isus ca muncitor desăvârşit. — În viaţa Lui pământească, Hristos a fost... ascultător şi de ajutor în cămin. El a învăţat meseria de tâmplar şi a lucrat cu propriile-J mâini în micul atelier din Nazaret... Biblia spune despre Isus: „Iar Pruncul creştea şi se întărea; era plin de înţelepciune şi harul lui Dumnezeu era peste El.“ Pe măsură ce lucra, în copilărie şi tinereţe, mintea şi trupul erau dezvoltate. Nu Şi-a folosit puterile fizice cu nepăsare, ci le-a dat astfel de exerciţiu încât să le păstreze în sănătate ca El să poată face cea mai bună lucrare în orice domeniu. Nu voia să fie nedesăvârşit nici chiar în mânuirea sculelor. El era desăvârşit ca lucrător, după cum era desăvârşit în caracter. (FE. p. 417, 418) Fiecare obiect pe care îl făcea era bine lucrat, părţile potrivindu-se exact şi fiind în stare să suporte proba. (Ev. p. 378) [346]

El trudea zilnic cu mâini răbdătoare. — Isus a sfinţit cărările umile ale vieţii prin exemplul Său... Viaţa Lui a fost plină de sârguinţă şi hărnicie. El, Maiestatea cerului a umblat pe străzi îmbrăcat în hainele simple ale muncitorului obişnuit. A trudit în susul şi în josul povârnişurilor muntelui, mergând şi venind de la lucrul Lui umil. Nu au fost trimişi îngeri să-L poarte pe aripile lor pe urcuşurile obositoare sau să-I dea din tăria lor pentru îndeplinirea sarcinii Sale smerite. Totuşi, atunci când pleca să contribuie la întreţinerea familiei prin munca lui zilnică, El avea aceeaşi putere ca şi atunci când a făcut minunea de a hrăni cinci mii de suflete flămânde pe ţărmul Galileei.

Nu a folosit însă puterea Sa divină pentru a-Şi împuţina poverile sau pentru a-Şi uşura munca. A luat asupra Lui chipul omenirii cu toate slăbiciunile ce-o însoţesc şi nu S-a abătut de la cele mai severe încercări. El a trăit într-o casă de ţărani, a fost îmbrăcat în haine aspre, s-a amestecat cu cei de jos şi a muncit din greu în fiecare zi, cu mâini răbdătoare. Exemplul Său ne arată că este datoria omului de a fi harnic şi că munca este onorabilă. (HR. octombrie, 1876)

Isus a locuit în Nazaret mult timp, neonorat şi necunoscut, pentru a-i învăţa pe oameni cum să trăiască aproape de Dumnezeu în timp ce-şi îndeplinesc datoriile umile ale vieţii. Era o taină pentru îngeri faptul că Domnul Hristos, Maiestatea cerului, a trebuit să coboare, nu numai ca să ia asupra Sa omenescul dar şi ca să-Şi asume cele mai grele poveri şi cele mai înjositoare sarcini. El a făcut aceasta pentru a deveni ca unul din noi, ca să poată fi obişnuit cu truda, întristările şi oboseala copiilor oamenilor. (HR. octombrie, 1876)

Treziţi zelul pentru realizări folositoare. — În copii şi tineri ar trebui trezită o râvnă de a-şi face exerciţiul fizic îndeplinind ceva ce să fie [347] binefăcător pentru ei şi de folos altora. Exerciţiul ce dezvoltă mintea şi caracterul, ce învaţă mâinile să fie folositoare, ce-i instruieşte pe tineri să-şi ducă partea lor din poverile vieţii, este cel ce dă tărie fizică şi stimulează fiecare facultate. Există o răsplată în hărnicia nobilă, în cultivarea obiceiului de a trăi pentru a face bine. (CT. p. 147)

Tinerii trebuie învăţaţi că viaţa înseamnă lucru zelos, răspundere şi îngrijire. Ei au nevoie de o instruire ce să-i facă practici — bărbaţi şi femei care pot face faţă urgenţelor. Ei trebuie învăţaţi că disciplina unei munci sistematice, bine ordonate, este esenţială, nu doar ca o protecţie împotriva schimbărilor vieţii dar şi ca un ajutor pentru o dezvoltare din toate punctele de vedere. (Ed. p. 215)

Munca fizică nu este înjositoare. — Mulţi fac greşeala de a privi lucrul ca fiind înjositor; de aceea tinerii sunt foarte nerăbdători să se educe ca profesori, savanţi, comercianţi, avocaţi şi să ocupe aproape orice funcţie ce nu cere muncă fizică. Tinerele privesc lucrul casnic ca fiind umilitor. Şi cu toate că exerciţiul fizic necesar pentru îndeplinirea muncii casnice este destinat să promoveze sănătatea, dacă nu este prea sever, totuşi ele caută o educaţie pentru a deveni profesoare sau secretare sau învaţă vreo meserie ce să le ţină închise în casă, la o slujbă sedentară. (CT. p. 291)

Lumea este plină de tineri şi tinere care se mândresc cu neştiinţa lor în vreo muncă folositoare. Ei sunt, aproape fără excepţie, frivoli, vanitoşi, iubitori de etalare, nefericiţi, nemulţumiţi şi prea adesea uşuratici şi lipsiţi de principii. Astfel de caractere sunt o pată asupra societăţii şi o ocară pentru părinţi. (HR. decembrie, 1877) [348] Nici unuia din noi n-ar trebui să-i fie ruşine de muncă, oricât de mică şi umilă ar părea. Munca este înnobilatoare. Toţi aceia care trudesc cu capul sau cu mâinile sunt muncitori sau muncitoare. Şi toţi îşi fac datoria şi îşi onorează religia atunci când spală rufe sau vase, la fel de mult ca şi atunci când merg la şedinţă. În timp ce mâinile sunt angajate în lucrul obişnuit, mintea poate fi înălţată şi înnobilată de gânduri curate şi sfinte. (4T. p. 590)

Tinerii să fie stăpânii, nu robii muncii. — Tineretul trebuie îndrumat să vadă adevărata demnitate a muncii. (Ed. p. 214) Un mare motiv pentru care truda fizică este privită de sus, este felul neglijent şi nechibzuit în care aceasta este efectuată deseori. Este făcută de nevoie, nu din liberă alegere. Muncitorul nu lucrează cu tragere de inimă şi nu-şi păstrează respectul de sine, nici nu câştigă respectul altora. Instruirea manuală ar trebui să corecteze această greşeală şi să dezvolte obiceiuri de precizie şi perfecţiune. Elevii să înveţe abilitate şi metodă, să înveţe a economisi timp şi a face fiecare mişcare în mod calculat. Ei n-ar trebui învăţaţi doar metodele cele mai bune, ci să fie inspiraţi cu râvna de a le îmbunătăţi în continuare. Ţinta lor să fie aceea de a-şi face lucrul aşa de desăvârşit cât pot mâinile şi creierul omenesc să-l facă.

Asemenea antrenament îi va face pe tineri stăpâni şi nu robi ai muncii. Va uşura soarta aceluia care trudeşte din greu şi va înnobila chiar şi cea mai umilă ocupaţie. Acela care priveşte lucrul doar ca pe o corvoadă şi se apucă de el cu ignoranţă înfumurată, nefăcând nici un efort pentru îmbunătăţire, va găsi că este, într-adevăr, o povară. Dar aceia care recunosc că există o ştiinţă în munca cea mai umilă, vor vedea în ea nobleţe şi frumuseţe şi vor avea plăcere în a o îndeplini cu credincioşie şi eficienţă.(Id. p. 222) [349]

Bogăţia să nu scutească de instruire practică. — În multe cazuri, părinţii bogaţi nu simt cât de important este să le dea copiilor lor o educaţie în datoriile practice ale vieţii, tot la fel ca şi în ştiinţe. Ei nu văd necesitatea de a le oferi o înţelegere profundă a muncii folositoare, pentru binele minţii şi al principiilor morale ale copiilor şi pentru rodnicia lor viitoare. Acesta este dreptul copiilor ca, în cazul unei nenorociri, ei să stea într-o independenţă nobilă, ştiind cum să-şi folosească mâinile. Dacă au un capital de tărie, ei nu sunt săraci, chiar dacă nu au nici un ban.

Mulţi, care în tinereţe au avut o situaţie bună, pot fi lipsiţi de toate bogăţiile lor şi lăsaţi cu fraţi, surori şi părinţi dependenţi de ei pentru întreţinere. Cât de important este atunci ca fiecare tânăr să fie educat să lucreze, ca să poată fi pregătit pentru orice caz neprevăzut! Bogăţiile sunt cu adevărat un blestem atunci când posesorii le lasă să stea în calea fiilor şi fiicelor lor, ca să nu obţină o cunoaştere a muncii folositoare pentru a fi calificaţi pentru viaţa practică. (3T. p. 150)

Copiii să ia parte la datoriile casnice. — Mama credincioasă nu va fi, nici nu poate fi o mare amatoare de modă, nici o sclavă în casă, care să satisfacă mofturile copiilor ei şi să-i scutească de muncă. Ea îi va învăţa să ia parte la datoriile ei casnice, ca să poată avea o cunoaştere a vieţii practice. Când copiii contribuie la muncă împreună cu mama lor, vor învăţa să privească lucrul ca fiind esenţial pentru fericire, înnobilator şi nu înjositor. Dar dacă mama îşi educă fiicele să fie indolente, în timp ce ea duce poverile grele ale vieţii de cămin, le învaţă să o privească de sus ca pe servitoarea lor, să aştepte după ele şi să facă lucrurile [350] ce le revin lor. Mama ar trebui să-şi păstreze întotdeauna demnitatea. (PHJ. iunie, 1890)

Unele mame fac greşeala de a le elibera pe fete de trudă şi grijă. Făcând astfel, le încurajează lenea. Scuza pe care o invocă aceste mame este: „Fiicele mele nu sunt puternice.“ Dar ele urmează exact calea ce le face slabe şi lipsite de randament. Munca bine orientată este exact ceea ce se cere pentru a le face tari, viguroase, voioase, fericite şi curajoase să întâmpine diferitele încercări cu care sunt asaltate în această viaţă. (ST. 19 august, 1875)

Trasaţi sarcini folositoare copiilor. — Nepăsarea cu care părinţii neglijează să le dea de lucru copiilor lor are urmări deosebit de grave, primejduind vieţile multor tineri şi paralizându-le rodnicia în mod jalnic.

Dumnezeu doreşte ca, atât părinţii cât şi profesorii să-i instruiască pe copii în datoriile practice ale vieţii de fiecare zi. Încurajaţi hărnicia. Fetele — şi chiar băieţii care nu au de lucru afară — ar trebui să înveţe cum s-o ajute pe mama. Din copilărie, ei trebuie învăţaţi să poarte poveri tot mai grele şi mai grele, ajutând în mod inteligent în lucrul familiei. Mame, arătaţi-le cu răbdare copiilor voştri cum să-şi folosească mâinile. Lăsaţi-i să înţeleagă că mâinile lor trebuie folosite în lucrul casnic cu tot atâta îndemânare ca şi ale voastre. (The Review and Herald. 8 septembrie, 1904)

Fiecare copil din familie ar trebui să aibă o parte în purtarea poverilor căminului şi să fie învăţat să-şi îndeplinească sarcina cu credincioşie şi cu voioşie. Dacă munca este astfel împărţită, iar copiii cresc obişnuiţi să poarte răspunderi pe măsura lor, nici un membru al familiei nu va fi supraîmpovărat, iar în cămin totul se va face plăcut şi fără piedici. Va fi menţinută o economie adecvată căci fiecare va fi obişnuit şi interesat în datoriile căminului. (ST. 23 august, 1877) [351]

Gătitul şi cusutul, lecţii de bază. — Mamele ar trebui să-şi ia fiicele cu ele în bucătărie şi să le dea o educaţie amănunţită în domeniul gătitului. De asemenea, să le instruiască în arta fundamentală a cusutului: să le înveţe cum să croiască în mod economic articole de îmbrăcăminte şi cum să le coase cu acurateţe. Unele mame preferă, să facă mai degrabă totul singure decât să-şi dea silinţa să le antreneze cu răbdare pe fiicele lor lipsite de experienţă. Dar făcând astfel, neglijează ramurile esenţiale ale educaţiei şi comit un mare rău împotriva copiilor lor deoarece, mai târziu în viaţă, ei vor simţi dificultatea datorată lipsei lor de cunoştinţe în aceste lucruri. (ApM. p. 15)

Daţi învăţătură atât băieţilor cât şi fetelor. — Deoarece atât bărbaţii cât şi femeile au o parte în gospodărie, ar trebui ca şi băieţii şi fetele să capete o cunoaştere a datoriilor casnice. A face un pat şi a face ordine într-o cameră, a spăla vase, a pregăti o mâncare, a-şi spăla şi repara propriile haine, este o instruire ce n-ar trebui să scadă demnitatea nici unui băiat. Dimpotrivă, îl va face mai fericit şi mai folositor. Iar dacă fetele, în schimb, ar putea învăţa să înhame şi să conducă un cal[Notă: Aceasta a fost scrisă în anul 1903. Principiile sunt pe deplin aplicabile astăzi.], să folosească fierăstrăul şi ciocanul, precum şi grebla şi sapa, ar fi mai bine pregătite să întâmpine împrejurările critice ale vieţii. (Ed. p. 216, 217) Este esenţial atât pentru fiicele cât şi pentru fiii noştri să înveţe folosirea adecvată a timpului, pentru că sunt în mod egal răspunzători înaintea lui Dumnezeu de felul în care îl ocupă. Viaţa ne este dată pentru perfecţionarea înţeleaptă a talentelor ce le posedăm. (HR. decembrie, 1877) [352]

Vedeţi avantajele în păstrarea tăriei mamei. — În fiecare zi este lucru de făcut în casă: de gătit, de spălat vase, de măturat şi de şters praful. Mamelor, le-aţi învăţat pe fiicele voastre să facă aceste datorii zilnice?... Muşchii lor au nevoie de exerciţiu. În loc de a face exerciţiu sărind şi jucând mingea sau alt joc, exerciţiul lor să aibă un obiectiv. (MS. 129, 1898)

Învăţaţi-i pe copii să-şi ducă partea lor din poverile gospodăriei. Ţineţi-i ocupaţi cu vreun lucru folositor. Arătaţi-le cum să-şi facă lucrul uşor şi bine. Ajutaţi-i să realizeze că, prin uşurarea greutăţilor mamei lor, ei îi conservă puterea şi-i prelungesc viaţa. Multe mame epuizate au intrat în mormânt înainte de vreme din nici o altă cauză decât aceea că nu şi-a învăţat copiii să ia parte la poverile sale. Încurajând un spirit de slujire neegoistă în cămin, părinţii îi atrag pe copii mai aproape de Hristos, care este întruchiparea altruismului. (MS. 70, 1903)

Un experiment în fericire. — Copii, aşezaţi-vă mama pe un scaun comod şi spuneţi-i să vă arate ce are de făcut. Ce surpriză ar fi aceasta pentru multe mame trudite şi suprasolicitate! Copiii şi tinerii nu vor simţi niciodată pacea satisfacţiei până ce nu vor despovăra mâinile obosite, mintea şi inima epuizată a mamei, prin îndeplinirea cu credincioşie a datoriilor casnice. Acestea sunt trepte pe scara progresului ce-i va duce înainte pentru a primi o educaţie mai înaltă.

Îndeplinirea cu credincioşie a obligaţiilor zilnice este ceea ce aduce satisfacţia şi pacea gospodarului sincer. Aceia care-şi neglijează partea din responsabilităţile familiei, sunt aceia care se necăjesc din cauza singurătăţii şi nemulţumirii, pentru că nu au învăţat [353] adevărul că aceia care sunt fericiţi, sunt fericiţi pentru că iau parte la rutina zilnică a lucrului ce apasă asupra mamei sau asupra altor membri ai familiei. Mulţi lasă neînvăţată cea mai folositoare lecţie ce este esenţial s-o înţeleagă pentru binele lor viitor. (MS. 129, 1898)

Răsplătirile credincioşiei în datoriile casnice. — O îndeplinire cu credincioşie a datoriilor casnice, ocupând postul în care poţi aduce cele mai bune foloase, este cu adevărat înălţătoare, chiar dacă acel post este întotdeauna aşa de simplu şi umil. E nevoie de această influenţă divină. În aceasta există pace şi bucurie sfântă. Are putere vindecătoare. În mod tainic şi pe neobservate, ea va alina durerile sufletului şi chiar suferinţele corpului. Pacea minţii, izvorâtă din motive şi fapte curate şi sfinte, va da libertate şi vigoare tuturor organelor corpului. Pacea lăuntrică şi o conştiinţă liberă de insultă la adresa lui Dumnezeu, vor impulsiona şi înviora mintea ca roua picurată pe plantele gingaşe. Voinţa este atunci orientată şi stăpânită în mod corect, fiind mai hotărâtă şi, în acelaşi timp, lipsită de perversitate. Meditaţiile sunt plăcute deoarece sunt sfinţite. Seninătatea minţii, ce o poţi avea, va binecuvânta pe toţi aceia cu care te întovărăşeşti. Această pace şi linişte vor deveni obişnuite cu timpul şi-şi vor reflecta razele preţioase asupra tuturor celor din jurul tău, ca să fie din nou reflectate asupra ta. Cu cât guşti mai mult din această pace cerească şi linişte a minţii, cu atât ea va creşte mai mult. Este o plăcere însufleţită, vie, ce nu aruncă toate puterile morale în apatie, ci le trezeşte la o activitate sporită. Pacea desăvârşită este o însuşire pe care îngerii o posedă. (2T. p. 326, 327)

Va exista activitate în cer. — Îngerii sunt lucrători. Ei sunt slujitorii lui Dumnezeu pentru copiii oamenilor. Servitorii leneşi, care se aşteaptă la un cer al [354] inactivităţii, au idei false despre ceea ce constituie cerul. Creatorul nu a pregătit un loc pentru satisfacerea indolenţei păcătoase. Cerul este un loc al activităţii pline de interes. Totuşi, pentru cei trudiţi şi împovăraţi, pentru aceia care au luptat lupta cea bună a credinţei, el va fi o odihnă slăvită, deoarece tinereţea şi vigoarea nemuririi va fi a lor şi nu vor mai avea de luptat împotriva păcatului şi a lui Satana. Pentru aceşti lucrători energici, o stare de indolenţă veşnică ar fi plictisitoare. N-ar fi cer pentru ei. Cărarea muncii, hotărâtă creştinului pe pământ, poate fi grea şi istovitoare, dar este onorată şi sfinţită de urmele paşilor Mântuitorului, iar acela care o urmează este în siguranţă. (CTBH. p. 99) [355]

Învăţând meserii folositoare

Fiecare copil ar trebui să înveţe o meserie. — Nepăsarea şi eşecul părinţilor în a le da de lucru copiilor, pe care şi-au luat responsabilitatea să-i aducă pe lume, a rezultat în rău imens, periclitând vieţile multor tineri şi paralizând în mare măsură rodnicia lor. Este o mare greşeală a permite tinerilor să crească fără a învăţa vreo meserie. (MS. 121, 1901)

Din stâlpul de nor, Domnul Isus a dat indicaţii evreilor prin Moise să-şi educe copiii să lucreze, să-i înveţe meserii şi nimeni să nu fie leneş. (MS. 24b, 1894)

Ar trebui să-i ajutaţi pe copiii voştri să capete cunoştinţă ca, în caz de nevoie, să poată trăi din propria lor muncă. Să-i învăţaţi să fie hotărâţi în a urma chemarea datoriei. (ST. 13 august, 1875)

Învăţaţi folosirea uneltelor. — Când copii ating o vârstă potrivită, ar trebui să li se asigure unelte. Dacă lucrul le este făcut interesant, ei vor fi găsiţi elevi pricepuţi în folosirea uneltelor. Dacă tatăl este dulgher, ar trebui să le dea băieţilor lecţii în construirea caselor, aducând întotdeauna în instrucţiunile lui lecţii din Biblie, cuvinte ale Scripturii în care Domnul compară fiinţele omeneşti cu clădirea Lui. (MS. 45, 1912)

Antrenaţi fiii în agricultură. — Taţii trebuie să-şi instruiască fiii să se angajeze cu ei în meseriile şi în lucrul lor. Fermierii n-ar trebui să creadă că agricultura nu este o ocupaţie destul de demnă pentru fiii lor. Agricultura trebuie avansată prin cunoştinţe ştiinţifice. [356]

Agricultura a fost declarată nerentabilă. Oamenii spun că solul nu plăteşte pentru munca depusă în el şi deplâng soarta acelora care îl cultivă... Ar trebui însă ca persoane pricepute în această direcţie să se ocupe de acest domeniu de activitate, să facă un studiu al solului, să înveţe cum să planteze, să cultive şi să recolteze şi s-ar putea vedea rezultate mai încurajatoare. Mulţi spun: „Noi am încercat agricultura şi ştim care sunt rezultatele ei.“ Şi totuşi chiar aceştia au nevoie să ştie cum să cultive solul şi cum să aducă ştiinţa în lucrul lor. Plugurile lor ar trebui să taie brazde mai adânci şi mai late, iar ei să înveţe că în cultivarea pământului nu trebuie să manifeste un temperament grosolan şi aspru... Să înveţe a semăna seminţele la vremea lor, să acorde atenţie vegetaţiei şi să urmărească planul stabilit de Dumnezeu. (ST. 13 august, 1896)

Instruire de valoare remarcabilă. — Nici o ramură a instruirii manuale nu are o valoare mai mare ca agricultura. Ar trebui depus un efort mai mare pentru a crea şi a încuraja un interes în îndeletnicirile agricole. Profesorii să atragă atenţia asupra a ceea ce spune Biblia despre agricultură: că planul lui Dumnezeu pentru om a fost să lucreze pământul; că primului om, conducătorul întregii lumi, i s-a dat o grădină ca s-o cultive şi că mulţi din cei mai mari bărbaţi ai lumii — adevărata sa nobilime — au fost lucrători ai pământului. Arătaţi-le ocaziile din viaţa unui astfel de om...

Cine îşi câştigă existenţa prin agricultură, scapă de multe ispite şi se bucură de nenumărate privilegii şi bine-cuvântări de care sunt lipsiţi aceia care lucrează în marile oraşe. În aceste zile ale trusturilor gigantice şi ale competiţiei comerciale, puţini sunt aceia care se bucură cu adevărat de independenţa şi siguranţa unei răsplătiri drepte a muncii lor, aşa cum se bucură lucrătorul pământului. (Ed. p. 219) [357]

Produsele proaspete sunt de o valoare deosebită. — Familiile şi instituţiile ar trebui să înveţe să facă mai mult pentru cultivarea şi îmbunătăţirea pământului. Numai dacă oamenii ar cunoaşte valoarea produselor pământului, aduse la vremea lor, eforturi mai stăruitoare ar fi făcute pentru cultivarea solului. Toţi ar trebui să fie familiarizaţi cu valoarea deosebită a fructelor şi legumelor proaspete din livadă şi grădină. (CD. p. 312)

Şcolile să ofere instrucţiuni în meserii folositoare. — Instruirea manuală merită o atenţie mult mai mare decât i s-a acordat înainte. Ar trebui înfiinţate şcoli care, pe lângă cea mai înaltă cultură intelectuală şi morală, să asigure cele mai bune condiţii posibile pentru dezvoltare fizică şi instructaj pentru muncă. Să fie date instrucţiuni în agricultură şi industrie — cuprinzând, pe cât posibil, cât mai multe din cele mai utile meserii — de asemenea în organizarea gospodăriei, în arta culinară sănătoasă, în croitorie, în fabricarea rochiilor comode şi modeste, în tratarea bolnavilor şi în alte domenii asemănătoare. Ar trebui asigurate grădini, ateliere şi camere de tratamente, iar lucrarea în fiecare domeniu să fie îndrumată de instructori pricepuţi. Lucrul să aibă o ţintă definită şi să fie desăvârşit. În timp ce fiecare persoană are nevoie de cunoştinţe în diferite meşteşuguri, este absolut necesar ca fiecare să devină expert în cel puţin unul. Fiecare tânăr, la terminarea şcolii, ar trebui să fi acumulat cunoştinţe în vreo meserie sau ocupaţie cu care să-şi poată câştiga existenţa, dacă va fi nevoie. (Ed. p. 218)

O instruire cu valoare dublă. — Întreprinderi ce se ocupă cu anumite ramuri de muncă ar fi trebuit conectate cu şcolile ca studenţii să poată avea serviciu şi exerciţiul necesar după [358] orele de clasă... Atunci ei ar putea obţine o cunoaştere practică a meseriei după ce şi-au dobândit cunoştinţele din cărţi. (CT. p. 83, 84)

Cunoştinţele practice sunt de o valoare mai mare decât cele ştiinţifice. — Ar fi trebuit să existe profesoare experimentate care să dea lecţii de gătit tinerelor. Fetele ar fi trebuit să fie instruite să croiască, să coase şi să facă articole de îmbrăcăminte, devenind astfel educate pentru datoriile practice ale vieţii.

Pentru tineri trebuie să existe întreprinderi unde ar putea învăţa diferite meserii ce le vor solicita atât muşchii cât şi puterile intelectuale. Dacă tinerii nu pot avea decât o educaţie unilaterală, care va avea o consecinţă mai mare: o cunoaştere a ştiinţei, cu toate dezavantajele ei pentru sănătate şi viaţă sau o cunoaştere a muncii pentru viaţa practică? Noi răspundem fără ezitare: cea de-a doua. Dacă una trebuie să fie neglijată, aceea să fie studierea cărţilor. (3T. p. 156)

S-ar putea să existe unii care au primit o educaţie greşită sau alţii care au idei greşite cu privire la educarea copiilor. Aceşti copii şi tineri trebuie să aibă cea mai bună instruire, iar voi trebuie să introduceţi munca fizică alături de cea intelectuală — cele două să meargă împreună. (MS. 19, 1887)

Isus a fost un exemplu de hărnicie plină de mulţumire. — Se cere mult mai mult har şi disciplină riguroasă a caracterului pentru a lucra pentru Dumnezeu în calitate de mecanic, negustor, avocat sau fermier, ducând principiile creştinismului în ocupaţiile obişnuite ale vieţii, decât să lucrezi ca un misionar recunoscut în câmp deschis, unde poziţia unuia este înţeleasă şi, datorită acestui fapt, jumătate din dificultăţi sunt înlăturate. Se cer nervi şi muşchi spirituali tari pentru a duce religia în atelier [359] şi în birou, sfinţind amănuntele vieţii de fiecare zi, subordonând fiecare tranzacţie lumească standardului unui creştin după Biblie.

Isus, în cei treizeci de ani ai Săi de retragere la Nazaret, a trudit şi S-a odihnit, a mâncat şi a dormit, de la o săptămână la alta şi de la un an la altul, la fel ca şi contemporanii Săi umili. El nu a atras în nici un fel atenţia asupra Lui Însuşi ca asupra unui personaj marcant, totuşi El era Răscumpărătorul lumii, cel adorat de îngeri, făcând tot timpul lucrul Tatălui Său, trăind o lecţie ce ar trebui să rămână pentru omenire ca să o copieze până la sfârşitul timpului.

Această lecţie esenţială a hărniciei plină de mulţumire în datoriile necesare vieţii, oricât de umile, trebuie încă învăţată de o mare parte a urmaşilor Domnului Hristos. Dacă nu este nici un ochi omenesc să ne critice lucrul, nici o voce ca să laude sau să blameze, el trebuie făcut tot atât de bine ca şi când Însuşi Cel Infinit ar fi acolo să-l inspecteze. Noi ar trebui să fim la fel de credincioşi în detaliile mici ale ocupaţiilor noastre ca şi în problemele mai mari ale vieţii. (HR. octombrie, 1876) [360]

Cunoaşterea şi ascultarea de legile vieţii

Minuni ale corpului omenesc. — Noi suntem lucrarea lui Dumnezeu, iar Cuvântul Lui ne descrie ca: „o făptură aşa de minunată“. El a pregătit această locuinţă vie pentru minte; este un templu „ţesut în chip ciudat“, pe care Domnul Însuşi l-a făcut potrivit Duhului Său cel Sfânt ca să locuiască în el. Mintea controlează întreaga făptură. Toate faptele noastre, bune sau rele, îşi au originea în minte. Mintea este cea care se închină lui Dumnezeu şi ne apropie de fiinţele cereşti. Totuşi, mulţi îşi petrec întreaga viaţă fără a cunoaşte caseta {corpul omenesc} ce conţine această comoară.

Toate organele fizice sunt slujitorii minţii, iar nervii sunt solii ce transmit ordinele sale, călăuzind mişcările maşinăriei vii. (FE. p. 425, 426)

În timp ce este studiat mecanismul corpului, atenţia ar trebui să fie îndreptată spre adaptarea lui minunată în a-şi îndeplini funcţiile şi la activitatea şi interdependenţa diferitelor organe. Pe măsură ce interesul studentului este astfel trezit, iar el este condus să vadă importanţa culturii fizice, profesorul poate face mult în a-i asigura o dezvoltare adecvată şi obiceiuri corecte. (Ed. p. 198)

Sănătatea să fie păzită. — Deoarece mintea şi sufletul îşi găsesc expresie prin intermediul corpului, atât vigoarea morală cât şi cea spirituală depind într-o mare măsură de tăria şi activitatea fizică. Tot ceea ce promovează [361] sănătatea fizică, promovează dezvoltarea unei minţi puternice şi a unui caracter bine echilibrat. Fără sănătate, nimeni nu poate înţelege clar şi nici nu poate să-şi împlinească în mod complet obligaţiile sale faţă de sine, faţă de cei din jur sau faţă de Creatorul său. De aceea sănătatea ar trebui să fie păzită cu tot atâta credincioşie ca şi caracterul. O cunoaştere a fiziologiei şi a igienei ar trebui să fie temelia tuturor eforturilor educaţionale. (Id. p. 195)

Mulţi nu vor să studieze legile sănătăţii. — Mulţi nu vor să depună efortul necesar pentru a obţine o cunoaştere a legilor vieţii şi a metodelor simple folosite pentru restabilirea sănătăţii. Ei nu se plasează într-o relaţie corectă cu viaţa. Când rezultatul încălcării legilor naturale este boala, ei nu caută să-şi corecteze greşelile, iar apoi cer binecuvântarea lui Dumnezeu. (CTBH. p. 112, 113)

Trebuie să ne educăm, ca să trăim în armonie cu legile sănătăţii, şi ca să învăţăm şi pe alţii o cale mai bună. Mulţi, chiar dintre aceia care mărturisesc a crede adevărurile speciale pentru acest timp, sunt deplorabil de neştiutori cu privire la sănătate şi cumpătare. Ei au nevoie să fie educaţi, învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură. Subiectul trebuie ţinut proaspăt înaintea lor. Aproape fiecărei familii ar trebui să-i fie stârnit interesul asupra acestei probleme ce n-ar trebui să fie trecută cu vederea ca neesenţială. Conştiinţa trebuie trezită la datoria practicării principiilor adevăratei reforme. (Id. p. 117)

Principiile igienei aplicate în dietă, exerciţiu, îngrijirea copiilor, tratarea bolnavilor şi multe domenii asemănătoare, ar trebui să primească mult mai multă atenţie decât li se acordă de obicei. (Ed. p. 197)

A studia măsuri preventive. — Se acordă prea puţină atenţie cauzelor principale ale mortalităţii, [362] bolilor şi degenerării ce există astăzi chiar în ţările cele mai civilizate şi mai dezvoltate... Cele mai multe din relele ce aduc nenorocire şi ruină rasei umane, pot fi prevenite, iar puterea de a se ocupa de ele se află într-o mare măsură în părinţi. (MH. p. 380)

Învăţaţi-i pe copii să judece de la cauză la efect. — Învăţaţi-i pe copiii voştri să judece de la cauză la efect. Arătaţi-le că, dacă violează legile fiinţei lor, trebuie să plătească prin suferinţă. Dacă nu vedeţi o îmbunătăţire aşa de rapidă cum aţi dori, nu fiţi descurajaţi, ci instruiţi-i cu răbdare şi înaintaţi până ce biruinţa este câştigată. (CT, p. 126)

Aceia care studiază şi practică principiile vieţuirii corecte vor fi mult binecuvântaţi, atât fizic cât şi spiritual. O înţelegere a filozofiei sănătăţii este o pază sigură împotriva multor rele ce sunt în continuă creştere. (Id. p. 138)

Instruirea să fie progresivă. — Cunoştinţele elementare ale fiziologiei şi igienei trebuie predate de timpuriu copiilor, în lecţii simple şi uşoare. Lucrarea să fie începută de mamă, în cămin şi continuată cu credincioşie în şcoală. Pe măsură ce elevii cresc mai mari, educaţia în acest domeniu ar trebui continuată până ce ei sunt calificaţi să îngrijească de templul în care trăiesc. Ei ar trebui să înţeleagă importanţa apărării împotriva bolii prin conservarea vigorii fiecărui organ şi, de asemenea, să fie învăţaţi cum să acţioneze în cazul accidentelor şi bolilor obişnuite. (Ed. p. 196)

Cunoaşterea teoretică nu este suficientă. — Cel care studiază fiziologia trebuie învăţat că obiectivul studiului său nu este doar de a obţine o cunoaştere a faptelor şi principiilor; [363] acestea singure se vor dovedi de puţin folos. S-ar putea ca el să înţeleagă importanţa ventilaţiei şi camera lui să aibă tot timpul aer curat. Dar dacă nu-şi umple plămânii cu aer în mod corespunzător, va suferi consecinţele respiraţiei incorecte. Aşa s-ar putea să fie înţeleasă necesitatea curăţeniei şi să fie asigurate materialele de care este nevoie, dar dacă nu sunt puse în folosinţă, nu vor avea nici un efect. Marea cerinţă în predarea acestor principii este de a-l impresiona pe elev cu importanţa lor astfel încât să le pună în practică în mod conştiincios. (Id. p. 200)

Cunoaşterea legilor naturii este necesară. — Există lucruri ce nu sunt incluse de obicei în studiul fiziologiei şi ar trebui să fie luate în consideraţie. Acestea sunt de o valoare mult mai mare pentru student decât multe din amănuntele predate în mod obişnuit în această materie. Ca principiu de bază al întregii educaţii în acest domeniu, tineretul să fie învăţat că legile naturii sunt legile lui Dumnezeu, divine, la fel ca şi Decalogul. Dumnezeu a scris legile ce guvernează organismul nostru, pe fiecare nerv, muşchi şi fibră din corp. Orice încălcare a lor, intenţionată sau nu, este un păcat împotriva Creatorului nostru. Cât de important este atunci să fie predată o cunoaştere desăvârşită a acestor legi. (Id. p. 196, 197)

Regularitate în mâncat şi dormit. — Importanţa regularităţii timpului de masă şi somn n-ar trebui să fie trecută cu vederea. Deoarece lucrarea de clădire treptată a corpului are loc în timpul orelor de odihnă, este esenţial, în special în cazul tinerilor, ca somnul să fie regulat şi abundent. (Id. p. 205)

Programarea orelor pentru somn n-ar trebui făcută la întâmplare. Studenţii să nu-şi facă obiceiul de a sta cu lumina aprinsă până la miezul nopţii şi să doarmă ziua. [364]

Dacă aşa au fost obişnuiţi acasă, ar trebui să-şi corecteze obiceiul, mergând la culcare la o oră potrivită. Atunci se vor trezi dimineaţa reîmprospătaţi pentru datoriile zilei. (CT. p. 297)

Insistaţi asupra obiceiurilor corecte cu privire la sănătate. — Trebuie să se insiste asupra obiceiurilor corecte în mâncare, băutură şi îmbrăcăminte. Obiceiurile rele îi fac pe tineri mai puţin sensibili la învăţăturile Bibliei. Copiii trebuie să fie păziţi împotriva îngăduirii apetitului şi în special împotriva folosirii stimulanţilor şi narcoticelor. Mesele părinţilor creştini să nu fie încărcate cu alimente condimentate şi picante. (Id. p. 126)

Să nu permitem nici un obicei ce ne va slăbi tăria fizică sau intelectuală şi să nu abuzăm în vreun fel de puterile noastre. Trebuie să facem tot ce ne stă în putere să ne păstrăm sănătatea ca să putem avea o dispoziţie plăcută, o minte clară, să fim în stare să distingem lucrurile sfinte de cele obişnuite şi să onorăm pe Dumnezeu în trupul şi în spiritul nostru, care sunt ale Lui. (YI. 24 august, 1893)

Importanţa poziţiei corecte. — Printre primele lucruri spre care trebuie să ţintim, este poziţia corectă, atât şezând cât şi stând în picioare. Dumnezeu l-a făcut pe om drept şi doreşte ca el să posede nu doar beneficiile fizice, ci şi cele intelectuale şi morale, graţia, demnitatea şi stăpânirea de sine, curajul şi independenţa pe care o postură dreaptă tinde să le promoveze într-o mare măsură. Asupra acestui punct, profesorul să dea instrucţiuni prin exemplu şi prin învăţătură. Arătaţi care este poziţia corectă şi insistaţi să fie menţinută. (Ed. p. 198)

Respiraţia şi cultivarea vocii. — Următoarele în importanţă, după poziţia corectă, sunt respiraţia şi cultivarea vocii. Cel care îşi menţine o poziţie dreaptă atât şezând cât şi stând în picioare, este în mai mare măsură să respire corect decât ceilalţi. [365]

Profesorul trebuie să-i convingă pe elevi de importanţa respiraţiei profunde. Arătaţi cum acţiunea sănătoasă a organelor respiratorii ajută circulaţia sângelui, înviorează întregul organism, stimulează apetitul, încurajează digestia şi induce un somn adânc şi dulce, şi în felul acesta, nu doar că reîmprospătează trupul, ci linişteşte şi calmează mintea. Pe măsură ce este arătată importanţa respiraţiei profunde, ar trebui să se insiste asupra practicării ei. Să se dea exerciţii ce vor încuraja aceasta şi să se urmărească formarea acestui obicei...

Instruirea vocii are un rol important în cultura fizică deoarece tinde să dilate şi să întărească plămânii respingând astfel boala. Pentru a asigura o dicţie corectă în citit şi vorbit, vedeţi ca muşchii abdominali să aibă deplină libertate în rolul lor în respiraţie, iar organele respiratorii să nu fie împiedicate. Tensiunea să vină mai degrabă asupra muşchilor abdominali decât asupra celor traheali. În felul acesta pot fi prevenite boli serioase şi multă extenuare. O atenţie deosebită trebuie acordată asigurării unei articulaţii distincte, a tonurilor calme şi bine modulate şi a unei dicţii nu prea rapide. Aceasta va promova sănătatea şi, în acelaşi timp, va adăuga mult la agreabilitatea şi eficienţa activităţii studentului. (Id. p. 198, 199)

Cele trei lucruri esenţiale pentru fericirea familiei. — În studierea igienei, profesorul sârguincios va îmbunătăţi orice ocazie de a le arăta studenţilor necesitatea curăţeniei desăvârşite: atât a celei personale cât şi a mediului înconjurător al cuiva. Să fie accentuată valoarea băii zilnice în promovarea sănătăţii şi în stimularea activităţii minţii. De asemenea, să se acorde atenţie luminii solare şi aerisirii, [366] igienei dormitorului şi bucătăriei. Învăţaţi-i pe elevi că un dormitor sănătos, o bucătărie desăvârşit de curată şi o masă bună, aranjată cu gust va face mai mult în a asigura fericirea familiei şi respectul oricărui musafir sensibil decât toată mobilă scumpă din salon. Faptul că „viaţa este mai mult decât hrana şi trupul mai mult decât îmbrăcămintea“ este o lecţie tot atât de necesară acum ca şi atunci când a fost dată de Învăţătorul divin, acum o mie opt sute de ani. (Id. p. 200)

Căutaţi să înţelegeţi remediile naturale. — Adevăratele remedii sunt: aerul curat, lumina soarelui, cumpătarea, odihna, exerciţiul, dieta adecvată, folosirea apei şi încrederea în puterea divină. Fiecare persoană trebuie să cunoască remediile şi modul în care acestea se aplică. Este esenţial să înţelegem principiile implicate în tratarea bolnavilor şi, de asemenea, să avem instruirea practică ce să ne facă în stare să folosim aceste cunoştinţe. Folosirea tratamentelor naturale cere o măsură de grijă şi efort pe care mulţi nu sunt binevoitori să le ofere. Procesul natural de vindecare şi refacere este treptat şi celui nerăbdător i se pare încet. Supunerea îngăduinţelor vătămătoare cere sacrificiu. Dar la sfârşit se va vedea că natura, nestingherită, îşi face lucrarea înţelept şi bine. Aceia care perseverează în ascultarea de legile ei vor secera răsplata în sănătatea trupului şi a minţii. (MH. p. 127)

Un cod cuprinzător. — Cu privire la ceea ce putem face pentru noi înşine, există un punct care se cere luat în consideraţie cu atenţie şi chibzuinţă. Trebuie să mă cunosc pe mine însumi. Trebuie să fiu dispus întotdeauna să învăţ cum să îngrijesc această construcţie, trupul pe care mi l-a dat Dumnezeu, [367] ca s-o pot păstra în cea mai bună condiţie de sănătate. Trebuie să mănânc lucrurile care vor fi cele mai bune pentru mine din punct de vedere fizic şi trebuie să am o grijă deosebită pentru ca îmbrăcămintea mea să permită o circulaţie bună a sângelui. Să nu mă lipsesc de exerciţiu şi de aer. Să obţin toată lumina soarelui ce stă în putinţa mea s-o obţin. Eu trebuie să am înţelepciune ca să fiu un păzitor credincios al trupului meu.

Fac un lucru foarte neînţelept dacă intru într-o cameră rece când sunt transpirat. Mă dovedesc un ispravnic necredincios dacă-mi permit să stau în curent şi astfel să mă supun răcelii. Mă dovedesc neînţelept dacă stau cu picioarele reci şi astfel atrag sângele de la extremităţi la creier şi la organele interne. Trebuie să-mi protejez întotdeauna picioarele când este vreme umedă. Trebuie să mănânc regulat, cele mai sănătoase alimente ce vor face sânge de cea mai bună calitate şi să nu lucrez necumpătat dacă stă în puterea mea să fac aceasta. Atunci când încalc legile pe care Dumnezeu le-a stabilit în fiinţa mea, trebuie să mă pocăiesc, să fac reformă şi să mă plasez în condiţiile cele mai favorabile, sub îngrijirea doctorilor pe care Dumnezeu mi i-a pus la dispoziţie: aerul curat, apa curată şi preţioasă, vindecătoarea lumină solară. (MM. p. 230)

Noi suntem, în mod individual, răspunzători faţă de Dumnezeu. — Trupurile noastre sunt proprietatea răscumpărată a lui Hristos şi noi nu avem libertatea să facem cu ele ce ne place. Toţi aceia care cunosc aceste legi stabilite de Dumnezeu în făpturile lor, ar trebui să-şi dea seama de obligaţia lor de a le asculta. Ascultarea de legile sănătăţii să fie făcută o problemă de datorie personală. Noi înşine trebuie să suferim consecinţele legii încălcate. Fiecare dintre noi, în mod individual, trebuie să dăm socoteală înaintea lui Dumnezeu pentru obiceiurile şi practicile noastre. Aşadar întrebarea să ne-o punem nu sub forma: „Ce face lumea?“, ci: „Cum să [368] tratez eu, ca individ, trupul pe care mi l-a dat Dumnezeu?“ (MH. p. 31) [369] [370]

Secţiunea 14 — Menţinând condiţia fizică

[371]

Gospodina în bucătărie [Cartea Dietă şi hrană prezintă sfaturi detaliate cu privire la chestiunea alimentaţiei]

Înalta chemare a gospodinei. — Nu poate exista ocupaţie mai importantă decât aceea a lucrului casnic. A găti bine, a pune pe masă alimente sănătoase într-o manieră apetisantă cere inteligenţă şi experienţă. Persoana care pregăteşte alimentele ce vor intra în stomac să fie transformate în sânge şi să hrănească organismul ocupă poziţia cea mai înaltă şi mai importantă. (3T. p. 158)

Este esenţial pentru orice tânăr să cunoască cu desăvârşire datoriile de fiecare zi. Dacă e nevoie, o tânără se poate dispensa de cunoaşterea limbii franceze, a algebrei şi chiar a pianului, dar este absolut necesar să înveţe să facă pâine bună, să facă îmbrăcăminte potrivită şi să îndeplinească în mod eficient multele datorii ce ţin de gospodărie.

Nimic nu este mai vital pentru sănătatea şi fericirea întregii familii ca îndemânarea şi inteligenţa aceleia care găteşte. Prin mâncare rău preparată şi nesănătoasă ea poate împiedica şi chiar distruge atât rodnicia adultului cât şi dezvoltarea copilului. Asigurând în schimb alimente adaptate la nevoile organismului şi în acelaşi timp atrăgătoare şi gustoase, ea poate realiza la fel de mult în direcţia bună, cât ar fi realizat în direcţia rea, făcând altfel. Aşa că, în multe feluri, fericirea vieţii este împletită cu credincioşia în datoriile obişnuite. (Ed. p. 216) [372]

Ştiinţa gătitului este o artă esenţială. — Gătitului nu este o arie mică... Ea trebuie privită ca cea mai valoroasă dintre toate artele, deoarece este atât de strâns legată cu viaţa. Ea ar trebui să primească mai multă atenţie deoarece, pentru a produce sânge bun, organismul are nevoie de alimente bune. Temelia a ceea ce-i menţine pe oameni sănătoşi este lucrarea medicală misionară a gătitului sănătos.

Adesea reformarea sănătăţii devine deformarea sănătăţii datorită pregătirii mâncării fără gust. Lipsa de cunoştinţă privind gătitul sănătos trebuie să fie remediată pentru ca reforma sanitară să devină un succes.

Bucătăresele bune sunt greu de găsit. Multe, multe mame au nevoie să ia lecţii de gătit ca să poată aşeză înaintea familiei alimente bine preparate şi atrăgătoare. (CD. p. 263)

Caută să devii stăpână a artei. — Surorile noastre nu ştiu adesea cum să gătească. Unora ca acestea le-aş spune: eu aş merge la cea mai bună bucătăreasă ce poate fi găsită în ţară, şi aş rămâne acolo săptămâni, dacă e necesar, până aş deveni stăpână pe artă, o bucătăreasă dibace şi inteligentă. Aş urma această cale dacă aş avea patruzeci de ani. Este datoria voastră să ştiţi cum să gătiţi şi să le învăţaţi şi pe fiicele voastre. (2T. p. 370)

Studiaţi şi practicaţi. — Mâncarea poate fi preparată simplu şi sănătos dar se cere îndemânare ca să poată fi făcută atât sănătoasă cât şi hrănitoare. Pentru a învăţa cum să gătească, femeile ar trebui să studieze, apoi, cu răbdare, să pună în practică. Oamenii suferă pentru că sunt prea comozi s-o facă. Eu le spun: e timpul să vă treziţi energiile adormite şi să vă informaţi. Să nu credeţi că timpul devotat [373] obţinerii cunoştinţelor şi experienţei aprofundate în prepararea alimentelor sănătoase şi gustoase e un timp pierdut. Nu contează cât de multă experienţă aţi avut în gătit, dacă mai aveţi încă responsabilităţile unei familii, este datoria voastră să învăţaţi cum s-o îngrijiţi în mod adecvat. (CTBH. p. 49)

Atât varietatea cât şi simplitatea sunt esenţiale. — Mesele ar trebui să fie variate. Aceleaşi feluri de mâncare, preparate în acelaşi fel, n-ar trebui să apară pe masă de fiecare dată, în fiecare zi. Mâncarea este mai bine savurată şi organismul este mai bine hrănit atunci când hrana este variată. (MH. p. 300)

Corpurile noastre sunt constituite din ceea ce mâncăm, iar pentru a face ţesuturi de bună calitate, trebuie să avem felul de mâncare potrivit, preparat cu atâta îndemânare încât să fie cel mai bine adaptat la nevoile organismului. Este o datorie religioasă a acelora care gătesc să înveţe cum să gătească variat, aşa încât mâncarea să fie atât gustoasă cât şi sănătoasă. (CTBH. p. 48, 49)

Moda şi etalarea îşi arată influenţa dăunătoare până şi în aranjatul mesei. Prepararea sănătoasă a alimentelor devine o problemă secundară. Servirea unei mari varietăţi de alimente absoarbe timp, bani şi muncă obositoare fără a aduce vreun bine. S-ar putea să fie la modă să ai vreo şase feluri de mâncare dar acest obicei este distrugător pentru sănătate. Aceasta este o modă pe care bărbaţii şi femeile sensibile ar trebui s-o condamne atât prin învăţătură cât şi prin exemplu... Cu mult mai bine ar fi fost pentru sănătatea familiei dacă prepararea mesei ar fi fost mai simplă. (Id. p. 73)

Rezultatele gătitului slab. — Gătitul incorect epuizează energiile vieţii a mii de oameni. Din această cauză sunt pierdute mai multe suflete decât mulţi îşi dau seama. Ea deranjează organismul [374] şi produce boală. În această condiţie, lucrurile cereşti nu pot fi discernute cu promptitudine. (Id. p. 49)

Mâncarea săracă şi gătită rău sărăceşte sângele din cauză că slăbeşte organele ce-l generează. Ea deranjează organismul şi aduce pe lângă boală şi nervi iritabili şi temperamente rele. Victimele gătitului slab se numără cu miile şi zecile de mii. Pe multe morminte s-ar putea scrie: „Mort din cauza gătitului rău“, „Mort din cauza unui stomac suprasolicitat“. (MH. p. 302)

Învăţaţi-vă copiii să gătească. — Nu neglijaţi să-i învăţaţi pe copiii voştri cum să gătească. Făcând astfel, le împărtăşiţi principii pe care ar trebui să le aibă în educaţia lor religioasă. Predându-le lecţii în fiziologie şi învăţându-i cum să gătească simplu şi totuşi cu îndemânare, puneţi temelia pentru cele mai folositoare ramuri ale educaţiei. Se cere dibăcie ca să faci pâine bună şi uşoară. Există religie în gătitul bun şi eu pun sub semnul întrebării religia acelora care sunt prea ignoranţi şi prea nepăsători ca să înveţe să gătească. (2T. p. 537)

Instruiţi-le cu răbdare şi atenţie. — Mamele ar trebui să-şi ia fiicele în bucătărie când sunt foarte tinere şi să le înveţe arta gătitului. Mama nu poate aştepta ca fiicele ei să înţeleagă tainele lucrului casnic fără educaţie. Ea ar trebui să le înveţe cu răbdare şi iubire şi să facă lucrul cât poate de plăcut prin înfăţişarea ei voioasă şi prin cuvinte încurajatoare de aprobare. (Id. vol. 1, p. 684)

Dacă ele eşuează odată, de două ori, de trei ori nu le criticaţi. Descurajarea îşi face deja lucrarea, ispitindu-le să spună: „N-are rost; nu pot.“ Acesta nu este timp de criticat. Voinţa lor slăbeşte. Ea are nevoie de impulsul cuvintelor încurajatoare, voioase şi pline de speranţă ca: „Nu-i [375] nimic c-ai greşit. Tu acum abia înveţi şi e de aşteptat să faci gafe. Mai încearcă. Concentrează-te la ceea ce faci. Fi foarte atentă şi cu siguranţă vei reuşi.“ (Id. p. 684, 685)

Cum poate fi răcit interesul şi entuziasmul. — Multe mame nu realizează importanţa acestei ramuri a cunoaşterii, şi, decât să aibă tulburarea şi grija de a-şi instrui copiii şi de a suporta eşecurile şi greşelile lor în timp ce aceştia învaţă, ele preferă să facă totul singure. Când fiicele lor fac o greşeală în eforturile lor, ele le dau la o parte spunând: „N-are rost; tu nu poţi face cutare sau cutare. Mai mult mă încurci şi mă necăjeşti decât mă ajuţi.“

Astfel sunt respinse primele eforturi ale celor care învaţă, iar primul eşec le răceşte interesul şi zelul de a învăţa în aşa fel, încât le este frică de o altă încercare şi vor propune să coase, să tricoteze, să facă curăţenie în casă, orice altceva numai să nu gătească. Aici mama a făcut o mare greşeală. Ea ar fi trebuit să le instruiască cu răbdare, ca să poată obţine, prin practică, o experienţă ce va alunga stângăcia şi va remedia mişcările neîndemânatice ale lucrătorului neexperimentat. (Id. p. 685)

Cea mai necesară pregătire pe care o pot face tinerele pentru viaţa practică. — Tinerele ar trebui să fie învăţate cu de-amănuntul în gătit. Oricare ar fi împrejurările lor în viaţă, aceasta este o cunoştinţă ce poate fi pusă în practică. Este o ramură a educaţiei ce are cea mai directă influenţă asupra vieţii omeneşti, în special asupra vieţilor celor mai apropiaţi. (Id. p. 683, 684)

Eu îmi apreciez croitoreasa; îmi preţuiesc persoana care-mi transcrie lucrările; dar bucătăreasa mea, care ştie bine cum să prepare alimentele ca să susţină viaţa şi să hrănească creier, os şi muşchi, ocupă locul cel mai important între ajutoarele din familia mea. (Id. vol. 2, p. 370) [376] Tinerele gândesc că este josnic să găteşti şi să faci altfel de lucru în gospodărie şi, pentru acest motiv, multe fete care se mărită şi au grija familiei ştiu foarte puţin despre datoriile ce revin unei soţii şi mame. (MH. p. 302)

Astfel construiţi o barieră împotriva viciului şi nechibzuinţei. — Atunci când le învăţaţi {pe fetele voastre} arta gătitului, voi construiţi în jurul lor o barieră ce le va păzi de nesocotinţa şi viciul în care altfel ar fi tentate să se angajeze. (2T. p. 370)

Bărbaţii, ca şi femeile, ar trebui să înveţe să gătească. — Bărbaţii, ca şi femeile, au nevoie să înţeleagă prepararea simplă şi sănătoasă a alimentelor. Afacerile lor îi cheamă adesea acolo unde nu pot obţine mâncare sănătoasă. Atunci, dacă au cunoştinţe în gătit, le pot folosi cu un scop bun. (MH. p. 323)

Atât tinerii cât şi tinerele ar trebui să înveţe cum să gătească economic şi să se dispenseze cu totul de ramura alimentelor cu carne. (CT. p. 313)

Studiaţi economia; evitaţi risipa. — În fiecare compartiment al gătitului întrebarea ce trebuie luată în consideraţie este: „Cum să fie preparată mâncarea cât mai natural şi necostisitor?“ Trebuie studiu atent ca alimentele rămase de la masă să nu fie risipite. Studiaţi cum pot fi recuperate aceste resturi. Această dibăcie, economie şi tact înseamnă o avere. În anotimpurile mai călduroase pregătiţi mai puţină mâncare. Folosiţi mai multă substanţă uscată. Sunt multe familii sărace care de-abia au destul să mănânce, totuşi, pot fi adesea iluminate cu privire la motivul pentru care sunt sărace: există prea multe resturi risipite. (CD. p. 258)

Întrebări serioase pentru meditaţie. — „Fie că mâncaţi, că beţi sau că faceţi orice altceva, faceţi totul spre [377] slava lui Dumnezeu.“ Faceţi voi aceasta atunci când preparaţi mâncarea pentru masă şi chemaţi familia să ia parte la ea? Puneţi înaintea copiilor voştri numai alimente ce ştiţi că vor face sângele cel mai bun? Este acesta felul de alimente ce le va păstra corpurile în cea mai bună condiţie de sănătate? Este acesta felul de alimente ce îi va plasa în cea mai bună relaţie cu viaţa şi sănătatea? Este acesta felul de hrană ce planifici pentru copiii tăi? Sau, fără a lua în consideraţie binele lor viitor, le asiguri mâncare nesănătoasă, stimulantă şi iritantă? (2T. p. 359, 360) [378]

Mâncând pentru a trai

Dumnezeu a dat înclinaţiile şi gusturile — Înclinaţiile şi dorinţele noastre naturale sunt de la Dumnezeu şi, atunci când au fost date omului, erau pure şi sfinte. A fost planul lui Dumnezeu ca judecata să stăpânească apetitul şi împreună ele să slujească fericirii noastre. Atunci când sunt reglementate şi controlate de o judecată sfinţită, ele sunt sfinţenie Domnului. (Te. p. 12)

Un subiect al preocupării divine — Educaţia israeliţilor cuprindea toate obiceiurile vieţii lor. Tot ceea ce privea bunăstarea lor constituia obiectul grijii lui Dumnezeu şi ţinea de sfera legii divine. Chiar în asigurarea hranei, Dumnezeu a urmărit cel mai mare bine al lor. Mana cu care i-a hrănit în pustie era de aşa natură încât să promoveze tăria lor fizică, intelectuală şi morală.... Cu toate greutăţile vieţii din pustiu, nu era nici unul slab în toate seminţiile lor. (Ed p. 38)

Construiţi din hrana ce o mâncăm. — Corpurile noastre sunt constituite din alimentele pe care le consumăm, în fiecare ţesut din organism există consum continuu. Fiecare mişcare a fiecărui organ, implică consum şi acesta este înlocuit din hrana noastră. Fiecare organ din corp îşi cere partea lui din nutriţie: creierului trebuie să i se asigure partea; oasele, muşchii şi nervii îşi cer partea lor. Este un proces minunat ce transformă hrana în sânge şi foloseşte acest sânge în construirea diferitelor părţi ale corpului. Acest proces înaintează în mod continuu, asigurând viaţă şi tărie fiecărui nerv, muşchi şi ţesut. (MH. p. 295) [379]

Începeţi cu hrănirea corectă a pruncului. — Importanţa educării copiilor în obiceiuri de dietă corecte nu poate fi estimată. Cei mici au nevoie sa înveţe că mănâncă pentru a trăi şi nu trăiesc pentru a mânca Educaţia ar trebui să înceapă cu pruncul din braţele mamei sale. Să fie hrănit numai la intervale regulate şi mai rar pe măsură ce creşte mai mare. N-ar trebui să i se dea dulciuri sau alimente folosite de persoanele mai mari deoarece el nu este în stare să le digere. Atenţia şi regularitatea în hrănirea pruncilor, nu numai că le va încuraja sănătatea şi-i va face să aibă temperamente liniştite şi calme, dar le va şi pune temelia obiceiurilor ce vor fi o binecuvântare pentru ei în anii de mai târziu. (Id p. 383)

Educaţi gusturile şi apetitul. — Pe măsură ce copiii depăşesc perioada prunciei, încă se cere mare atenţie în educarea gusturilor şi apetitului lor. Adesea li se permite să mănânce când vor şi ce vor fără a ţine cont de sănătate. Osteneala şi banii cheltuiţi atât de des pentru gusturi nesănătoase fi conduc pe tineri să creadă că cea mai înaltă ţintă în viaţă, care produce cea mai multă fericire, este aceea de a fi în stare să-ţi satisfaci apetitul. Rezultatul acestei educaţii este lăcomia, urmată de boală...

Părinţii ar trebui să educe gusturile copiilor lor să nu permită folosirea alimentelor nesănătoase. (Id p. 384)

Puterile spirituale, intelectuale şi fizice sunt influenţate de dietă. — Mamele care împlinesc dorinţele copiilor lor cu preţul sănătăţii şi al temperamentelor echilibrate, seamănă seminţele râului, ce Vor creşte şi vor aduce roadă, îngăduinţa de sine creşte odată cu copilul, iar vigoarea intelectuală şi cea fizică sunt sacrificate. Mamele care fac această lucrare seceră cu amărăciune rodul seminţelor ce le-au semănat. Ele îşi văd copiii cum cresc având mintea şi caracterul nepotrivite [380] să îndeplinească un rol nobil şi folositor în societate sau în cămin. Puterile spirituale, ca şi cele intelectuale şi fizice suferă sub influenţa hranei nesănătoase. Conştiinţa devine amorţită, iar sensibilitatea la impresii bune este slăbită. (CD. p. 230)

Alegeţi hrana ca mai bună. — Pentru a şti care sunt alimentele cele mai bune trebuie să studiem planul originar al lui Dumnezeu pentru dieta omului. El, care 1-a creat pe om şi-i înţelege nevoile, i-a stabilit lui Adam hrana... Cerealele, fructele, nucile şi legumele constituie dieta aleasă de Creatorul nostru pentru noi. (MH. p. 295, 296)

Preparaţi-le într-un mod simplu şi apetisant — Dumnezeu 1-a aprovizionat pe om cu mijloace abundente pentru satisfacerea unui apetit nepervertit. El i-a pus înainte produsele pământului — o bogată varietate de alimente plăcute la gust şi hrănitoare pentru organism. Bunul nostru Tată ceresc spune că din acestea putem mânca după plăcere. Fructele, cerealele şi legumele, fără condimente şi grăsimi de toate felurile, formează, împreună cu lapte sau smântână, dieta cea mai sănătoasă. Ele dau hrană corpului, o putere de rezistenţă şi o vigoare intelectului, imposibil de obţinut printr-o dietă excitantă. (CD. p 92)

Apetitul nu este un ghid sigur. — Ar trebui alese acele alimente ce asigură elementele necesare pentru clădirea corpului. Pentru această alegere, apetitul nu este un ghid sigur. El a fost pervertit prin obiceiuri rele în mâncare. Adesea cere alimente ce ruinează sănătatea producând slăbiciune în loc de tărie... Bolile şi suferinţa ce există pretutindeni sunt datorate greşelilor larg răspândite în dietă. (MH. p. 295) [381]

Copiii care au urmat un apetit neinstruit — În timp ce călătoream cu trenul am auzit părinţi care spuneau că apetitul copiilor lor era delicat şi că, dacă nu aveau carne şi prăjitură, nu puteau mânca Când se servea masa de prânz, am observat calitatea hranei date acestor copii. Era pâine fină de grâu, carne cu piper negru, murături picante, prăjitură şi conserve. Faţa palidă şi bolnăvicioasă a acestor copii indicau în mod clar abuzurile de care suferea stomacul. Doi dintre aceşti copii au observat copiii altei familii mâncând brânză la masă şi şi-au pierdut apetitul pentru ceea ce era înaintea lor până când, mama lor, indulgentă, a cerşit o bucată de brânză ca să le-o dea, temându-se că, dragii de ei, nu vor reuşi să-şi termine masa Mama a remarcat: „Copiilor mei le place aşa de mult aceasta sau aceea, iar eu le dau ce vor căci apetitul pofteşte acel fel de alimente pe care le cere organismul.“

Acest fapt ar putea fi corect dacă apetitul n-ar fi fost niciodată pervertit. Există un apetit firesc şi stricat. Părinţii care şi-au învăţat copiii să mănânce toată viaţa alimente nesănătoase şi excitante până când şi-au pervertit gustul şi poftesc pământ, creioane de gresie, cafea arsă, resturi mărunte de la ceai, scorţişoară, cuişoare şi condimente, nu pot pretinde că apetitul cere ceea ce organismul are nevoie. Apetitul a fost educat greşit, până ce s-a corupt. Părţile stomacului au fost stimulate şi arse până când şi-au pierdut sensibilitatea lor delicată. Hrana simplă şi sănătoasă le pare fără gust. Stomacul abuzat nu-şi va îndeplini lucrarea dată decât dacă este impulsionat de cele mai excitante substanţe. Dacă aceşti copii ar fi fost educaţi din pruncie să mănânce numai hrană sănătoasă, preparată în modul cel mai simplu, păstrând, pe cât posibil, proprietăţile naturale şi [382] evitând carnea, grăsimea şi toate condimentele, gustul şi apetitul n-ar fi fost stricate. în starea lui naturală, ar putea indica, într-o mare măsură, care sunt elementele adaptate cel mai bine la nevoile organismului. (CD. p. 239)

Despre mâncarea de carne. — Noi nu trasăm o linie precisă ce să fie urmărită în dietă dar spunem că, în ţările în care există fructe, cereale şi nuci din abundenţă, carnea nu este o hrană bună pentru poporul lui Dumnezeu. Eu am fost instruită că alimentele cu carne au tendinţa de a animaliza natura, de a jefui bărbaţii şi femeile de acea iubire şi milă pe care ei ar trebui s-o simtă pentru fiecare şi să dea patimilor josnice stăpânire asupra puterilor mai înalte ale fiinţei. Dacă a fost consumul de carne vreodată sănătos, acum el nu mai este sigur. (9T. p. 159)

Motive pentru a părăsi alimentele de carne. — Aceia care consumă carne, nu fac decât să mănânce cereale şi legume la mâna a doua, deoarece animalul primeşte din acestea alimentaţia ce-i produce creşterea. Viaţa care a fost în cereale şi legume trece în consumator. Noi o primim mâncând carnea animalului. Cu cât mai bine ar fi s-o obţinem direct, consumând hrana pe care Dumnezeu ne-a asigurat-o spre folosinţă!

Carnea nu a fost niciodată alimentul cel mai bun, iar acum folosirea ei este de două ori mai inacceptabilă, având în vedere că bolile animalelor sunt într-o creştere rapidă. Aceia care folosesc mâncarea de carne, puţin îşi dau seama ce mănâncă. Deseori, dacă ar putea vedea cum trăiesc animalele şi dacă ar cunoaşte calitatea cărnii ce o consumă, s-ar întoarce de la ea cu dezgust. Lumea mănâncă în continuu carne plină cu microbi de tuberculoză şi de cancer. în acest mod sunt transmise tuberculoză, cancer şi alte boli fatale. (MH. p. 313)

Efectele nu sunt realizate imediat. — Efectele unei diete cu carne s-ar putea să nu fie realizate imediat, dar aceasta nu este [383] dovada că ea nu este dăunătoare. Puţini pot fi făcuţi să creadă că ceea ce le-a otrăvit sângele şi le-a cauzat suferinţa este carnea consumată. Mulţi mor de boli provocate numai de folosirea cărnii, în timp ce cauza reală nu este suspectată nici de ei, nici de alţii. (Id. p. 315)

Întoarcere la dieta originară sănătoasă. — Nu este oare timpul când toţi ar trebui să se dispenseze de mâncarea de carne? Cum pot aceia care caută să devină puri, transformaţi şi sfinţi ca să poată avea tovărăşia îngerilor cereşti, să mai continue să folosească drept hrană lucruri cu un efect atât de dăunător asupra sufletului şi trupului? Cum pot ei să ia viaţa creaturilor lui Dumnezeu ca să le poată consuma carnea ca pe un aliment de lux? Mai degrabă să se întoarcă la hrana sănătoasă şi delicioasă dată omului la început. (Id. p. 317)

Calea acelora care aşteaptă venirea lui Hristos. — Între aceia care aşteaptă venirea Domnului, consumul de carne va fi lăsat la o parte în cele din urmă. Carnea nu va mai face parte din dieta lor. Noi ar trebui să avem în vedere acest sfârşit şi să ne străduim să lucrăm cu hotărâre la împlinirea lui. Eu nu pot să cred că în obiceiul consumului de carne suntem în armonie cu lumina pe care Dumnezeu a avut plăcere să ne-o dea. (CD. p. 380, 381)

Înapoi la planul lui Dumnezeu. — Din nou şi din nou mi s-a arătat că Dumnezeu îşi aduce poporul înapoi la planul Lui original, care este de a nu trăi pe seama cărnii animalelor moarte... Dacă este înlăturată carnea, dacă gustul nu este educat în acea direcţie, dacă este încurajată o preferinţă pentru fructe şi cereale, va fi în curând aşa cum a destinat Dumnezeu la început să fie. Carnea nu va fi folosită de către poporul Lui. (Id. p. 82) [384]

Instrucţiuni privind o schimbare in dietă. — Este o greşeală a presupune că tăria musculară depinde de folosirea alimentelor de origine animală. Nevoile organismului pot fi asigurate mai bine şi se poate avea o sănătate mai viguroasă fără folosirea acestora. Cerealele cu fructe, nuci şi vegetale conţin toate proprietăţile nutritive necesare pentru a produce un sânge bun. Aceste elemente nu sunt asigurate în mod optim de o dietă camătă. Dacă folosirea cărnii ar fi fost esenţială pentru sănătate şi tărie, alimentele de origine animală ar fi fost incluse în dieta indicată omului la început.

Atunci când se întrerupe folosirea alimentelor de carne se resimte adesea o senzaţie de slăbiciune şi de moleşeală. Mulţi se grăbesc să folosească aceasta ca o dovadă că mâncarea de carne este esenţială; dar faptul că alimentele din acesta categorie sunt stimulante, deoarece înfierbântă sângele şi excită nervii, face să li se simtă lipsa. Mulţi vor găsi că a părăsi consumul de carne este la fel de dificil ca pentru un beţiv să renunţe la băutură, dar ei vor dori mai degrabă schimbarea.

Când mâncarea de carne este dată la o parte ea ar trebui înlocuită cu o varietate de cereale, nuci, legume şi fructe hrănitoare şi apetisante. Acest lucru este necesar în special în cazul celor slabi sau care sunt împovăraţi cu muncă continuă. (MH. p. 316)

Înlocuitorii bine preparaţi sunt de ajutor. — Gătitul bun este esenţial în special în cazul în care carnea nu ocupă locul principal în alimentaţie. Ceva trebuie pregătit pentru a lua locul cărnii şi aceşti înlocuitori trebuie să fie bine gătiţi astfel încât carnea să nu mai fie dorită. (L 60a, 1896)

Cunosc familii care au înlocuit dieta de carne cu una inadecvată. Hrana lor este [385] atât de sărac preparată încât stomacului îi este greaţă de ea, iar unii ca aceştia mi-au spus că reforma sanitară nu este potrivită pentru ei pentru că îşi pierd rezistenţa fizică. Există un motiv pentru care unii nu au avut succes în eforturile de a-şi simplifica hrana. Ei au o dietă foarte săracă. Mâncarea este pregătită fără străduinţă şi nu este deloc variată.

Nu ar trebui să existe multe feluri la o masă şi nu ar trebui ca toate mesele să fie compuse din aceleaşi feluri de alimente, fără variaţie. Hrana ar trebui să fie preparată cu simplitate totuşi cu o fineţe ce să stimuleze apetitul. (2T. p. 63)

Biruind apetitul denaturat. — Persoanele obişnuite cu o dietă bogată şi foarte excitantă, au un gust denaturat şi nu pot ca dintr-o dată să savureze hrana uşoară şi simplă. Va trece timp până când gustul va deveni natural, iar stomacul se va restabili în urma abuzului suferit. Dar aceia care vor persevera în folosirea hranei sănătoase, după un timp, o vor găsi gustoasă. Aromele ei delicate şi delicioase vor fi apreciate, iar ea va fi consumată cu savoare mai mare decât cea obţinută de la delicatesele nesănătoase. Stomacul, într-o condiţie sănătoasă, neînfierbântat şi nesuprasolicitat, poate să-şi îndeplinească datoria cu promptitudine. (MH. p. 298, 299)

Alimentaţia sănătoasă nu este un sacrificiu — Când copiii sunt învăţaţi să-şi stăpânească apetitul şi să mănânce ţinând cont de sănătate, să le fie făcut clar că ei îşi refuză numai ceea ce le-ar face rău, că renunţă la lucruri dăunătoare pentru ceva mai bun. Masa să fie îmbietoare şi alcătuită din lucrurile bune pe care Dumnezeu le-a asigurat cu îmbelşugare. (Id. p. 385) [386]

Luaţi în consideraţie anotimpul, clima, ocupaţia. — Nu toate alimentele sănătoase sunt deopotrivă potrivite nevoilor noastre în toate circumstanţele. Ar trebui acordată atenţie alegerii hranei. Dieta noastră să fie potrivită cu sezonul, cu clima în care trăim şi cu ocupaţia ce o avem. Unele alimente ce pot fi folosite într-un anotimp sau într-un climat, nu sunt adecvate altui anotimp sau climat. Tot la fel, există diferite alimente ce se potrivesc persoanelor în diferite ocupaţii. Dumnezeu ne-a oferit o varietate amplă de alimente sănătoase din care fiecare persoană ar trebui să aleagă lucrurile pe care judecata şi experienţa le-au dovedit a fi cele mai adecvate nevoilor sale. (Id. p. 296, 297)

Pregătiţi mâncarea cu inteligenţă şi dibăcie — E rău a mânca doar pentru a satisface apetitul dar nu trebuie să fie manifestată indiferenţă privind calitatea hranei sau modul ei de preparare. Dacă mâncarea nu este consumată cu plăcere, corpul nu va fi aşa de bine hrănit. Hrana ar trebui să fie aleasă cu atenţie şi preparată cu inteligenţă şi îndemânare. (Id. p. 300)

„Noi putem mânca orice “. — În multe familii se fac mari pregătiri pentru vizitatori. O varietate de alimente este pregătită pentru masă. Această mâncare este ispititoare pentru aceia neobişnuiţi cu o aşa varietate de alimente bogate... Cunosc drumul urmat de unii care fac aceste pregătiri în plus pentru musafiri. În familiile lor ei nu ţin cont de regularitate. Mesele sunt pregătite potrivit cu comoditatea soţiei şi mamei. Fericirea soţului şi a copiilor nu este avută în vedere. Pentru musafiri este făcută o aşa paradă [387] dar „numai pentru noi“ orice este destul de bun gândesc ei. Prea adesea este văzută o masă lângă perete şi o mâncare rece pusă pe ea, fără nici un efort de-a o face apetisantă. „Doar pentru noi“, spun ei, „Noi putem mânca orice“. (MS. 1, 1876)

Faceţi masa o ocazie socială plăcuta — Masa trebuie să fie un timp pentru relaţie socială şi reîmprospătare. Tot ceea ce împovărează sau irită ar trebui îndepărtat. Să fie nutrită încrederea, bunătatea şi recunoştinţa faţă de Dătătorul a tot binele şi conversaţia va fi voioasă, un flux plăcut de gânduri ce va înălţa, fără a fi epuizat. (Ed p. 206)

Masa nu este un loc unde să fie cultivată rebeliunea în copii prin anumite căi nechibzuite urmate de părinţi, întreaga familie ar trebui să mănânce cu bucurie şi cu recunoştinţă, amintindu-şi că aceia care îl iubesc şi îl ascultă pe Dumnezeu vor lua parte la cina nunţii Mielului în împărăţia lui Dumnezeu şi Isus însuşi B va servi. (L 19, 1892)

Regularitate în orele de masă. — Neregularitatea în orele de masă distruge tonusul sănătos al organelor digestive în detrimentul sănătăţii şi voioşiei. (MH. p. 384)

În nici un caz n-ar trebui ca mesele să fie neregulate. Dacă prânzul este servit cu o oră sau două mai devreme decât timpul obişnuit, stomacul este nepregătit pentru noua povară. El încă nu a digerat alimentele mâncate la masa trecută şi nu are forţă vitală pentru noua lucrare. Astfel organismul este suprasolicitat.

Pe de altă parte, n-ar trebui ca mesele să fie întârziate cu o oră sau două, datorită împrejurărilor sau pentru a îndeplini o anumită lucrare. Stomacul cere hrana la timpul la care a fost obişnuit s-o primească. Dacă acel timp este amânat, vitalitatea organismului descreşte şi, în sfârşit, ajunge atât de scăzută, încât apetitul [388] dispare cu totul. Dacă mâncarea este consumată atunci, stomacul nu este în stare să se ocupe de ea. Alimentele nu pot fi transformate în sânge bun. Dacă toţi ar mânca la ore regulate, fără să guste nimic între mese, ei ar fi pregătiţi pentru hrana lor şi vor găsi o plăcere în a mânca, fapt ce le va răsplăti efortul. (CD. p. 179)

Învăţaţi-i pe copii când, cat şi cum să mănânce — în general copiii nu sunt învăţaţi cât de important este când, cum şi ce ar trebui să mănânce. Li se permite să-şi satisfacă gusturile, să mănânce la orice oră şi să se înfrupte singuri când ochii le sunt ispitiţi, cu plăcintă, prăjitură, pâine cu unt şi bomboane, care, consumate aproape în continuu îi fac lacomi şi dispeptici. Organele digestive, ca o moară ce merge fără întrerupere, devin slăbite, forţa vitală este solicitată de la creier să ajute stomacul în lucrul lui peste măsură şi astfel puterile intelectuale sunt slăbite. Stimularea nefirească şi obosirea forţelor vitale fi fac nervoşi, nerăbdători la restricţie, încăpăţânaţi şi iritabili. Abia pot fi lăsaţi singuri, fără supravegherea părinţilor lor. în multe cazuri puterile morale par sa fie înăbuşite şi este dificil să-i trezeşti la un sentiment de ruşine şi la natura întristătoare a păcatului; adesea ei alunecă uşor în obiceiuri de ocolire a adevărului, înşelăciune şi adesea de minciună făţişă.

Părinţii deplâng aceste lucruri în copiii lor dar nu realizează că propria lor conducere greşită a adus răul. Ei nu au văzut necesitatea de a constrânge apetitul şi poftele copiilor, iar acestea au crescut şi s-au întărit odată cu ei. Mamele pregătesc cu propriile mâini şi pun înaintea copiilor lor alimente ce au tendinţa de a-i vătăma fizic şi intelectual. (PHJ. mai, 1890) [389]

Nu mâncaţi niciodată intre mese — Stomacul trebuie să primească cea mai atentă îngrijire. Nu trebuie ţinut în activitate continuă. Daţi acestui organ, folosit greşit şi mult abuzat, puţină pace, linişte şi odihnă...

După ce masa obişnuită este consumată, stomacului ar trebui să i se îngăduie să se odihnească cinci ore. Până la masa următoare n-ar trebui să fie introdusă în stomac nici o bucăţică de mâncare. în acest interval, stomacul îşi va îndeplini lucrarea şi apoi va fi în stare să primească mai multă hrană. (CD. p. 173, 179)

Mamele fac o mare greşeală permiţându-le [copiilor lor] să mănânce între mese. Stomacul este deranjat din cauza aceasta şi este pusă temelia pentru suferinţele viitoare. Irascibilitatea lor poate fi cauzată de mâncare nesănătoasă, încă nedigerată, dar mama simte că nu are timp de pierdut asupra acestei chestiuni ca să-şi corecteze guvernarea nesănătoasă; nici nu se poate opri să le calmeze îngrijorarea nerăbdătoare. Ea le dă micilor suferinzi o bucată de prăjitură sau alte delicatese ca să-i liniştească dar aceasta doar măreşte răul-

Mamele se plâng adesea de sănătatea sensibilă a copiilor şi consultă medicul când, dacă ar fi dat dovadă de puţin simţ practic, ar fi văzut că necazul este cauzat de greşeli în dietă. (CTBH. p. 61)

Gustările târzii sunt un obicei dăunător. — Un alt obicei dăunător este acela de a mânca chiar înainte de culcare. Se poate ca mesele obişnuite să fi fost servite, dar, pentru că există o stare de slăbiciune, se consumă mai multă mâncare. îngăduind această practică rea, ea poate deveni un obicei, adesea atât de ferm fixat încât se crede că este imposibil să dormi fără mâncare. Ca rezultat al cinelor târzii, procesul digestiv este continuat în timpul orelor de somn. Dar, deşi stomacul lucrează în continuu, lucrul lui nu este îndeplinit [390] cum trebuie. Somnul este adesea tulburat de visuri neplăcute, iar dimineaţa persoana se trezeşte neîmprospătată şi fără poftă de mâncare pentru dejun. Când ne culcăm pentru a ne odihni, stomacul ar trebui să-şi aibă lucrul terminat, pentru ca, atât el cât şi celelalte organe ale corpului, să se poată bucura de odihnă. Mesele de seară târzii sunt dăunătoare mai ales pentru persoanele sedentare. Deranjamentul creat cu aceste mese este adesea începutul bolilor ce duc la moarte. (MH. p. 303, 304)

O mamă sfătuită că dejunul este important — Copila ta are temperamentul nervos şi dieta ei ar trebui să fie păzită cu grijă. Nu trebuie să i se permită să aleagă acea mâncare ce-i va satisface gustul fără a asigura o alimentare adecvată... N-o lăsa niciodată să plece la şcoală fără masa de dimineaţă. Nu te aventura să-ţi dai libertate înclinaţiilor în această privinţă. Aşează-te în întregime sub controlul lui Dumnezeu, iar El te va ajuta să-ţi aduci toate dorinţele în armonie cu cerinţele Sale. (L 69, 1896)

Obiceiul şi rânduiala societăţii este de a mânca puţin dimineaţa. Dar acesta nu este modul cel mai bun de a trata stomacul. La masa de dimineaţă stomacul este într-o condiţie mai bună de a se ocupa de hrană decât la a doua sau a treia masă a zilei. Obiceiul de a mânca puţin la dejun şi mult la cină este greşit. Faceţi masa de dimineaţă cea mai îmbelşugată dintre toate mesele zilei. (CD. p. 173 p. 173)

Asiguraţi din abundenţă cele mai bune alimente. — Copiii şi tinerii n-ar trebui să fie subnutriţi nici în cea mai mică măsură. Ei trebuie să aibă alimente sănătoase din abundenţă, dar asta nu înseamnă că este potrivit să punem înaintea lor prăjituri bogate şi produse de patiserie. Ei ar trebui să aibă cel mai bun exerciţiu şi cea mai bună hrană deoarece acestea [391] au o influenţă importantă asupra condiţiei puterilor intelectuale şi morale. O dietă adecvată, sănătoasă va fi unul din mijloacele prin care va fi păstrată o digestie bună. (L19, 1892)

Luaţi din acestea cu moderaţie — Părinţii fac adesea o greşeală dându-le copiilor prea multă mâncare. Copiii trataţi în felul acesta vor creşte dispeptici. Moderaţia, chiar în folosirea alimentelor bune, este esenţială. Părinţi, puneţi înaintea copiilor voştri cantitatea pe care ar trebui s-o mănânce. Nu-i lăsaţi să mănânce atât cât se simt înclinaţi...

Părinţi, dacă acest punct nu este păzit, copiii vor avea percepţii slabe. S-ar putea ca ei să meargă la şcoală dar nu vor fi în stare să înveţe aşa cum ar trebui pentru că tăria necesară creierului este folosită pentru a prelucra excesul de hrană ce împovărează stomacul. Părinţii au nevoie de educaţie pentru a vedea că prea multă mâncare dată copiilor fi face plăpânzi şi nu robuşti. (MS. 155, 1899)

Părinţii, nu copiii să dicteze aici. — Învăţaţi-i să-şi stăpânească apetitul şi să fie recunoscători pentru dieta simplă şi sănătoasă pe care le-o dă Dumnezeu. Nu trebuie să le permiteţi să vă spună ei ce să mănânce, ci voi să dictaţi ceea ce este cel mai bine pentru ei. Este păcatul vostru dacă le îngăduiţi copiilor să murmure şi să se plângă de mâncarea bună şi sănătoasă doar pentru că nu se potriveşte cu apetitul lor stricat. (L 23, 1888)

Nu-l lăsa pe copil să aibă impresia că, deoarece este copilul tău, ar trebui să se ţină cont de părerea lui şi să i se îngăduie să-şi aleagă şi să-şi urmeze propria cale. N-ar trebui să i se permită să aleagă alimente ce nu sunt bune pentru el doar pentru faptul că fi plac. Experienţa părinţilor ar trebui să aibă o putere regulatoare în viaţa copilului. (ST. 13 august, 1896) [392]

Respectă preferinţa copilului daca este rezonabilă. — Depinde de fiecare din noi, în mod individual, să hotărâm ca viaţa noastră să fie condusă, fie de minte, fie de trup. Fiecare tânăr trebuie să facă, pentru sine, alegerea care să-i modeleze viaţa. N-ar trebui cruţat nici un efort ca tinerii să înţeleagă forţele cu care au de-a face, şi influenţele ce modelează caracterul şi destinul. (Ed p. 202)

În educaţia lor, copiii şi tineretul, ar trebui învăţaţi că obiceiurile în mâncare, băutură şi îmbrăcăminte, stabilite după standardele lumii, nu sunt în concordanţă cu legile sănătăţii şi vieţii şi trebuie să fie ţinute sub controlul judecăţii. Puterea apetitului şi tăria obiceiului n-ar trebui îngăduite să biruiască ordinele raţiunii. Pentru a asigura acest obiectiv, tineretul trebuie să aibă ţinte şi motive mai înalte decât doar satisfacerea animalică în mâncare şi băutură. (Good Health, iulie, 1880)

Efectele îndepărtate ale apetitului pervertit — Unii nu sunt impresionaţi de necesitatea de a mânca şi a bea spre slava lui Dumnezeu. Îngăduirea apetitului îi afectează în toate relaţiile vieţii. Se vede în familie, în biserică, în adunările de rugăciune şi în supravegherea copiilor lor. Este cursul vieţii lor şi fi împiedică să înţeleagă adevărurile pentru aceste zile din urmă. (CTBH. p. 151)

Vieţuirea sănătoasă, o obligaţie personală. — Ceea ce mâncăm şi bem are o relaţie importantă cu viaţa şi caracterul nostru, iar creştinii ar trebui să-şi aducă obiceiurile lor de mâncare şi băutură în conformitate cu legile naturii. Trebuie să ne înţelegem obligaţiile faţă de Dumnezeu în aceste privinţe. Ascultarea de legile sănătăţii să fie făcută un subiect de studiu intens deoarece [393] ignorarea intenţionată a acestor lucruri este păcat. Fiecare ar trebui să simtă o obligaţie personală de a împlini legile vieţuirii sănătoase. (MS.47, 1896) [394]

Cumpătare în toate lucrurile

Necumpătarea cauzează cele mai multe din bolile vieţii. — Necumpătarea stă la temelia multora din bolile vieţii. Ea distruge în fiecare an zeci de mii. Nu vorbim despre intemperanţă ca fiind limitată numai la folosirea băuturilor intoxicante, ci îi dăm un înţeles mai cuprinzător, incluzând îngăduinţa dăunătoare a oricărui apetit sau pasiuni. (PHJ. aprilie, 1890)

Datorită lipsei de cumpătare unii îşi sacrifică jumătate, iar alţii două treimi din puterile fizice, intelectuale şi morale şi devin jucăriile vrăjmaşului. (MYP. p. 236)

Îngăduinţa excesivă este păcat. — Indulgenţa excesivă în a mânca, a bea, a dormi şi a privi este păcat. Activitatea armonioasă şi sănătoasă a tuturor puterilor trupului şi minţii are ca rezultat fericirea şi cu cât aceste puteri sunt mai elevate şi mai rafinate, cu atât mai pură şi neumbrită este fericirea. (CD. p. 44)

Abstinenţa este un principiu al vieţii religioase. — Temperanţa în toate lucrurile acestei vieţi trebuie să fie învăţată şi practicată. Cumpătarea în mâncare, băutură, somn şi îmbrăcăminte este unul din marile principii ale vieţii religioase. Adevărul adus în sanctuarul sufletului va călăuzi în tratarea corpului. Nici un lucru ce are legătură cu sănătatea agentului uman nu trebuie privit cu indiferenţă. Binele nostru veşnic depinde de felul în care folosim timpul, tăria şi influenţa în această viaţă. (6T. p. 375)

O singură viaţă ne este dată aici şi întrebarea fiecăruia ar trebui să fie: cum să-mi investesc viaţa ca să aducă cel mai mare profit? (PHJ. aprilie, 1890) [395] Prima noastră datorie faţă de Dumnezeu şi faţă de semenii noştri este aceea a dezvoltării de sine. Fiecare capacitate cu care ne-a înzestrat Creatorul ar trebui cultivată până la cel mai înalt grad de perfecţiune, ca să putem fi în stare să facem cantitatea cea mai mare de bine de care suntem capabili. Aşadar, acel timp este folosit cu un scop bun, ce este îndreptat spre stabilirea şi păstrarea unei bune sănătăţi fizice şi intelectuale. Noi nu ne putem permite să micşorăm sau să paralizăm vreo funcţie a minţii sau a corpului prin muncă peste măsură sau prin abuzarea vreunei părţi a maşinăriei vii. Când facem aceasta, cu siguranţă trebuie să suferim consecinţele. (ST. 17 noiembrie, 1890)

Ea are o putere minunată. — Respectarea cumpătării şi a regularităţii în toate lucrurile are o putere minunată. Ea va face mai mult decât împrejurările sau înzestrările naturale în a încuraja acea dispoziţie dulce şi senină ce va netezi calea vieţii. În acelaşi timp, puterea stăpânirii de sine dobândită astfel va fi unul din cele mai preţioase echipamente pentru lupta plină de succes cu datoriile şi realităţile serioase ce o aşteaptă pe fiecare fiinţă omenească. (Ed. p. 206)

Un ajutor pentru a gândi clar. — Bărbaţii din poziţii importante au de luat în fiecare zi hotărâri de care depind rezultate de mare importanţă. Ei trebuie adesea să gândească repede şi acest lucru poate fi îndeplinit cu succes numai de către aceia care practică strictă abstinenţă. Mintea se întăreşte sub tratamentul corect al puterilor fizice şi intelectuale. Dacă solicitarea nu este prea mare, fiecare încercare aduce nouă vitalitate. (MH. p. 309)

Obiceiurile cumpătate aduc răsplătiri bogate. — Noua generaţie în creştere este înconjurată de atracţii menite să ispitească apetitul. În mod deosebit în oraşele noastre mari, fiecare formă de îngăduinţă este făcută uşoară şi ademenitoare. Aceia care [396] refuză, ca şi Daniel, să se pângărească vor secera răsplata obiceiurilor lor de cumpătare. Cu puterea lor fizică superioară şi cu rezistenţa mărită, ei au o rezervă la care pot apela în caz de nevoie.

Obiceiurile fizice corecte promovează superioritatea intelectuală. Puterea intelectuală, tăria fizică şi longevitatea depind de legi neschimbătoare. Nu există întâmplare, şansă, cu privire la această chestiune. Dumnezeul naturii nu va interveni să-l păzească pe om de consecinţele încălcării legilor naturii. (CTBH. p. 28)

Pentru o sănătate perfectă, fii cumpătat în toate lucrurile. — Pentru a păstra sănătatea, este nevoie de temperanţă în toate lucrurile... Tatăl nostru ceresc a trimis lumina reformei sanitare să protejeze împotriva relelor ce rezultă dintr-un apetit pervertit, ca cei care iubesc puritatea şi sfinţenia să poată şti cum să folosească cu discreţie lucrurile bune pe care El li le-a asigurat şi ca, prin exercitarea cumpătării în viaţa de fiecare zi, ei să poată fi sfinţiţi prin adevăr. (Id. p. 52)

Temperanţa precede sfinţirea. — Poporul lui Dumnezeu trebuie să înveţe abstinenţa în toate lucrurile... Orice îngăduinţă de sine trebuie îndepărtată din vieţile lor. Înainte ca să poată înţelege cu adevărat însemnătatea adevăratei sfinţiri şi a conformării cu voia Domnului Hristos, ei trebuie, prin cooperare cu Dumnezeu, să obţină stăpânirea peste obiceiurile şi practicile rele. (MM. p. 275)

În studiu. — Necumpătarea în studiu este un fel de intoxicaţie şi aceia care se complac în ea se rătăcesc de la căile sigure, se împiedică şi cad în întuneric. Domnul ar vrea ca fiecare student să ţină minte faptul că ochiul trebuie păstrat numai spre slava lui Dumnezeu. El nu trebuie să-şi epuizeze şi să-şi irosească puterile fizice şi [397] intelectuale căutând să dobândească toată ştiinţa posibilă, ci să-şi păstreze prospeţimea şi vigoarea tuturor puterilor ca să se angajeze în lucrarea pe care Dumnezeu i-a arătat-o: de a ajuta sufletele să afle calea neprihănirii. (CT. p. 405, 406)

În lucru. — Ar trebui să practicăm temperanţă în munca noastră. Nu este datoria noastră să ne plasăm acolo unde vom fi suprasolicitaţi. S-ar putea ca unii să fie aşezaţi acolo unde acest lucru este necesar dar aceasta ar trebui să fie excepţia şi nu regula. Trebuie să practicăm cumpătare în toate lucrurile. Dacă Îl onorăm pe Domnul făcându-ne partea, El Îşi va face partea Lui, păstrându-ne sănătatea. Noi ar trebui să avem organele sub control sensibil. Practicând cumpătare în mâncare, în băutură, în îmbrăcăminte, în muncă şi în toate lucrurile putem să facem pentru noi ceea ce nici un medic nu poate. (Te. p. 139)

Cei care fac eforturi mari pentru a îndeplini o anumită lucrare într-un timp dat şi continuă să muncească atunci când judecata lor le spune că ar trebui să se odihnească, nu câştigă niciodată. Ei trăiesc cu capital împrumutat. Îşi cheltuiesc forţa vitală de care vor avea nevoie în viitor. Iar atunci când au nevoie de energia pe care au cheltuit-o cu atâta nepăsare, ei eşuează căci le lipseşte. Tăria fizică s-a epuizat, puterile intelectuale se prăbuşesc. Ei îşi dau seama că au întâmpinat o pierdere dar nu ştiu ce este. Resursele lor fizice sunt epuizate când au nevoie de ele. Oricine încalcă legile [398] sănătăţii trebuie să sufere cândva într-o măsură mai mare sau mai mică. Dumnezeu ne-a asigurat forţa de bază de care avem nevoie în anumite perioade din viaţă. Dacă epuizăm această forţă în mod nechibzuit prin suprasolicitare continuă, cândva vom pierde. (FE. p. 153, 154)

În îmbrăcăminte. — Îmbrăcămintea ar trebui să fie sănătoasă din toate punctele de vedere. Dumnezeu doreşte ca „toate lucrurile tale să-ţi meargă bine şi sănătatea ta să sporească“ — sănătatea trupului şi a minţii. Iar noi trebuie să conlucrăm cu El pentru sănătatea sufletului şi a trupului. Amândouă sunt încurajate de o îmbrăcăminte sănătoasă.

Ea ar trebui să aibă graţia, frumuseţea şi potrivirea simplităţii naturale. Hristos ne-a avertizat împotriva mândriei vieţii, dar nu împotriva graţiei şi frumuseţii ei naturale. (MH. p. 288, 289)

În mâncare. — Adevărata cumpătare ne învaţă să ne dispensăm cu totul de orice este dăunător şi să folosim în mod raţional ceea ce este sănătos. Există câţiva care realizează aşa cum ar trebui cât de mult au de a face obiceiurile dietei lor cu sănătatea, cu caracterul, cu rodnicia lor în această lume şi cu destinul lor veşnic. Apetitul ar trebui să fie întotdeauna subordonat puterilor intelectuale. Trupul să fie slujitorul minţii şi nu invers. (Te. p. 138)

Aceia care mănâncă şi muncesc necumpătat şi neraţional vorbesc şi acţionează în acelaşi mod. Nu este necesar să bei băuturi alcoolice pentru a fi necumpătat. Păcatul lipsei de temperanţă în mâncare — mâncatul prea des, prea mult, alimentele bogate şi nesănătoase — distruge activitatea sănătoasă a organelor digestive, afectează creierul şi perverteşte judecata împiedicând gândirea şi acţionarea calmă, raţională şi sănătoasă. (CTBH. p. 155) [399]

Grijă deosebită pentru a nu mânca peste măsură. — În nouă cazuri din zece este un pericol mai mare de a mânca prea mult decât de a mânca prea puţin... Există mulţi bolnavi care nu suferă de nici o boală. Cauza suferinţei lor este îngăduirea apetitului. Ei cred că dacă hrana este sănătoasă pot să mănânce oricât. E o mare greşeală. Persoanele ale căror puteri sunt slăbite ar trebui să mănânce o cantitate de hrană moderată şi chiar limitată. Atunci organismul va fi în stare să-şi facă lucrarea bine şi cu uşurinţa şi ar fi scutit de o mare parte de suferinţă. (MS. 1, 1876)

Nu-L tăgăduiţi pe Dumnezeu printr-o faptă necumpătată. — Noi am fost cumpăraţi cu un preţ, de aceea trebuie să-L slăvim pe Dumnezeu în trupul şi în duhul nostru care sunt ale Lui. Nu trebuie să ne lepădăm de El printr-o faptă de intemperanţă, deoarece unicul Fiu al lui Dumnezeu ne-a cumpărat cu un preţ infinit, chiar jertfa vieţii Lui. El nu a murit pentru noi ca noi să putem deveni sclavii obiceiurilor rele, ci ca să putem deveni fii şi fiice ale lui Dumnezeu, servindu-I cu fiecare putere a fiinţei noastre. (L. 166, 1903)

Aceia care sunt în continuu conştienţi de faptul că se află în această relaţie cu Dumnezeu, nu-şi vor pune în stomac alimente ce plac apetitului dar care vatămă organele digestive. Ei nu vor distruge proprietatea lui Dumnezeu îngăduindu-şi obiceiuri necorespunzătoare în mâncare, băutură sau îmbrăcăminte. Ei vor avea mare grijă de maşinăria umană, realizând că trebuie să facă aceasta pentru a conlucra cu Dumnezeu. El îi vrea sănătoşi, fericiţi şi folositori. Dar, pentru a fi astfel, ei trebuie să-şi pună voinţa lor de partea voinţei Lui. (Te. p 214)

Duceţi cumpătarea în toate amănuntele vieţii de familie. — Noi îndemnăm ca principiile de temperanţă să fie aplicate în [400] toate detaliile vieţii de cămin ca exemplul părinţilor să fie o lecţie de cumpătare şi ca lepădarea şi stăpânirea de sine să fie predate şi impuse copiilor în mod logic, din pruncie. (The Review and Herald. 23 septembrie, 1884)

În cercul familiei şi în biserică trebuie să aşezăm cumpătarea creştină pe o platformă mai înaltă. Ea ar trebui să fie un element viu, lucrător, reformând obiceiuri, dispoziţii şi caractere. (Te. p. 165) [401]

Căminul şi campania pentru temperanţă

Necumpătarea face ravagii. — Necumpătarea îşi continuă încă ravagiile. Nelegiuirea sub orice formă stă ca o barieră puternică pentru a împiedica înaintarea adevărului şi a neprihănirii. Rele sociale, născute din ignoranţă şi viciu, încă mai cauzează nenorociri nespuse şi-şi aruncă umbra vătămătoare atât asupra bisericii cât şi asupra lumii. Stricăciunea în rândurile tineretului creşte în loc să scadă. Nimic nu va ajuta la îndepărtarea acestui blestem devastator decât efortul stăruitor şi continuu. Lupta cu patima şi apetitul, cu obiceiurile rele şi cu pasiunile nesfinte, va fi crâncenă şi mortală. Numai aceia care acţionează din principiu vor obţine biruinţa în acest război. (Te. p. 234)

Necumpătarea este în creştere, în ciuda eforturilor depuse pentru a o stăpâni. Nu putem spune vreodată că suntem prea stăruitori în a căuta să-i împiedicăm înaintarea, în a-l ridica pe cel căzut şi în a-l proteja de ispită pe cel slab. Cu slabele noastre mâini omeneşti nu putem face mult, dar avem un Ajutor sigur. Nu trebuie să uităm că Domnul Hristos poate ajunge la cele mai mari adâncimi ale suferinţei şi degradării omeneşti. El ne poate da ajutor să biruim chiar şi acest demon al necumpătării. (CTBH. p. 21)

Abstinenţa totală este răspunsul. — Singura cale pe care cineva poate fi sigur păzit de puterea necumpătării, este să se abţină cu totul de la vin, bere şi băuturi tari. Noi trebuie să ne învăţăm copiii că, pentru a fi plini de bărbăţie, nu trebuie să atingă aceste lucruri. Dumnezeu ne-a arătat ce constituie adevărata bărbăţie. [402]

Acela care biruieşte va fi onorat şi numele lui nu va fi şters din cartea vieţii. (Id. p. 37)

Părinţii, prin efort serios şi perseverent, neinfluenţaţi de obiceiurile vieţii moderne, pot construi o fortăreaţă morală în jurul copiilor lor, ce-i va apăra de nenorocirile şi crimele cauzate de intemperanţă. Copiii nu trebuie lăsaţi să crească cum vor, dezvoltând, în mod nejustificat, trăsături ce ar trebui distruse chiar atunci când apar, ci să fie disciplinaţi cu grijă şi educaţi să ia poziţie de partea adevărului, reformei şi abstinenţei. Atunci, în orice criză, ei vor avea independenţă morală să ţină piept furtunii de opoziţie ce, cu siguranţă, îi va asalta pe cei care stau în favoarea adevăratei reforme. (Te. p. 214, 215)

Necumpătarea este adesea rezultatul indulgenţei în cămin. — Mari eforturi sunt depuse în ţara noastră pentru a doborî intemperanţa dar este greu să înfrângi şi să legi leul după ce a crescut mare. Dacă jumătate din aceste eforturi erau îndreptate spre iluminarea părinţilor cu privire la responsabilităţile lor în formarea obiceiurilor şi caracterelor copiilor, ar fi putut aduce de o mie de ori mai mult bine decât din calea ce se urmează acum. Tuturor celor ce lucrează pentru temperanţă le dorim succes, dar îi invităm să privească mai profund la cauza acestui rău împotriva căruia luptă şi să intre mai profund şi în mod mai perseverent în reformă. (The Review and Herald. 23 septembrie, 1884)

Pentru a ajunge la rădăcina necumpătării nu trebuie să ne limităm la folosirea alcoolului sau tutunului. Indolenţa, lipsa unei ţinte sau tovărăşiile rele pot fi cauza predispoziţiei. Adesea necumpătarea se găseşte pe masa căminului, în familii ce se consideră strict cumpătate. Orice lucru care deranjează digestia, care creează excitaţii mintale necuvenite sau debilitează organismul în vreun fel, dereglând balanţa puterilor intelectuale şi fizice, slăbeşte controlul [403] minţii asupra trupului şi în felul acesta tinde spre intemperanţă. Decăderea multor tineri promiţători poate fi cauzată de apetitul denaturat creat de o dietă nesănătoasă. (Ed. p. 202, 203)

Mesele poporului nostru american sunt în general astfel preparate încât să predispună la beţie. Pentru o mare categorie de oameni, principiul conducător este apetitul. Oricine îşi îngăduie pofta de a mânca prea des şi alimente de o calitate slabă, îşi slăbeşte puterea de a rezista apetitului şi patimilor în alte privinţe, după cum şi-a întărit predilecţia pentru obiceiuri incorecte în mâncare. (3T. p. 563)

Ceaiul şi cafeaua sunt factori contribuitori. — Prin necumpătarea începută acasă, organele digestive devin mai întâi slăbite şi, în curând, hrana obişnuită nu mai satisface apetitul. Se stabilesc condiţii nesănătoase şi există o poftă pentru mâncare mai excitantă. Ceaiul şi cafeaua produc un efect imediat. Sub influenţa acestor otrăvuri, sistemul nervos este excitat şi, pentru un timp, intelectul pare să fie înviorat şi imaginaţia mai vie. Deoarece aceşti stimulenţi produc efecte atât de plăcute, mulţi trag concluzia că au nevoie de ele cu adevărat. Dar există întotdeauna o reacţie. Sistemul nervos a împrumutat putere din resursele sale pentru viitor ca să le folosească în prezent. Şi toată această înviorare este urmată de o depresie corespunzătoare. Caracterul brusc al uşurării obţinute din ceai şi cafea este o dovadă că ceea ce pare a fi tărie este numai excitare nervoasă şi, în consecinţă, trebuie să fie o daună pentru organism. (CTBH. p. 31)

Tutunul, o otravă subtilă. — Folosirea tutunului este un obicei care adesea afectează sistemul nervos într-un grad mai [404] puternic decât o face alcoolul. El înfăşoară victima în legăturile sclaviei mai puternic decât o face paharul cu otravă şi obiceiul este mai greu de biruit. În multe cazuri, trupul şi mintea sunt mai profund intoxicate de folosirea alcoolului decât de băuturile spirtoase deoarece aceasta este o otravă mai subtilă. (3T. p. 562 ) Tutunul... afectează creierul şi amorţeşte simţurile, aşa încât mintea nu poate discerne clar lucrurile spirituale, în special acele adevăruri ce ar avea tendinţa să corecteze această îngăduinţă murdară. Aceia care folosesc tutunul, sub orice formă, nu sunt curaţi înaintea lui Dumnezeu. Este imposibil pentru ei, într-o aşa practică ticăloasă, să slăvească pe Dumnezeu în trupul şi în duhul lor, care sunt ale Lui. (CH. p. 81) Tutunul slăbeşte creierul şi-i paralizează simţurile fine. Folosirea lui produce o sete pentru băutură tare şi, în foarte multe cazuri, aşează temelia pentru obiceiul beţiei. (CTBH. p. 17)

Efectele stimulenţilor şi narcoticelor. — Stimulenţii şi narcoticele au ca efect reducerea tăriei fizice şi orice afectează trupul va afecta şi mintea. Un stimulent s-ar putea să stârnească energiile pentru un timp şi să producă activitate intelectuală şi fizică, dar după ce trece influenţa înviorătoare, atât mintea cât şi corpul vor fi într-o condiţie mai rea decât înainte. Băuturile intoxicante şi tutunul s-au dovedit a fi un blestem teribil pentru omenire, nu numai slăbind trupul şi aducând confuzie minţii, ci şi pervertind principiile morale. Pe măsură ce judecata este îndepărtată de la conducere, patimile animalice vor avea controlul. Cu cât sunt folosite mai mult aceste otrăvuri, cu atât mai brutală va deveni natura. (ST. 13 septembrie, 1910)

Învăţaţi-i pe copii să deteste stimulenţii. — Învăţaţi-i pe copii voştri să urască excitanţii. Cât de mulţi dezvoltă în ei, fără să ştie, un apetit pentru aceste lucruri! (CTBH. p. 17) [405] Dumnezeu îi cheamă pe părinţi să-şi păzească copiii de îngăduirea apetitului şi mai ales de folosirea stimulenţilor şi narcoticelor. Mesele părinţilor creştini n-ar trebui să fie niciodată încărcate cu condimente şi ingrediente picante. (The Review and Herald. 27 iunie, 1899)

În acest secol rapid, cu cât mâncarea este mai puţin excitantă cu atât este mai bine. Cumpătarea în toate lucrurile şi un refuz hotărât al poftei este singura cale sigură. (3T. p. 561)

O chemare pentru părinţi. — S-ar putea ca părinţii să fi transmis copiilor lor o tendinţă spre apetit şi patimă, ce va face mai dificilă lucrarea de educare şi antrenare a acestor copii să fie strict cumpătaţi şi să aibă obiceiuri pure şi virtuoase. Dacă apetitul pentru alimente nesănătoase, pentru stimulenţi şi narcotice le-a fost transmis de către părinţi ca moştenire, ce răspundere înfricoşată apasă asupra părinţilor să contracareze tendinţele rele pe care le-au dat copiilor lor! Cât de serios şi stăruitor ar trebui să-şi îndeplinească părinţii datoria, cu credinţă şi speranţă, pentru copiii lor nenorociţi. (Id. p. 567, 568)

Gusturile şi apetitul trebuie să fie educate. — Părinţii să facă prima lor ocupaţie aceea de a înţelege legile vieţii şi sănătăţii ca nu cumva prin prepararea hranei sau prin orice alte obiceiuri să facă ceva ce va dezvolta tendinţe rele în copiii lor. Cu câtă atenţie ar trebui să studieze mamele pregătirea mesei cu cele mai simple şi mai sănătoase alimente, pentru ca organele digestive să nu poată fi slăbite, forţele nervoase să nu poată fi dezechilibrate şi învăţăturile pe care le dau copiilor lor să nu poată fi contracarate de mâncarea ce o pun înaintea lor. Această hrană sau slăbeşte sau întăreşte organele [406] digestive şi are mult de-a face cu sănătatea fizică şi morală a copiilor care sunt proprietatea răscumpărată a lui Dumnezeu. (Id. p. 568)

Ce răspundere sacră le este încredinţată părinţilor — să protejeze constituţia fizică şi morală a copiilor lor, aşa încât sistemul nervos să fie bine echilibrat şi sufletul să nu fie în pericol! (Ibid. )

Surorile noastre pot face mult în măreaţa lucrare de salvare a altora aşezând pe mesele lor numai mâncare sănătoasă şi hrănitoare. Ele pot să-şi folosească timpul lor preţios educând gusturile şi apetitul copiilor, formând obiceiuri de cumpătare în toate lucrurile şi încurajând lepădarea de sine şi bunăvoinţa pentru binele altora. (Id. p. 489)

Părinţii neglijenţi sunt răspunzători. — Mulţi părinţi, pentru a evita sarcina de a-şi educa cu răbdare copiii în vederea stăpânirii de sine, le permit să mănânce şi să bea oricând le place. Dorinţa de a satisface apetitul şi de a mulţumi înclinaţia nu se micşorează cu înaintarea în vârstă, iar aceşti tineri răsfăţaţi, pe măsură ce cresc, sunt stăpâniţi de impuls şi devin robii poftei. Când îşi ocupă locul şi îşi încep viaţa lor în societate, sunt fără putere de a rezista ispitei. În cei lacomi la mâncare, în cei devotaţi tutunului, ... şi în alcoolici vedem rezultatele rele ale educaţiei greşite... Când auzim deplângerea bărbaţilor şi femeilor creştine cu privire la relele teribile ale necumpătării, se ridică întrebarea: Cine i-a educat pe tineri? Cine a cultivat în ei pofte nesupuse? Cine şi-a neglijat răspunderea solemnă a formării caracterelor lor pentru a fi folositori în această viaţă şi pentru societatea îngerilor cereşti în viaţa următoare? (CTBH. p. 76) [407] Adevărata lucrare începe acasă. — În cămin începe adevărata lucrare. Cea mai mare povară apasă asupra acelora care au răspunderea educării tinerilor şi a formării caracterelor lor. Este o lucrare a mamelor aceea de a-i ajuta pe copii să-şi formeze obiceiuri corecte şi gusturi curate şi să-şi dezvolte vitalitate morală, adevărată valoare morală. Învăţaţi-i că ei nu trebuie să fie mânuiţi de alţii, că nu trebuie să se supună influenţelor rele, ci să-i influenţeze pe alţii în bine, să-i înnobileze şi să-i înalţe pe aceia cu care se întovărăşesc. Învăţaţi-i că, dacă au legătură cu Dumnezeu, vor avea putere de la El pentru a rezista celor mai aprige ispite. (Id. p. 21, 22)

Temperanţa nu este un lucru cu care să se glumească. — Mulţi nu iau în serios subiectul cumpătării. Ei spun că Dumnezeu nu este preocupat de lucruri aşa de mărunte cum ar fi ceea ce mâncăm sau bem. Dacă Domnul nu S-ar fi îngrijit de aceste lucruri, nu S-ar fi arătat soţiei lui Manoah dându-i instrucţiuni precise şi poruncindu-i de două ori să fie atentă ca nu cumva să le neglijeze. Nu este aceasta o dovadă suficientă că El Se îngrijeşte de aceste lucruri? (Te. p. 233, 234)

Reforma începe cu mama. — Atenţia cu care mama ar trebui să vegheze asupra obiceiurilor sale de vieţuire este arătată în Scripturi. (MH. p. 372)

Reforma trebuie să înceapă cu mama înainte de naşterea copiilor ei; şi dacă învăţăturile lui Dumnezeu ar fi ascultate cu credincioşie, n-ar exista necumpătare. (ST. 13 septembrie, 1910)

Nu numai obiceiurile mamei dar şi educarea copilului era inclusă în instrucţiunile îngerului către părinţii evrei. Nu era destul ca Samson, copilul care trebuia să elibereze pe Israel, să aibă o bună moştenire la naşterea lui. Aceasta trebuia să fie urmată de o educaţie atentă. [408]

El trebuia să fie antrenat din pruncie în obiceiuri de abstinenţă strictă...

Instrucţiunile date cu privire la copiii evrei ne învăţă că nimic din ceea ce afectează bunăstarea fizică a copilului nu trebuie să fie neglijat. Nimic nu este lipsit de importanţă. Orice afectează sănătatea trupului are influenţă asupra minţii şi asupra caracterului. (MH. p. 379, 380)

Cumpătarea şi stăpânirea de sine trebuie să fie învăţate din leagăn. Această lucrare revine într-o mare măsură mamei care, ajutată de tata, o poate îndeplini cu succes. (The Review and Herald. 9 iulie, 1901)

Continuaţi lecţiile acasă şi la şcoală. — Cel mai greu lucru este să schimbi obiceiurile ce au fost îngăduite multă vreme în viaţă şi au educat apetitul. Demonul necumpătării nu este biruit uşor. El are o putere uriaşă şi este greu de învins. Dar părinţii să înceapă lupta împotriva intemperanţei acasă, în propriile familii, iar principiile pe care le predau copiilor, să le urmeze din fragedă pruncie şi atunci pot spera să aibă succes. Mame, veţi fi răsplătite dacă folosiţi orele preţioase, date vouă de Dumnezeu, în formarea, dezvoltarea şi educarea caracterelor copiilor voştri şi în a-i învăţa să adere cu stricteţe la principiile cumpătării în mâncare şi băutură. (3T. p. 567)

În fiecare şcoală şi în fiecare cămin trebuie date învăţături în acest domeniu. Tinerii şi copiii trebuie să înţeleagă rolul alcoolului, tutunului şi ale altor otrăvuri asemănătoare în a distruge corpul, a întuneca mintea şi a trezi senzualitatea sufletului. Să fie făcut clar faptul că nici unul din cei care folosesc aceste lucruri nu poate să mai aibă tăria deplină a facultăţilor sale fizice, intelectuale sau morale. (Ed. p. 202 ) [409]

Arătaţi clar efectul devierilor mici. — Trebuie să ne păzim de începutul răului. În instrucţiunile date tinerilor trebuie arătat foarte clar efectul devierilor, în aparenţă mici, de la ceea ce este drept... Tinerii să fie impresionaţi de gândul că trebuie să fie stăpâni şi nu robi. Dumnezeu i-a făcut conducători ai împărăţiei din ei, iar ei trebuie să-şi exercite guvernarea dată de cer. Când asemenea învăţătură este dată cu credincioşie, rezultatele se vor întinde dincolo de aceşti tineri. Influenţele vor ajunge şi vor salva mii de bărbaţi şi femei care sunt chiar pe pragul pierzării. (Id. p. 203, 204)

Clădiţi putere morală de a rezista ispitei. — Este nevoie de efort individual depus de partea cea bună ca să supună răul crescând al necumpătării. O, dacă am putea găsi cuvinte ce să topească şi să ardă în calea lor către inima fiecărui părinte din ţară! (PHJ. mai, 1890) Părinţii pot să aşeze temelia unei vieţi sănătoase şi fericite pentru copiii lor. Pot să-i trimită din familiile lor cu putere morală de a rezista ispitei, cu curaj şi tărie de a lupta cu succes cu problemele vieţii. Ei pot să inspire în ei ţinta şi să le dezvolte dorinţa de a-şi face viaţa o slavă pentru Dumnezeu şi o binecuvântare pentru lume. Ei pot să facă drumuri drepte pentru picioarele lor, prin soare şi nor, spre înălţimile slăvite de sus. (MH. p. 352) Dumnezeu ne cheamă să stăm pe platforma întinsă a cumpătării în mâncare, băutură şi îmbrăcăminte. Părinţi, nu vă veţi trezi la responsabilităţile date de Dumnezeu? Studiaţi principiile reformei sanitare şi învăţaţi-i pe copiii voştri că drumul lepădării de sine este singura cale sigură. (MS. 86, 1897) [410] [411] [412]

Secţiunea 15 — Îmbrăcăminte potrivită

[413]

Binecuvântările îmbrăcăminţii adecvate

Adecvată şi să vină bine . — În îmbrăcăminte, ca şi în toate celelalte lucruri, este privilegiul nostru să-L onorăm pe Creatorul nostru. El doreşte ca îmbrăcămintea noastră să fie nu numai ordonată şi sănătoasă, ci şi adecvată şi să şadă bine. (Ed. p. 248)

Ar trebui să căutăm să arătăm cât mai bine . În serviciul sanctuarului, Dumnezeu a specificat fiecare detaliu cu privire la veşmintele acelora care slujeau înaintea Lui. Astfel suntem învăţaţi că El are o preferinţă cu privire la îmbrăcămintea acelora care-I servesc. Instrucţiunile cu privire la hainele lui Aron erau precise pentru că îmbrăcămintea lui era simbolică. Tot aşa şi îmbrăcămintea urmaşilor lui Hristos ar trebui să fie simbolică. Noi trebuie să fim reprezentanţii Lui în toate lucrurile. Felul în care arătăm ar trebui să fie caracterizat, din toate punctele de vedere, prin ordine, modestie şi puritate. (6T. p. 96)

Exemplificată prin lucrurile din natură. — Prin lucrurile din natură {florile, crinii}, Domnul Hristos ilustrează frumuseţea pe care cerul o apreciază: graţia modestă, simplitatea, puritatea, potrivirea, ce ar face îmbrăcămintea noastră plăcută Lui. (MH. p. 289)

Caracterul poate fi judecat după stilul îmbrăcăminţii. — Îmbrăcămintea în sine şi felul în care este aranjată pe o persoană este, în general, un indiciu al acelui bărbat sau al acelei femei. (The Review and Herald. 30 ianuarie, 1900)

Noi judecăm caracterul unei persoane după stilul de îmbrăcăminte pe care-l poartă. O femeie modestă şi evlavioasă se va îmbrăca modest. Un gust fin şi o minte cultivată se vor descoperi în alegerea unor haine simple şi adecvate... Aceea care este simplă şi modestă în îmbrăcăminte şi maniere, arată că înţelege faptul că o femeie sinceră [414] este caracterizată de valoarea morală. Cât de încântătoare şi cât de interesantă este simplitatea în îmbrăcăminte ce poate fi comparată în frumuseţe cu florile de pe câmp. (The Review and Herald. 17 noiembrie, 1904)

Principiile călăuzitoare enunţate. — Rog pe poporul nostru să umble cu atenţie şi cu precauţie înaintea lui Dumnezeu. Urmaţi obiceiurile în îmbrăcăminte atât cât sunt în conformitate cu principiile sănătoase. Surorile noastre să se îmbrace simplu, aşa cum fac multe, având hainele dintr-un material bun, durabil, adecvat cu timpurile acestea. Nu lăsaţi ca subiectul îmbrăcăminţii să vă umple mintea. Surorile noastre ar trebui să se îmbrace cu simplitate, în chip cuviincios, cu ruşine şi sfială. Daţi lumii o pildă vie a împodobirii lăuntrice cu harul lui Dumnezeu. (MS. 167, 1897)

Urmaţi obiceiurile predominante dacă sunt modeste, sănătoase şi convenabile. — Creştinii n-ar trebui să se străduiască a atrage privirile celor din jur, îmbrăcându-se diferit de lume. Dar dacă, urmându-şi convingerile datoriei cu privire la îmbrăcămintea modestă şi sănătoasă, se pomenesc în afara modei, ei nu trebuie să-şi schimbe stilul îmbrăcăminţii pentru a fi ca şi lumea, ci ar trebui să manifeste o independenţă nobilă şi un curaj moral de a fi corect, chiar dacă toată lumea diferă de ei.

Dacă lumea introduce un stil de îmbrăcăminte modest, convenabil şi în concordanţă cu Biblia, relaţia voastră cu Dumnezeu sau cu lumea nu se va schimba dacă adoptaţi un asemenea stil. Creştinii ar trebui să-L urmeze pe Hristos şi să-şi facă hainele conform cu Cuvântul lui Dumnezeu. Ei ar trebui să se ferească de extreme. Ei ar trebui să urmeze calea dreaptă cu umilinţă, fără a ţine seama de aplauze sau de critici şi să se prindă de adevăr din cauza valorilor acestuia. (1T. p. 458, 459) [415]

Evită extremele. — Nu-ţi pierde timpul încercând să urmezi toate nebuniile modei în îmbrăcăminte. Îmbracă-te ordonat şi cu bun gust dar nu te face subiectul observaţiilor prin a fi prea elegant sau neglijent şi dezordonat. Procedează ca şi când ai şti că ochi cereşti te privesc şi că trăieşti sub aprobarea sau dezaprobarea lui Dumnezeu. (MS. 53, 1912)

Grija în îmbrăcăminte să nu fie confundată cu mândria. — Există o categorie de oameni care insistă în continuu asupra mândriei şi îmbrăcăminţii, care sunt nepăsători cu privire la ţinta lor şi care consideră că a fi murdar şi a te îmbrăca dezordonat şi fără gust este o virtute. Hainele lor sunt murdare şi adesea arată de parcă au zburat şi au căzut peste ei. Şi totuşi unii ca aceştia vor vorbi totdeauna împotriva mândriei. Ei clasifică decenţa şi îngrijirea drept mândrie. (The Review and Herald. 23 ianuarie, 1900)

Aceia care sunt nepăsători şi dezordonaţi în îmbrăcăminte, sunt rareori elevaţi în conversaţia lor şi au doar puţin rafinament al sensibilităţii. Uneori ei consideră ciudăţenia şi asprimea ca fiind umilinţă. (The Review and Herald. 30 ianuarie, 1900)

Domnul Hristos a dat o avertizare. — Domnul Hristos a observat preocuparea pentru îmbrăcăminte şi a dat o avertizare, da, a poruncit urmaşilor Lui să nu-i acorde prea multă grijă. „De ce vă îngrijoraţi de îmbrăcăminte? Uitaţi-vă cu băgare de seamă la crinii de pe câmp: ei nici nu torc, nici nu ţes; totuşi vă spun că nici chiar Solomon, în toată slava lui, nu s-a îmbrăcat ca unul din ei.“... Mândria şi extravaganţa în îmbrăcăminte sunt păcate la care este predispusă în special femeia; de aceea, aceste porunci se raportează direct la ea. Cât de mică este valoarea aurului şi mărgăritarelor sau a hainelor scumpe în comparaţie cu blândeţea şi farmecul lui Hristos! (CTBH. p. 93, 94) [416]

Învăţătura biblică pentru poporul lui Dumnezeu. — Am fost îndrumată către următoarele texte. Îngerul a zis: „Ele trebuie să slujească de învăţătură poporului lui Dumnezeu.“ I Timotei 2, 9; 10: „Vreau, de asemenea, ca femeile să se roage îmbrăcate în chip cuviincios, cu ruşine şi sfială; nu cu împletituri de păr, nici cu aur, nici cu mărgăritare, nici cu haine scumpe, ci cu fapte bune, cum se cuvine femeilor care spun că sunt evlavioase.“ I Petru 3, 3-5: „Podoaba voastră să nu fie podoaba de afară, care stă în împletitura părului, în purtarea de scule de aur sau în îmbrăcarea hainelor, ci să fie omul ascuns al inimii, în curăţia nepieritoare a unui duh blând şi liniştit, care este de mare preţ înaintea lui Dumnezeu. Astfel se împodobeau odinioară sfintele femei.“ (1 T. p. 189)

Mulţi consideră aceste porunci prea demodate ca să fie vrednice de luat în seamă, dar Acela care le-a dat ucenicilor Lui a înţeles pericolele iubirii de îmbrăcăminte în timpul nostru şi ne-a trimis o notă de avertizare. Vom asculta avertismentul şi vom fi înţelepţi? (Id. vol. 4, p. 630)

Aceia care caută cu adevărat să-L urmeze pe Hristos vor avea principii morale cinstite cu privire la hainele cu care se îmbracă. Ei se vor strădui să împlinească cerinţele acestei porunci ( I Petru 3, 3-5) dată de Domnul în mod atât de clar. (MYP. p. 345, 346)

Primejdiile iubirii de îmbrăcăminte. — Iubirea de îmbrăcăminte periclitează principiile morale şi face din femeie opusul femeii creştine caracterizată prin modestie şi sfială. Prea adesea hainele bătătoare la ochi şi extravagante încurajează senzualitatea în inima acelora care le poartă şi trezeşte pasiuni josnice în inima celor care le privesc. Dumnezeu vede că îngăduirea mândriei şi a vanităţii în îmbrăcăminte duce în mod frecvent la distrugerea caracterului. El vede că hainele scumpe înăbuşă dorinţa de a face bine. (4 T. p. 645) [417]

Mărturia simplităţii în îmbrăcăminte. — Rochia simplă şi modestă va fi o recomandaţie pentru surorile mele tinere. Nu puteţi lăsa lumina voastră să lumineze pentru alţii pe nici o altă cale mai bună decât în simplitatea îmbrăcăminţii şi a comportamentului. Puteţi arăta tuturor că voi estimaţi în mod corespunzător lucrurile acestei vieţi, în comparaţie cu lucrurile veşnice. (Id. vol. 3, p. 376)

Modestia va apăra de o mie de pericole. — Surorile mele, evitaţi chiar şi aparenţa rea. În acest secol grăbit şi îmbâcsit de corupţie, nu sunteţi în siguranţă decât dacă sunteţi în gardă. Virtutea şi modestia sunt rare. Apelez la voi, ca urmaşe ale Domnului Hristos, având o înaltă profesiune de credinţă, iubiţi piatra preţioasă, nespus de scumpă a modestiei. Aceasta va păzi virtutea. (Id. vol. 2, p. 458)

Simplitatea castă în îmbrăcăminte, când este unită cu modestia în purtare, o vor înconjura pe tânără cu acea atmosferă de rezervă sacră ce va fi pentru ea o protecţie împotriva a o mie de pericole. (Ed. p. 248)

O idee învechită. — A învăţa un copil să umble pe calea îngustă a curăţiei şi sfinţeniei se crede a fi o idee cu totul stranie şi demodată. Acest lucru este răspândit chiar şi printre părinţii care mărturisesc a sluji lui Dumnezeu dar ale căror fapte arată că sunt închinătorii lui Mamona. Ei au ambiţie să concureze cu semenii lor şi să se compare în îmbrăcămintea lor şi a copiilor lor cu membrii bisericii căreia aparţin. (ST. 10 septembrie, 1894)

Singura îmbrăcăminte admisă în ceruri. — Există o haină pe care fiecare copil şi tânăr ar trebui să caute în mod inocent să o obţină. Ea este neprihănirea sfinţilor. Dacă ei vor fi la fel de binevoitori şi perseverenţi în a o obţine, după cum sunt în a-şi croi hainele după standardele [418] modei lumii, vor fi foarte curând îmbrăcaţi cu neprihănirea lui Hristos, iar numele nu le vor fi şterse din cartea vieţii. Mamele, ca şi copii şi tinerii, au nevoie să se roage: „Zideşte în mine o inimă curată, Dumnezeule, pune în mine un duh nou şi statornic.“ {Ps. 51, 10.} Această curăţie a inimii şi frumuseţe a sufletului sunt mai scumpe decât aurul, atât pentru acum cât şi pentru veşnicie. Numai cei cu inima curată vor vedea pe Dumnezeu. Atunci, mamelor, învăţaţi-i pe copiii voştri învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură, că neprihănirea Domnului Hristos este singura haină cu care pot fi admişi în ceruri şi că, îmbrăcaţi cu ea în această viaţă, vor împlini tot timpul datorii ce vor slăvi pe Dumnezeu. (CTBH. p. 95) [419]

Predând principiile de bază ale îmbrăcăminţii

O parte necesară a educaţiei. — Nici o educaţie nu poate fi completă dacă nu cuprinde principiile corecte cu privire la îmbrăcăminte. Fără astfel de învăţături, lucrarea de educare este deseori întârziată şi pervertită. Iubirea de îmbrăcăminte şi închinarea la modă se numără printre cei mai mari rivali ai învăţătorului şi cele mai eficiente obstacole. (Ed. p. 246)

Nici un stil precis nu a fost dat. — Nu mi-a fost dat nici un stil precis ca regulă exactă să-i călăuzească pe toţi în ceea ce priveşte îmbrăcămintea. (L. 19, 1897)

Îngrijit, atractiv, curat. — Tinerii ar trebui să fie încurajaţi să-şi formeze obiceiuri corecte în îmbrăcăminte ca să arate îngrijit şi atractiv. Ei trebuie învăţaţi să-şi păstreze hainele curate şi întreţinute în mod îngrijit. Toate obiceiurile lor ar trebui să fie de aşa natură încât să-i facă un ajutor şi o mângâiere pentru alţii. (6 T. p. 170)

Îmbrăcămintea să fie adecvată şi să vină bine. Chiar şi un material ieftin de stambă ar trebui păstrat curat şi îngrijit. (Id. vol. 4, p. 642)

Ordine şi gust corect. — {Creştinii} trebuie să evite excesul şi etalarea în îmbrăcăminte. Hainele lor să fie îngrijite, nebătătoare la ochi, modeste şi aranjate pe persoană ordonat şi cu gust. (MYP. p. 349) Gustul corect nu trebuie dispreţuit sau condamnat. Credinţa noastră, dacă este trăită, ne va conduce să fim atât de simpli în îmbrăcăminte şi atât de zeloşi în fapte bune, încât vom fi însemnaţi ca deosebiţi. Dar atunci când ne pierdem gustul pentru ordine şi îngrijire în [420] îmbrăcăminte, noi am părăsit de fapt adevărul, deoarece el nu degradează niciodată, ci înalţă. (Id. p. 353)

Surorile mele, îmbrăcămintea voastră vorbeşte fie în favoarea lui Hristos şi a adevărului sacru, fie în favoarea lumii. Care din ele este favorizată? (The Review and Herald, 17 noiembrie, 1904)

Bun gust în culori şi imprimeuri. — În ceea ce priveşte culorile ar trebui manifestat bun gust. În măsura în care este convenabil, uniformitatea în această privinţă este de dorit. Oricum, se poate ţine seama şi de ten. Ar trebui căutate culori modeste. Atunci când este folosit material cu imprimeuri, să se evite imprimeurile mari şi ţipătoare, arătând vanitate şi mândrie deşartă în aceia care le aleg. De asemenea un gust extravagant de a purta culori diferite este rău. (Health Reformer. Citat în Healthful Living, p. 120)

Luaţi în consideraţie rezistenţa şi slujirea. — Hainele noastre, modeste şi simple, trebuie să fie de calitate bună, să aibă culori frumoase şi să fie potrivite pentru slujire. Să fie alese mai degrabă pentru durabilitate decât pentru etalare. Să asigure căldură şi protecţie adecvată. Femeia înţeleaptă descrisă în Proverbe „nu se teme de zăpadă pentru casa ei, căci toată casa ei este îmbrăcată cu haine duble.“ {Proverbele 31, 21 — traducerea engleză — n.t.} (MH. p. 288)

A cumpăra material bun înseamnă economie. — Este bine să se cumpere material bun şi să fie lucrat cu atenţie. Aceasta este economie. Ornamentele bogate nu sunt necesare şi a le folosi înseamnă a cheltui pentru mulţumirea de sine bani ce ar trebui să fie investiţi în cauza lui Dumnezeu. (CS. p. 301)

Amintiţi-vă de nevoile viei Domnului. — Ar trebui să ne îmbrăcăm îngrijit şi cu gust, dar, surorile mele, atunci când cumpăraţi şi faceţi haine pentru voi şi pentru copiii voştri, gândiţi-vă la lucrul ce încă aşteaptă să fie făcut în via Domnului. (Ibid.)

Cei lumeşti cheltuiesc mult pentru îmbrăcăminte dar nouă Domnul ne-a [421] dat însărcinarea de a ieşi din lume şi de a fi separaţi. Îmbrăcămintea bătătoare la ochi şi scumpă nu este frumoasă pentru aceia care mărturisesc a crede că trăim în ultimele zile... Practicaţi economia în cheltuielile voastre pentru îmbrăcăminte. Amintiţi-vă că ceea ce purtaţi exercită o influenţă permanentă asupra acelora cu care veniţi în contact. Nu irosiţi pentru voi mijloacele de care este mare nevoie în altă parte. Nu cheltuiţi banii lui Dumnezeu pentru a satisface gustul pentru haine scumpe. (MS. 24, 1904)

Simplitatea în îmbrăcăminte recomandă religia celui care o poartă. — Simplitatea îmbrăcăminţii unei femei cu bun simţ o va face să arate bine. (The Review and Herald. 17 noiembrie, 1904)

Îmbrăcaţi-vă aşa cum ar trebui să se îmbrace creştinii: simplu, modest şi cu fapte bune, cum se cuvine femeilor care mărturisesc că sunt evlavioase. (The Review and Herald. 16 decembrie, 1881)

Pentru a ţine pasul cu moda absurdă, mulţi îşi pierd gustul pentru simplitatea naturală şi sunt fermecaţi de ceea ce este artificial. Ei sacrifică timp şi bani, vigoarea intelectului şi adevărata înălţare sufletească şi se consacră cu întreaga fiinţă pretenţiilor unei vieţi la modă. (Health Reformer, aprilie, 1872)

Dragi tineri, dispoziţia de a vă îmbrăca la modă, purtând dantele, aur şi lucruri artificiale pentru etalare, nu va recomanda altora religia voastră sau adevărul pe care-l mărturisiţi. Oamenii cu discernământ vor vedea încercările voastre de a vă înfrumuseţa exteriorul, ceea ce este dovada unei minţi slabe şi a unei inimi mândre. (3 T. p. 376)

Nu ar trebui să existe etalare nepotrivită. — Eu aş aminti tinerilor care-şi împodobesc propria persoană şi poartă pene la pălărie că, din cauza păcatelor lor, Mântuitorul nostru a purtat pe cap o ruşinoasă coroană de spini. Când consacraţi timp preţios împodobitului [422] veşmintelor, amintiţi-vă că Împăratul slavei a purtat o haină simplă, fără cusături. Voi, care vă istoviţi decorându-vă propriile persoane, amintiţi-vă că Isus a fnţt deseori epuizat de trudă permanentă, de lepădarea şi jertfire de Sine pentru a binecuvânta pe cei suferinzi şi nevoiaşi... Pentru noi şi-a vărsat El rugăciunile către Tatăl Său, cu strigăte tari şi cu lacrimi. Pentru a ne salva pe noi tocmai de această dragoste de vanitate şi plăcere ce o îngăduim acum, au fost vărsate acele lacrimi şi faţa Mântuitorului a fost marcată de întristare şi suferinţă mai mult decât a oricăruia din fiii oamenilor. (Id. p. 179, 380)

Ornamente inutile. — Nu folosiţi ornamentele nefolositoare şi puneţi deoparte pentru înaintarea cauzei lui Dumnezeu banii economisiţi în felul acesta. Învăţaţi lecţia lepădării de sine şi predaţi-o copiilor voştri. (CS. p. 301)

Un punct clarificat. — Am fost întrebată de multe ori dacă este greşit să porţi gulere simple de pânză.* Răspunsul meu a fost întotdeauna: nu. Unii au luat însemnătatea extremă a ceea ce am scris eu despre gulere şi au afirmat că este greşit să porţi vreun guler, indiferent cum ar fi el. Mi s-au arătat gulerele scump împodobite, panglicile şi dantelele scumpe şi inutile pe care unii păzitori ai sabatului le-au purtat şi încă le mai păstrează de dragul etalării şi al modei. Menţionând gulere nu am dorit să se înţeleagă că nici un fel de guler nu trebuie purtat sau, menţionând panglici, că n-ar trebui să fie purtată nici un fel de panglică. (1 T. p. 135, 136)

Ornamentaţii extravagante sau extreme. — Pastorii noştri şi soţiile lor ar trebui să fie un exemplu în simplitatea îmbrăcăminţii. Ei ar trebui să se îmbrace îngrijit, confortabil, purtând [423] material bun, dar evitând orice ornamente extravagante, chiar dacă nu sunt scumpe, deoarece aceste lucruri vorbesc în defavoarea noastră. Noi ar trebui să educăm tineretul pentru îmbrăcămintea simplă, modestă şi îngrijită. Ornamentele de prisos să fie lăsate deoparte, chiar dacă ar costa foarte puţin. (TM. p. 180)

Nu pentru etalare. — Adevărata eleganţă nu găseşte satisfacţie în împodobirea trupului pentru etalare. (CTBH. p. 93)

Biblia învaţă modestia în îmbrăcăminte: „Vreau, de asemenea, ca femeile să se roage îmbrăcate în chip cuviincios.“ Aceasta interzice etalarea în îmbrăcăminte, culorile ţipătoare şi ornamentaţiile bogate. Orice lucru destinat să atragă atenţia către acela care-l poartă sau să stârnească admiraţie este exclus din categoria îmbrăcăminţii modeste, pe care o porunceşte Cuvântul lui Dumnezeu. (CT. p. 302)

Lepădarea de sine în îmbrăcăminte este o parte a datoriei noastre creştine. A te îmbrăca simplu şi a te abţine de la etalarea bijuteriilor şi ornamentelor de orice fel, este în armonie cu ţinerea credinţei noastre. Suntem noi din numărul celor care văd nechibzuinţa celor lumeşti în îngăduirea îmbrăcăminţii extravagante şi în iubirea de distracţii? (3 T. p. 366)

Ornamente nepieritoare contra aurului şi mărgăritarelor. — Există un ornament ce nu va pieri niciodată, ce va promova fericirea tuturor celor din jurul nostru în această viaţă şi va străluci cu o strălucire de neşters în viitorul nemuritor. Este podoaba unui duh blând şi smerit. Dumnezeu ne-a invitat să purtăm cea mai bogată podoabă a sufletului... În loc de a căuta podoabe de aur pentru exterior, ar trebui depus un efort stăruitor pentru a asigura acea înţelepciune ce are valoare mai mare decât aurul fin. (Id. vol. 4, p. 643, 644)

O, ce puţină valoare au aurul şi perlele sau hainele scumpe în comparaţie cu farmecul lui Hristos! Frumuseţea naturală [424] constă în simetrie sau proporţia armonioasă a părţilor, una în raport cu cealaltă, dar frumuseţea spirituală constă în armonia sau asemănarea sufletelor noastre cu Domnul Isus. Acela care posedă astfel de suflet va fi mai preţios decât aurul curat, decât aurul de Ofir. Harul lui Hristos este cu adevărat o podoabă fără preţ. El îl înalţă şi îl înnobilează pe posesorul său şi reflectă razele slavei asupra altora, atrăgându-i la Sursa de lumină şi binecuvântare. (The Review and Herald. 6 decembrie, 1881)

Caracterul atrăgător al frumuseţii adevărate. — Există o tendinţă naturală de a fi mai degrabă sentimental decât practic. Având în vedere acest fapt, este important ca părinţii, în educarea copiilor lor, să le orienteze şi să le antreneze mintea să iubească adevărul, datoria şi lepădarea de sine, să posede o independenţă nobilă şi să aleagă să fie corecţi chiar dacă majoritatea aleg să fie greşiţi... Dacă îşi păstrează o constituţie sănătoasă şi un temperament amabil, ei vor avea o frumuseţe adevărată pe care-o pot purta cu o graţie divină. Nu vor avea nevoie de podoabe artificiale care sunt întotdeauna dovada absenţei podoabei lăuntrice a adevăratei valori morale. Un caracter frumos este de preţ înaintea lui Dumnezeu. O astfel de frumuseţe va atrage dar nu va conduce greşit. Un astfel de farmec este ca şi culorile durabile: ele nu se şterg niciodată. (ST. 9 decembrie, 1875)

Adevărata religie a lui Isus cere de la urmaşii Săi simplitatea frumuseţii şi eleganţei naturale şi curăţia înaltă mai degrabă decât artificialul şi falsul. (3 T. p. 375)

Învăţaţi-i pe copii să recunoască îmbrăcămintea făcută cu judecată. — Să fim credincioşi datoriilor vieţii de cămin. Copiii voştri să înţeleagă că ascultarea trebuie să domnească aici. Învăţaţi-i să facă deosebire între ceea ce este raţional şi ce este nechibzuit în domeniul îmbrăcăminţii şi [425] asiguraţi-le haine îngrijite şi simple. Ca un popor ce se pregăteşte pentru revenirea în curând a Domnului Hristos, noi trebuie să dăm lumii un exemplu de îmbrăcăminte modestă în contrast cu moda dominantă a zilei. Discutaţi aceste lucruri şi plănuiţi cu înţelepciune ce să faceţi, apoi aduceţi-vă planurile la îndeplinire în familiile voastre. Hotărâţi-vă să fiţi conduşi de principiile înalte, nu de capriciile şi de dorinţele copiilor voştri. (MS. 45, 1911)

Dacă inimile noastre sunt unite cu inima lui Hristos, ... nu vom îmbrăca nimic ce să atragă atenţia sau să creeze controversă. (TM. p. 131)

Procuraţi haine care să vină bine şi să fie potrivite cu vârsta şi ocupaţia. — Sora mea, leagă-ţi copiii de inima ta prin dragoste. Dă-le grija şi atenţia cuvenită în toate lucrurile. Îmbracă-i cu haine care să le vină bine ca să nu fie înjosiţi din cauza felului în care arată căci acest lucru este dăunător pentru respectul lor de sine... Este întotdeauna bine să fii îngrijit şi îmbrăcat corespunzător, într-un fel care să se potrivească cu vârsta şi cu ocupaţia. (4 T. p. 142 )

Corpul să nu fie stânjenit de îmbrăcăminte. — Hainele trebuie să se potrivească bine, fără să împiedice circulaţia sângelui sau respiraţia normală, liberă şi completă. Picioarele trebuie să fie protejate în mod corespunzător de frig şi umezeală. Astfel îmbrăcaţi, putem face exerciţiu în aer liber chiar pe rouă, dimineaţa şi seara sau după căderea unei ploi sau zăpezi, fără teama de a răci. (CTBH. p. 89, 90)

Hainele copiilor mici. — Dacă îmbrăcămintea copiilor ar îmbina căldura, protecţia şi confortul, ar fi îndepărtată una din cauzele majore ale iritaţiei şi neliniştii. Cei mici vor avea o sănătate mai bună, iar mama nu va găsi îngrijirea copilului ca fiind o povară atât de grea pentru puterile şi timpul ei. [426]

Curelele şi corsajele strâmte împiedică acţiunea inimii şi a plămânilor şi ar trebui evitate. Nici o parte a corpului n-ar trebui incomodată de îmbrăcăminte ce strânge vreun organ sau îi limitează libertatea de mişcare. Îmbrăcămintea copiilor ar trebui să fie destul de largă pentru a permite cea mai liberă şi mai completă respiraţie şi să fie aranjată astfel încât greutatea să fie susţinută de umeri. (MH. p. 328)

Extremităţile să fie îmbrăcate adecvat. — O atenţie specială trebuie acordată extremităţilor ca să fie bine îmbrăcate, la fel ca pieptul şi regiunea din jurul inimii, unde este cea mai mare cantitate de căldură. Părinţii care îşi îmbracă copiii cu braţele şi picioarele goale sau aproape goale, sacrifică modei sănătatea şi viaţa acestora. Dacă aceste părţi nu sunt la fel de calde ca şi corpul, circulaţia nu este echilibrată. Atunci când extremităţile, care sunt departe de organele vitale, nu sunt îmbrăcate cum trebuie, sângele este condus spre creier cauzând durere de cap sau sângerare a nasului sau există o senzaţie de abundenţă în jurul pieptului ce produce tuse sau palpitaţie a inimii din cauza cantităţii prea mari de sânge din regiunea respectivă; stomacul poate, de asemenea, avea prea mult sânge cauzând indigestie.

Pentru a urma moda, mamele îşi îmbrăcă copiii cu mâinile şi picioarele aproape goale, iar acestea se răcesc şi sângele se retrage din cursul său normal către organele interne, întrerupând circulaţia şi producând boală. Extremităţile n-au fost făcute de Creatorul nostru să îndure expunere, aşa cum a fost făcută faţa. Dumnezeu a prevăzut, ... de asemenea, pentru braţe şi picioare, nervi şi vene mari ce conţin o cantitate mare de curent al vieţii pentru ca aceste extremităţi să fie în mod uniform, la fel de calde ca şi corpul. Ele ar trebui îmbrăcate în aşa fel încât să împingă sângele spre extremităţi. [427]

Satana a inventat moda ce lasă braţele expuse să se răcească şi astfel curentul de viaţă să se retragă din cursul său natural. Părinţii se închină la altarul modei şi îşi îmbracă copiii astfel încât nervii şi venele se contractă şi nu răspund scopului pentru care le-a destinat Dumnezeu. Ca rezultat, picioarele şi mâinile vor fi de obicei reci. Acei părinţi care urmează moda în locul raţiunii, vor da socoteală lui Dumnezeu pentru că în felul acesta îi jefuiesc pe copiii lor de sănătate. Însăşi viaţa este jertfită în mod frecvent zeului modei. (II T. p. 531, 532)

O distincţie între îmbrăcămintea bărbaţilor şi a femeilor. — Există o tendinţă crescândă ca femeile să-şi facă hainele, să se îmbrace şi să arate cât mai asemănător posibil cu celălalt sex, dar Dumnezeu denunţă aceasta ca fiind o urâciune. „Vreau, de asemenea, ca femeile să se îmbrace în chip cuviincios, cu ruşine şi sfială.“ I Timotei 2, 9...

Dumnezeu a plănuit să existe o distincţie clară între îmbrăcămintea bărbaţilor şi aceea a femeilor şi a considerat această problemă destul de importantă pentru a da îndrumări explicite cu privire la ea, deoarece acelaşi fel de îmbrăcăminte, purtat de ambele sexe, ar produce confuzie şi o mare creştere a nelegiuirii. (Id. vol. 1, p. 457 — 460)

Îmbrăcămintea pentru biserică. — Nimeni să nu dezonoreze sanctuarul lui Dumnezeu prin îmbrăcăminte bătătoare la ochi. (Id. vol. 5, p. 457 — 460) Toţi trebuie să fie învăţaţi să aibă haine îngrijite, curate şi ordonate dar să nu-şi îngăduie acea împodobire exterioară ce este cu totul nepotrivită pentru sanctuar. N-ar trebui să existe nici o etalare a veşmintelor căci aceasta încurajează lipsa de respect. Atenţia oamenilor este adeseori atrasă către un articol fin de îmbrăcăminte şi astfel vin gânduri ce n-ar trebui să aibă loc în inima închinătorilor. Dumnezeu ar trebui să fie subiectul gândirii şi [428] al închinării şi orice atrage mintea de la serviciul solemn şi sacru este o ofensă pentru El. A face paradă de funde şi panglici, de volănaşe şi pene şi de podoabe de aur şi de argint este un fel de idolatrie, cu totul nepotrivită pentru slujirea sfântă a lui Dumnezeu. (Ibid.)

Unii adoptă ideea că, pentru a aduce la îndeplinire acea separare de lume cerută de Cuvântul lui Dumnezeu, trebuie să fie neglijenţi cu felul în care arată. Există o categorie de surori care cred că împlinesc principiile neconformării cu lumea purtând în sabat o bonetă de soare obişnuită şi aceeaşi rochie pe care o poartă în cursul săptămânii, când apar în adunarea sfinţilor ca să se închine lui Dumnezeu. Unii bărbaţi care mărturisesc a fi creştini, văd problema îmbrăcăminţii în aceeaşi lumină. Aceste persoane se adună cu poporul lui Dumnezeu în sabat, cu hainele prăfuite şi murdare şi chiar cu rupturi largi în îmbrăcămintea plasată pe ei în mod neglijent.

Dacă oamenii din această categorie ar fi avut un angajament să se întâlnească cu un prieten onorat de lume, de care doreau să fie favorizaţi, s-ar fi străduit să apară în prezenţa lui cu cele mai bune haine ce puteau fi obţinute, deoarece acest prieten s-ar fi simţit insultat dacă ei ar fi venit în prezenţa lui cu părul nepieptănat şi cu îmbrăcămintea murdară şi în dezordine. Totuşi aceştia cred că nu contează în ce haine apar sau care este condiţia persoanei lor când se întâlnesc în sabat să se închine marelui Dumnezeu. (The Review and Herald. 30 ianuarie, 1900)

Îmbrăcămintea să nu fie făcută un subiect de controversă. — Nu este nevoie să facem problema îmbrăcăminţii punctul principal al religiei noastre. Există un subiect mai bogat despre care să vorbim. [429]

Vorbiţi despre Hristos, iar atunci când inima este convertită, tot ce nu este în armonie cu Cuvântul lui Dumnezeu va cădea. (Ev. p. 272) Nu îmbrăcămintea este ceea ce-ţi dă valoare înaintea lui Dumnezeu. Podoaba lăuntrică, roada Duhului, vorbirea amabilă, respectul plin de atenţie pentru alţii, iată ce apreciază Dumnezeu. (CS. p. 301)

Nimeni să nu fie conştiinţă pentru altul, ci daţi un exemplu vrednic de urmat. — Nu încurajaţi o clasă care-şi centrează religia în îmbrăcăminte. Fiecare să studieze învăţăturile clare ale Scripturilor cu privire la simplitatea şi modestia îmbrăcăminţii şi, prin ascultare credincioasă de acele învăţături, să se străduiască să dea un exemplu demn de urmat lumii şi celor noi în credinţă. Dumnezeu nu vrea ca cineva să fie conştiinţă pentru altul.

Vorbiţi despre dragostea şi umilinţa lui Isus, dar nu încurajaţi fraţii şi surorile să se angajeze în a-şi găsi greşeli unii altora cu privire la îmbrăcăminte şi la felul în care arată. Unii îşi găsesc plăcerea în această lucrare, iar când mintea le este orientată în această direcţie, încep se să simtă că sunt aceia care dreg biserica. Ei se aşează pe scaunul de judecată şi imediat ce văd pe unul din fraţii sau surorile lor, caută ceva de criticat. Acesta este unul din cele mai eficiente mijloace de a deveni îngust la minte şi de a scădea spiritual. Dumnezeu ar vrea ca ei să coboare de pe scaunul de judecată deoarece El niciodată nu i-a aşezat acolo. (HS. p. 122, 123)

Inima să fie corectă. — Dacă suntem creştini, Îl vom urma pe Hristos, chiar dacă drumul pe care trebuie să mergem trece peste înclinaţiile noastre naturale. N-are rost să-ţi spui că nu trebuie să porţi asta sau aceea, căci dacă dragostea de aceste lucruri deşarte este în [430] inima ta, te minţi dându-ţi la o parte podoabele şi va fi doar ca atunci când tai frunzişul de pe un copac. Înclinaţiile inimii fireşti se vor impune din nou. Tu trebuie să ai o conştiinţă proprie. (The Review and Herald. 10 mai, 1892)

Unde şi-au pierdut puterea multe denominaţiuni. — Gândirea omenească a încercat întotdeauna să evite sau să dea la o parte învăţăturile simple şi directe ale Cuvântului lui Dumnezeu. În fiecare secol, o majoritate a pretinşilor urmaşi ai lui Hristos au desconsiderat acele învăţături care poruncesc lepădare de sine şi umilinţă, care cer modestie şi simplitate în conversaţie, în purtare şi în îmbrăcăminte. Rezultatul a fost întotdeauna acelaşi: Depărtarea de învăţăturile Evangheliei duce întotdeauna la adoptarea modei, obiceiurilor şi principiilor lumii. Formalismul mort ia locul evlaviei vii. Prezenţa şi puterea lui Dumnezeu s-au retras din cercurile iubitorilor de lume, dar se află cu categoria închinătorilor umili, care sunt binevoitori să asculte de învăţăturile Cuvântului Sacru. Această cale a fost urmată timp de generaţii la rând. Diferite denominaţiuni s-au ridicat una după alta şi, cedându-şi simplitatea, şi-au pierdut, în mare măsură, puterea de la început. (MYP. p. 354)

Standardul este Cuvântul lui Dumnezeu. — Toate regulile cu privire la îmbrăcăminte ar trebui păzite cu stricteţe, urmând îndeaproape regula Bibliei. Moda a fost zeiţa ce a condus lumea şi adesea s-a strecurat şi în biserică. Biserica trebuie să facă din Cuvântul lui Dumnezeu standardul ei, iar părinţii trebuie să chibzuiască în mod inteligent asupra acestui subiect. Când îşi văd copiii înclinaţi să urmeze moda lumii, ei trebuie, ca şi Avraam, să poruncească casei lor după ei. În loc de a-i uni cu lumea, să-i aducă în legătură cu Dumnezeu. (5 T. p. 499) [431] [432]

Puterea fascinantă a modei

Moda este un conducător tiranic. — Moda conduce lumea şi este o stăpână tiranică, obligând adesea pe închinătoarele ei să se supună celor mai mari inconvenienţe şi dificultăţi. Moda taxează fără motiv şi încasează fără milă. Ea are o putere fascinantă şi stă gata să critice şi să ridiculizeze pe toţi aceia care nu o urmează. (CTBH. p. 85)

Cei bogaţi au ambiţie să se depăşească unul pe altul în conformarea la stilurile ei mereu în schimbare. Clasele mijlocii şi sărace fac tot posibilul să se apropie de standardul stabilit de aceia consideraţi a fi mai presus de ei. Acolo unde mijloacele sau tăria sunt limitate, iar ambiţia pentru dichiseală este mare, povara devine aproape insuportabilă. Pentru mulţi nu contează cât de bine se potriveşte sau chiar cât de frumoasă este o haină; dacă se schimbă moda, ea trebuie refăcută sau aruncată. (Ed. p. 246)

Satana, instigatorul şi forţa motrice a decretelor modei mereu schimbătoare şi niciodată satisfăcute, este totdeauna ocupat născocind ceva nou ce să dăuneze sănătăţii fizice şi morale. El triumfă că şiretlicurile lui au succes aşa de mare. Moartea râde că nebunia distrugătoare de sănătate şi zelul orb al închinătorilor la altarul modei îi aduce cu atâta uşurinţă sub dominaţia ei. Fericirea şi ocrotirea lui Dumnezeu sunt depuse pe altarul ei. (CTBH. p. 85)

Idolatria îmbrăcăminţii este o boală morală care nu trebuie luată în viaţa cea nouă. În cele mai multe cazuri, supunerea faţă de cerinţele Evangheliei va pretinde o schimbare hotărâtă în îmbrăcăminte. (6 T. p. 96) [433]

Preţul pe care îl plătesc unii. — Cât de contrar principiilor date în Scripturi sunt multe din felurile de îmbrăcăminte pe care le prescrie moda! Gândiţi-vă la stilurile ce au avut căutare în ultimele câteva sute de ani sau chiar în ultimele câteva decenii. Cât de multe... ar fi declarate nepotrivite pentru o femeie care se respectă, distinsă şi temătoare de Dumnezeu... Multe altele, poftind etalarea şi eleganţa celor bogaţi, au fost ademenite pe căile necinstei şi ruşinii. Multe familii sunt lipsite de confort, mulţi bărbaţi conduşi la delapidare sau faliment pentru a satisface pretenţiile extravagante ale soţiei şi copiilor. (MH. p. 290)

Mântuirea primejduită de idolatria îmbrăcăminţii. — Mândria şi vanitatea sunt manifestate pretutindeni. Aceia care sunt înclinaţi să se uite în oglindă pentru a se admira pe ei înşişi, vor avea puţină înclinaţie de a privi în legea lui Dumnezeu, adevărata oglindă morală. Această idolatrie a îmbrăcăminţii distruge tot ce este umil, blând şi frumos în caracter. Ea consumă orele preţioase ce ar trebui dedicate meditaţiei, cercetării inimii şi studiului cu rugăciune al Cuvântului lui Dumnezeu... Nici un creştin nu se poate conforma modei demoralizatoare a lumii fără a-şi primejdui mântuirea sufletului. (The Review and Herald. 31 martie, 1891)

Iubirea de etalare demoralizează căminul. — Ajutate de harul lui Hristos, femeile sunt în stare să facă o lucrare de mare amploare. Pentru acest motiv Satana lucrează cu vicleşugurile lui să inventeze îmbrăcăminte la modă, ca dragostea de etalare să absoarbă mintea, inima şi afecţiunea până şi a mamelor care mărturisesc că sunt creştine în acest veac, ca ele să nu aibă timp pentru educaţia şi instruirea copiilor [434] sau pentru cultivarea propriei minţi şi a propriului caracter ca să poată fi exemple pentru copii lor, modele de fapte bune. Când Satana îşi asigură timpul şi afecţiunile mamei, este deplin conştient de câştigul decisiv. În nouă cazuri din zece, el şi-a asigurat întreaga familie dedicată îmbrăcăminţii şi etalării frivole. El îi socoteşte pe copii ca fiind printre prăzile lui deoarece el a subjugat mama. (MS. 43, 1900)

Copiii mici aud mai mult despre îmbrăcăminte decât despre mântuirea lor, ... deoarece mama este mai familiarizată cu moda decât cu Mântuitorul ei. (4 T. p. 643)

Părinţii şi copiii sunt jefuiţi de ceea ce este cel mai bun, mai dulce şi mai cinstit în viaţă. De dragul modei ei sunt înşelaţi în pregătirea lor pentru viaţa viitoare. (MH. p. 291)

Nu sunt destul de curajoase pentru a împiedica fluxul. — Multe din poverile mamei sunt rezultatul eforturilor ei de a ţine pasul cu moda zilei. Efectul modei asupra sănătăţii fizice, intelectuale şi morale este teribil. Lipsindu-le curajul de a sta cu hotărâre de partea adevărului, femeile permit curentului atitudinii populare să le atragă în iureşul său... Prea adesea mame pretinse creştine sacrifică principiul dorinţei lor de a urma mulţimea care face din modă dumnezeul ei. Conştiinţa protestează dar ele nu sunt destul de curajoase să ia o poziţie hotărâtă împotriva răului. (The Review and Herald. 17 noiembrie, 1904)

Aveţi grijă, părinţi. — Adesea părinţii îi îmbracă pe copiii lor cu haine extravagante, cu expunere exagerată a podoabelor, apoi admiră în mod deschis efectul îmbrăcă-minţii lor şi le fac complimente cu privire la felul în care arată. Aceşti părinţi nechibzuiţi ar fi umpluţi de groază dacă ar putea vedea cum Satana sprijineşte eforturile lor şi-i îndeamnă la nesocotinţe şi mai mari. (PHJ. ianuarie, 1890) [435]

O problemă căreia multe mame trebuie să-i facă faţă. — Dacă fiicele voastre văd o rochie diferită de a lor, sunt înclinate să dorească ceva asemănător. Sau, poate că ele doresc altceva ce au alţii şi voi nu simţiţi că ar fi în conformitate cu credinţa voastră dacă le-aţi da. Le veţi permite să vă sâcâie până când obţin ceea ce vor de la voi, lăsându-le pe ele să vă modeleze în loc de a le modela voi potrivit cu principiile Evangheliei? Copiii noştri sunt foarte scumpi în ochii lui Dumnezeu. Să-i învăţăm Cuvântul lui Dumnezeu şi să-i educăm în căile Lui. Este privilegiul vostru acela de a-i învăţa pe copiii voştri să trăiască în aşa fel încât să aibă lauda cerului...

Să nu ne încurajăm copiii să urmeze moda lumii şi dacă vom fi credincioşi în a le da o educaţie corectă, ei nu vor face aceasta... Moda lumii ia adesea o formă ridicolă, iar voi trebuie să luaţi o poziţie hotărâtă împotriva ei. (MS. 45, 1911)

Roadele iubirii de etalare. — Dragostea de îmbrăcăminte şi de plăcere distruge fericirea a mii de oameni. Iar mii din aceia care mărturisesc a iubi şi a păzi poruncile lui Dumnezeu imită cât mai mult cu putinţă această clasă încercând în acelaşi timp să-şi mai păstreze şi numele de creştin. Unii tineri sunt atât de doritori de etalare încât sunt gata să renunţe la numele de creştin numai să-şi poată urma înclinaţiile spre deşertăciune în îmbrăcăminte şi spre iubire de plăcere. (3 T. p. 366)

Familiile care pierd mult timp îmbrăcându-se pentru paradă, pot fi asemănate cu smochinul pe care Hristos l-a văzut de departe. Acest smochin îşi flutura ramurile înfrunzite chiar în faţa justiţiei; dar când Hristos a venit să caute fructe, a cercetat din vârful pomului până la crengile cele mai de jos şi n-a găsit nimic decât frunze. El are nevoie de roade. (MS. 67, 1903) [436]

Nesatisfăcător pentru fiicele lui Dumnezeu. — Există destulă muncă necesară şi importantă în această lume a lipsei şi suferinţei, fără a pierde momente preţioase pentru împodobire sau etalare. Fiicele Împăratului ceresc, membre ale familiei regale, vor simţi o povară a responsabilităţii de a atinge o viaţă mai înaltă, ca să poată fi aduse într-o relaţie mai strânsă cu cerul şi să poată lucra în armonie cu Mântuitorul lumii. Acelea care sunt angajate în această lucrare nu vor fi satisfăcute cu moda şi nebuniile ce absorb mintea şi afecţiunile femeilor în aceste ultime zile. Dacă ele sunt cu adevărat fiice ale lui Dumnezeu, vor fi părtaşe de natură divină. Vor fi mişcate de cea mai profundă milă, aşa cum a fost şi Răscumpărătorul lor divin, văzând influenţele corupătoare din societate. Ele vor simpatiza cu Hristos şi, în sfera lor, după cum au posibilităţi şi ocazii, vor lucra să salveze sufletele care pier, aşa după cum Domnul Hristos a lucrat, în sfera Lui înaltă, pentru binele omului. (3T. p. 483, 484) [437] [438]

Secţiunea 16 — Conservând integritatea morală

[439]

Răspândirea viciilor corupătoare

Un veac al nelegiuirii abundente. — Trăim în mijlocul primejdiilor ultimelor zile. Din cauză că nelegiuirea abundă, dragostea celor mai mulţi se răceşte. Cuvântul „mulţi“ se referă la cei ce mărturisesc a fi urmaşi ai lui Hristos. Ei sunt afectaţi de păcat, care este larg răspândit, şi se depărtează de Dumnezeu deşi n-ar trebui să fie afectaţi în felul acesta. Cauza acestui declin este faptul că ei nu se păstrează curaţi de această nelegiuire. Faptul că dragostea lor pentru Dumnezeu se răceşte datorită nelegiuirii ce abundă, arată că, într-un anumit sens, ei iau parte la această nelegiuire altfel ea nu le-ar afecta dragostea pentru Dumnezeu, nici zelul şi râvna în această cauză. (2 T. p. 346)

Influenţa cărţilor şi picturilor corupătoare. — Mulţi tineri sunt doritori de cărţi. Ei citesc tot ce pot obţine. Poveştile de dragoste excitante şi pozele imorale au o influenţă corupătoare. Romanele sunt citite cu sete de mulţi şi, ca rezultat, imaginaţia le este contaminată. Adesea, în vagoane sunt circulate spre vânzare, fotografii cu femei goale. Aceste imagini dezgustătoare se găsesc de asemenea în studiourile foto şi sunt agăţate pe pereţii sculptorilor. Trăim într-un veac în care corupţia abundă peste tot. Pofta ochilor şi pasiunile corupte sunt trezite prin privit şi prin citit. Aceste imagini vulgare văzute prin intermediul imaginaţiei decăzute strică moralul şi pregătesc fiinţele amăgite şi ieşite din minţi să dea frâu liber poftelor josnice. [440]

Apoi urmează păcate şi crime ce trag făpturile create după chipul lui Dumnezeu, în jos, la un nivel cu animalele, scufundându-le în cele din urmă în pierzare. (Id. p. 410)

Imoralitatea, păcatul deosebit. — Un tablou teribil al condiţiei lumii a fost prezentat înaintea mea. Imoralitatea abundă pretutindeni. Ea este păcatul special al acestui veac. Niciodată viciul nu şi-a ridicat capul deformat cu aşa îndrăzneală ca acum. Oamenii par să fie amorţiţi, iar cei ce iubesc virtutea şi bunătatea adevărată sunt aproape descurajaţi de îndrăzneala imoralităţii, de tăria şi răspândirea ei. (Id. p. 346)

Mi-au fost prezentate textele din Romani 1, 18-32 ca o descriere reală a lumii înainte de a doua venire a Domnului Hristos. (Ap.M. p. 27)

Păcatul şi nu încercarea şi suferinţa este ceea ce-L separă pe Dumnezeu de poporul Lui şi răpeşte sufletului capacitatea de a se bucura şi de a-L slăvi. Păcatul este cel care distruge sufletele. Păcatul şi viciul există în familiile păzitorilor sabatului. (2 T. p. 390, 391)

Atacul lui Satana asupra tineretului. — În aceste ultime zile lucrarea specială a lui Satana este de a lua în stăpânire mintea tinerilor, de a corupe gândurile şi de a aprinde poftele; deoarece el ştie că făcând astfel poate să-i conducă la fapte imorale şi astfel toate facultăţile nobile ale minţii vor fi pervertite, iar el poate să-i controleze şi să-şi împlinească scopurile lui. (CTBH. p. 136)

Un indicator al viitorului societăţii. — Tinerii de astăzi sunt un indicator sigur al viitorului societăţii şi aşa cum îi vedem, ce putem spera pentru acel viitor? Majoritatea sunt iubitori de distracţii şi nu le place munca... Ei n-au decât puţină stăpânire de sine, se aprind şi se supără din cele mai mărunte motive. Foarte mulţi, de orice vârstă [441] sau poziţie în viaţă, sunt lipsiţi de principii sau de conştiinţă. Obişnuiţi cu lenea şi risipa, ei se grăbesc spre viciu şi corup societatea până ce lumea noastră devine o a doua Sodomă. Dacă apetitul şi pasiunile erau sub controlul judecăţii şi religiei, societatea ar prezenta un aspect mult mai diferit. Dumnezeu n-a destinat niciodată ca o stare jalnică de lucruri, ca cea prezentă, să existe. Ea a fost adusă prin violarea grosolană a legilor naturii. (Id. p. 45)

Problema masturbării. — Unii din ce care fac o înaltă mărturisire de credinţă nu înţeleg păcatul masturbării şi rezultatele sale sigure. Obiceiuri adânc înrădăcinate le-au orbit înţelegerea. Ei nu înţeleg enormitatea ticăloşiei acestui păcat degradant. (2 T. p. 347)

Tineri şi copii de ambele sexe se angajează în poluare morală şi practică acest viciu dezgustător care distruge trupul şi sufletul. Mulţi pretinşi creştini sunt atât de amorţiţi de aceeaşi practică, încât simţurile lor morale nu pot fi trezite să înţeleagă că acesta este un păcat care, practicat în continuare, va rezulta în distrugere groaznică a trupului şi a minţii. Omul, cea mai nobilă fiinţă de pe pământ, făcut după chipul lui Dumnezeu, se transformă pe sine într-o fiară! El devine vulgar şi corupt. Fiecare creştin va avea de învăţat să-şi stăpânească poftele şi să fie condus de principii. Dacă nu face aşa, nu este vrednic de numele de creştin. (Ibid.)

Poluarea morală a contribuit mai mult decât oricare alt rău la degenerarea rasei umane. Ea este practicată pe o scară alarmantă şi aduce aproape orice fel de boală. Chiar copii mici, prunci, născuţi cu o iritabilitate naturală a organelor genitale, găsesc uşurare momentană în manipularea lor dar aceasta măreşte iritabilitatea [442] şi îi conduce la repetarea faptei până ce se stabileşte un obicei ce sporeşte odată cu creşterea lor. (Id. p. 391)

Înclinaţiile senzuale sunt moştenite. — În general părinţii nu-şi imaginează că copiii înţeleg ceva despre acest viciu. În foarte multe cazuri părinţii sunt de fapt cei păcătoşi. Ei au abuzat privilegiile conjugale şi prin indulgenţă şi-au întărit patimile animalice. Pe măsură ce acestea s-au întărit, facultăţile morale şi cele intelectuale au slăbit. Natura spirituală a fost biruită de cea animalică. Copiii sunt născuţi cu predilecţii animalice foarte dezvoltate — pecetea caracterului părinţilor ce le-a fost dată... Copiii acestor părinţi, vor prelua aproape fără excepţie obiceiurile dezgustătoare ale masturbării... Păcatele părinţilor vor fi pedepsite în copii deoarece părinţii le-au transmis marca propriilor lor înclinaţii animalice. (Ibid.)

O robie ce vrăjeşte. — Am fost răscolită profund când am văzut influenţa puternică a pasiunilor animalice ce-i stăpânesc pe bărbaţi şi pe femei care au inteligenţă şi capacităţi deosebite. Ei ar fi în stare să se angajeze într-o lucrare bună şi să exercite o influenţă puternică dacă nu ar fi robiţi de patimi josnice. Încrederea mea în caracterul omenesc a fost zguduită teribil.

Mi s-a arătat că persoane cu o comportare în aparenţă bună, care se ţineau departe de celălalt sex, erau vinovaţi de practicarea viciului secret al masturbaţiei aproape în fiecare zi a vieţii lor. Nu se stăpâneau de la acest păcat îngrozitor nici în timpul celei mai solemne adunări. Ei au ascultat cele mai impresionante şi mai solemne predici despre judecată, care păreau să-i aducă în faţa tribunalului lui Dumnezeu făcându-i [443] să se înspăimânte şi să tremure; totuşi abia dacă trecea o oră şi ei se angajau în păcatul lor favorit care i-a vrăjit, profanându-şi propriile trupuri. Erau atât de subjugaţi de această crimă teribilă încât păreau lipsiţi de putere pentru a-şi stăpâni patimile. Noi am muncit cu sârguinţă pentru unii din ei, am implorat, am plâns şi ne-am rugat cu ei; totuşi am ştiut că în mijlocul celor mai stăruitoare eforturi şi istoviri ale noastre forţa obiceiului păcătos a obţinut stăpânirea şi aceste păcate au fost comise. (Id. p. 468, 469)

Cunoaşterea viciului este răspândită de victimele lui. — Cei ce şi-au dezvoltat acest viciu care distruge trupul şi sufletul, rareori pot sta liniştiţi fără să împărtăşească povara răului ascuns cu cei cu care se întovărăşesc. Curiozitatea este trezită deodată şi cunoştinţa acestui viciu este transmisă de la tânăr la tânăr, de la copil la copil până ce abia dacă mai găseşti vreunul care este ignorant cu privire la practicarea acestui păcat degradant. (Id. p. 392)

O singură minte coruptă poate semăna atâta sămânţă rea într-o perioadă scurtă de timp încât mulţi n-o pot smulge într-o viaţă întreagă. (Id. p. 403) [444]

Efectele practicilor dăunătoare

Energia vitală este sleită. — Practicarea obiceiurilor secrete distruge cu siguranţă forţa vitală a organismului. Toată acţiunea vitală nenecesară va fi urmată de o depresiune corespunzătoare. Printre tineri, capitalul vital, creierul, este abuzat de timpuriu într-un mod aşa sever încât există o mare extenuare şi deficienţă ce expun organismul la diferite boli. (ApM. p. 28)

Temelia pusă pentru boli în viitor. — Dacă această practică este continuată de la vârsta de cincisprezece ani în sus, natura va protesta împotriva abuzului ce l-a suferit şi continuă să-l sufere şi-i va face să plătească pedeapsa pentru încălcarea legilor ei, în special de la vârsta de treizeci de ani la patruzeci şi cinci, prin numeroase dureri în corp şi diferite boli cum ar fi: afecţiuni ale ficatului şi plămânilor, nevralgie, reumatism, afecţiuni ale coloanei, boli de rinichi şi tumori canceroase. O parte din maşinăria fină a organismului cedează, lăsând o sarcină grea pe seama părţilor rămase s-o îndeplinească, ceea ce tulbură aranjamentul fin al naturii, iar uneori apare o prăbuşire subită a constituţiei şi rezultatul este moartea. (Id. p. 18)

Porunca a şasea este violată cu nepăsare. — În ochii cerului, a lua viaţa cuiva nu este un păcat mai mare decât de a o distruge treptat dar sigur. Persoanele care aduc asupra lor prin păcat boală sigură vor suferi pedeapsa aici şi nu vor fi admişi în ceruri fără o pocăinţă deplină, la fel ca cel ce distruge viaţa [445] deodată. Voia lui Dumnezeu stabileşte legăturile dintre cauză şi efectele ei. (Id. p. 26)

Şi cei cu inima curată suferă din cauza bolii. — Noi nu-i categorisim pe toţi tinerii plăpânzi ca fiind vinovaţi din cauza obiceiurilor rele. Există printre cei cu inima curată şi cinstiţi unii care suferă din diferite motive asupra cărora nu au nici un control. (Id. p. 23)

Puterile mintale sunt slăbite. — Părinţii creduli şi indulgenţi vor simpatiza cu copii lor care îşi închipuie că lecţiile îi suprasolicită şi că sârguinţa lor de a studia le distruge sănătatea. Adevărat, nu este indicat să preocupi mintea tinerilor cu studii prea multe şi prea dificile. Dar, părinţi, aţi privit mai profund în această chestiune sau doar aţi adoptat ideea sugerată de copiii voştri? Nu aţi dat prea uşor crezare motivului aparent pentru indispoziţia lor? Se cade ca părinţii şi tutorii să privească mai jos de suprafaţă pentru a descoperi cauza. (4 T. p. 96, 97) Mintea unora din aceşti copii este atât de slăbită, în-cât ei au numai o jumătate sau numai o treime din inteligenţa ce ar fi avut-o dacă ar fi fost virtuoşi şi curaţi. Ei şi-au aruncat-o la o parte prin practicarea masturbării. (Id. vol. 2, p. 361)

Hotărârile înalte şi viaţa spirituală sunt distruse. — Viciul secret este distrugătorul ţintelor înalte, a eforturi-lor stăruitoare şi a puterii voinţei de a forma un caracter religios bun. Toţi cei ce înţeleg cu adevărat ceea ce înseamnă a fi creştin ştiu că urmaşii Domnului Hristos ca ucenici ai Lui, se află sub obligaţia de a-şi aduce toate patimile, toate puterile fizice şi toate facultăţile intelectuale în supunere desăvârşită faţă de voia Lui. Cei stăpâniţi de pofte nu pot fi urmaşii [446] lui Hristos. Ei sunt prea devotaţi slujirii stăpânului lor, autorul oricărui rău, pentru a-şi părăsi obiceiurile corupte şi a alege servirea Domnului Hristos. (ApM. p. 9, 10)

Poate exista o formă a religiei, dar este săracă. — Unii din cei ce mărturisesc a fi urmaşi ai lui Hristos ştiu că păcătuiesc împotriva lui Dumnezeu şi că-şi ruinează sănătatea, totuşi sunt sclavii pasiunilor lor corupte. Ei se simt cu conştiinţa vinovată şi au tot mai puţină înclinaţie de a se apropia de Dumnezeu prin rugăciune în taină. Ei pot păstra o formă a religiei şi totuşi să fie lipsiţi de harul lui Dumnezeu în inimă. Nu au nici o consacrare în serviciul Lui, nici o încredere în El, nu trăiesc spre slava Lui, nu au plăcere în hotărârile Lui şi nici în El. (Id. p. 25)

Puterea stăpânirii de sine pare pierdută. — Unii vor recunoaşte răul îngăduinţelor păcătoase dar se vor scuza spunând că nu pot să-şi biruiască poftele. Aceasta este o mărturisire teribilă pentru orice persoană ce poartă numele lui Hristos. „Oricine poartă numele lui Hristos, să se depărteze de nelegiuire.“ De ce este această slăbiciune? Din cauză că înclinaţiile animalice s-au întărit prin exersare până când au câştigat influenţă asupra puterilor superioare. Bărbaţilor şi femeilor le lipsesc principiile. Ei mor spiritual din cauză că şi-au răsfăţat poftele fireşti atât de mult încât se pare că şi-au pierdut puterea de autoconducere. Poftele lor decăzute au preluat hăţurile, iar puterea conducătoare, a ajuns subjugată de pasiunile corupte. Sufletul este ţinut în cea mai degradantă robie. Senzualitatea a înăbuşit dorinţa după sfinţire şi a distrus prosperitatea spirituală. (2 T. p. 348)

Legătura cu cerul este întreruptă. — Solii solemne din cer nu pot impresiona puternic inima [447] ce nu este fortificată împotriva îngăduirii acestui viciu degradant. Nervii sensibili ai creierului şi-au pierdut tonusul sănătos prin excitarea bolnăvicioasă pentru a satisface o dorinţă improprie pentru îngăduinţă senzuală. Nervii creierului, aflaţi în legătură cu întregul organism, sunt singurul mijloc prin care cerul poate comunica cu omul şi-i poate afecta viaţă intimă. Tot ceea ce tulbură circulaţia curenţilor electrici în sistemul nervos slăbeşte puterile vitale şi întunecă simţurile minţii. Având în vedere aceste lucruri, cât de important este ca slujbaşii şi cei ce mărturisesc a fi evlavioşi să se ţină curaţi şi nealteraţi de acest viciu ce corupe sufletul! (Id. p. 347)

Unii sunt plini de remuşcări dar respectul de sine este pierdut. — Obiceiurile corupătoare nu au acelaşi efect asupra fiecărei minţi. Există unii cu puteri morale foarte dezvoltate care, întovărăşindu-se cu copii ce practică masturbarea, sunt iniţiaţi în acest viciu. Drept rezultat, ei vor deveni melancolici, iritabili şi geloşi; totuşi, astfel de copiii s-ar putea să nu-şi piardă respectul pentru închinarea religioasă şi să nu arate infidelitate deosebită faţă de lucrurile spirituale. Ei vor suferi intens uneori din cauza remuşcării, se vor simţi degradaţi în ochii lor şi îşi vor pierde respectul de sine. (Id. p. 392)

Mintea poate fi întărită împotriva ispitei. — Puterea morală este foarte slabă atunci când vine în conflict cu obiceiuri deja formate. Gânduri imorale stăpânesc imaginaţia, iar ispita este aproape irezistibilă. Dacă mintea ar fi obişnuită cu contemplarea subiectelor înălţătoare, iar imaginaţia antrenată să privească lucruri curate şi sfinte, ea ar fi fortificată împotriva ispitei, ar stărui asupra lucrurilor cereşti, pure [448] şi sfinte şi n-ar putea fi atrasă de cele josnice, corupte şi ruşinoase. (CTBH. p. 135)

Fiţi în cunoştinţă de aceste lucruri. — Îngăduirea patimilor josnice îi va conduce pe foarte mulţi să închidă ochii faţă de lumină pentru că se tem că vor vedea păcatele pe care nu vor să le părăsească. Toţi pot vedea dacă vor. Dacă aleg întunericul în locul luminii, crima lor nu va fi cu nimic mai mică. De ce nu citesc bărbaţii şi femeile şi nu cunosc aceste lucruri care le afectează în mod atât de ferm tăria fizică, intelectuală şi morală? Dumnezeu v-a dat o locuinţă pe care s-o îngrijiţi şi s-o păstraţi în cea mai bună condiţie pentru slujirea şi slava Lui. Trupurile voastre nu vă aparţin. „Ce! Nu ştiţi că trupul vostru este templul Duhului Sfânt care locuieşte în voi şi pe care l-aţi primit de la Dumnezeu? Şi că voi nu sunteţi ai voştri? Căci aţi fost cumpăraţi cu un preţ. Proslăviţi dar pe Dumnezeu în trupul şi în duhul vostru care sunt ale Lui.“ „Nu ştiţi că voi sunteţi templul lui Dumnezeu şi că Duhul lui Dumnezeu locuieşte în voi? Dacă nimiceşte cineva templul lui Dumnezeu, pe acela îl va nimici Dumnezeu; căci templul lui Dumnezeu este sfânt: şi aşa sunteţi voi.“ (2 T. p. 352, 353) [449]

Prevedere şi îndemnuri

Multe cazuri au fost descoperite. — Mi-au fost arătate multe cazuri şi sufletul mi-a fost bolnav şi dezgustat descoperind vieţile lăuntrice şi stricăciunea inimii fiinţelor omeneşti care se pretind evlavioase şi vorbesc despre înălţarea la cer. M-am întrebat adeseori: pe cine să cred? Cine este fără păcat? (2 T. p. 349) Sunt îngrozită când îmi este descoperită starea unor familii care mărturisesc adevărul prezent. Depravarea tinerilor şi chiar a copiilor este aproape de necrezut. Părinţii nu ştiu că viciul ascuns distruge şi strică imaginea lui Dumnezeu în copiii lor. Păcatele ce-i caracterizau pe sodomiţi există printre ei. Părinţii sunt responsabili pentru că nu şi-au educat copiii în iubire şi ascultare de Dumnezeu. Ei nu i-au ţinut în frâu, nu i-au învăţat cu stăruinţă calea Domnului, le-au îngăduit să plece şi să se întoarcă după bunul lor plac şi să se asocieze cu cei lumeşti. Aceste influenţe care neutralizează învăţătura şi autoritatea părintească se găsesc din abundenţă în aşa numita lume bună. Prin îmbrăcăminte, înfăţişare şi distracţii ei înşişi se înconjoară cu o atmosferă ce este opusă lui Hristos. Unica noastră siguranţă este de a sta ca popor deosebit al lui Dumnezeu. Noi nu trebuie să cedăm nici o palmă de teren obiceiurilor şi manierelor veacului acestuia degenerat, ci să stăm neclintiţi în independenţă morală, nefăcând compromis cu practicile corupte şi idolatre ale timpului. (Id. vol. 5, p. 78)

Cel neştiutor să fie instruit. — Cei care sunt dispuşi să se complacă în satisfacerea poftei cărnii, nu pot fi creştini, oricât de înaltă le-ar fi mărturisirea. [450]

Ca slujitori ai lui Hristos, preocuparea, meditaţia şi plăcerea lor ar trebui să constea în lucruri mult mai înalte. Mulţi sunt ignoranţi în ce priveşte păcătoşenia acestor obiceiuri şi urmările lor sigure. Unii ca aceştia au nevoie să fie iluminaţi. (ApM. p. 25)

Unul care a solicitat rugăciune pentru însănătoşire. — Am participat odată, împreună cu soţul meu, la o adunare în care compasiunea ne-a fost îndreptată către un frate care suferea de tuberculoză. Acesta era palid şi epuizat. El a solicitat rugăciunile poporului lui Dumnezeu. Spunea că familia lui suferea de boală şi că a pierdut un copil. Vorbea cu emoţie despre pierderea avută. Spunea că aşteptase o bucată de vreme să-i vadă pe fratele şi pe sora White. Credea că dacă ei s-ar ruga pentru el, va fi vindecat. După ce s-a încheiat adunarea, fraţii ne-au atras atenţia asupra cazului. Ei spuneau că biserica îi ajuta, că soţia lui era bolnavă şi copilul a murit. Fraţii s-au întâlnit la el acasă şi s-au unit în rugăciune pentru familia afectată. Noi eram foarte istoviţi şi am avut povara lucrului asupra noastră în timpul adunării, iar acum doream să fim scuzaţi. Eu am hotărât să nu mă angajez în rugăciune pentru nimeni, dacă Duhul Sfânt n-ar fi îndemnat în această privinţă...

Ne-am plecat în rugăciune în acea noapte şi am prezentat cazul său înaintea lui Dumnezeu. Ne-am rugat fierbinte ca să putem şti voia Lui. Tot ce doream era ca Dumnezeu să fie slăvit. Era oare voia Domnului să ne rugăm pentru acest om suferind? Noi am depus povara înaintea Lui şi ne-am retras pentru odihnă. În vis mi-a fost clar arătat cazul acelui om. Tot cursul vieţii sale, din copilărie, a fost descoperit şi, dacă ne-am fi rugat, Domnul nu ne-ar [451] fi ascultat pentru că el ascundea păcatul în inima lui. În dimineaţa următoare omul a venit la noi să ne rugăm pentru el. L-am luat deoparte şi i-am spus că ne pare rău că suntem nevoiţi să-i refuzăm cererea. I-am povestit visul pe care l-a recunoscut ca fiind adevărat. El a practicat masturbaţia din copilărie şi continua cu practica în timpul vieţii de căsătorie, dar spunea că ar încerca s-o întrerupă. Acest om avea de biruit un obicei înrădăcinat de mult timp. Era de vârstă mijlocie. Principiile sale morale erau atât de fragile încât atunci când era confruntat cu slăbiciunea lui statornicită acestea erau biruite...

Era cazul unui bărbat care se degrada zilnic şi care îndrăznea totuşi să se aventureze înaintea lui Dumnezeu ca să ceară o întărire a puterii pe care o irosise în mod josnic şi care, dacă i-ar fi fost dată, ar fi fost folosită pentru pofta lui. Ce răbdare are Dumnezeu! Dacă El l-ar răsplăti pe om potrivit cu căile lui corupte, cine ar putea trăi înaintea Sa? Ce era dacă am fi fost mai puţin atenţi şi am fi adus înaintea lui Dumnezeu cazul acestui om în timp ce el practica păcatul? Ar fi ascultat Dumnezeu? Ar fi răspuns El? „Căci Tu nu eşti un Dumnezeu căruia să-I placă răul; cel rău nu poate locui lângă Tine. Nebunii nu pot să stea în preajma ochilor Tăi; Tu urăşti pe cei ce fac fărădelegea.“ Acesta nu este un caz singular. Nici chiar relaţia de căsătorie nu a fost suficientă ca să-l ferească pe acest om de obiceiurile corupte ale tinereţii. Doresc să pot fi convinsă că asemenea cazuri, ca cel prezentat, sunt rare, dar ştiu că sunt frecvente. (2 T. p. 349 — 351)

Un sinucigaş. — Domnul ___, pretindea a fi un devotat urmaş al lui Hristos. El stătea foarte prost cu sănătatea. Starea lui ne-a câştigat simpatia... [452]

Cazul mi-a fost arătat în viziune. Am văzut că a fost amăgit cu privire la sine şi că nu se bucura de bunăvoinţa lui Dumnezeu. El a practicat masturbaţia până a ajuns o epavă a omenirii. Acest viciu mi-a fost arătat ca o urâciune înaintea lui Dumnezeu...

El practicase aceste obiceiuri timp atât de îndelungat încât părea că-şi pierduse controlul de sine. Altfel era un om inteligent, posedând aptitudini mai mult decât obişnuite. Dar cum erau robite şi depuse pe altarul Satanei toate puterile trupului şi minţii acestui om!

Ajunsese atât de departe încât părea părăsit de Dumnezeu. Mergea în pădure ca să petreacă zile şi nopţi în post şi rugăciune ca să poată birui acest mare păcat, apoi se întorcea la vechile lui obiceiuri. Dumnezeu nu i-a ascultat rugăciunile. El cerea ca Dumnezeu să facă ceea ce era în puterea lui să facă pentru sine însuşi. El a jurat lui Dumnezeu din nou şi din nou şi tot de atâtea ori a rupt jurămintele dedându-se propriei lui pofte corupte până ce Dumnezeu l-a lăsat să lucreze spre autodistrugere. Între timp a murit. A fost un sinucigaş. Puritatea cerului nu va fi niciodată întinată de compania lui. (ApM. p. 24 — 28)

Apel către o fiică răsfăţată. [Notă: Acestea sunt părţi dintr-o scrisoare către o fată îndărătnică, ce practica viciul ascuns.] — Mintea ta nu este pură. Ai fost cu totul scutită de grijă şi muncă vreme prea îndelungată. Datoriile casei ar fi fost unele din cele mai bogate binecuvântări pe care le-ai fi putut avea. Oboseala nu te-ar fi vătămat nici a zecea parte din cât au făcut-o gândurile şi purtarea ta lascivă. Ţi-ai format idei greşite cu privire la relaţiile dintre fete şi băieţi şi, în mintea ta, ai găsit că era natural [453] să te afli în compania băieţilor. Inima şi mintea nu-ţi sunt curate. Tu ai fost lezată citind povestiri de dragoste şi idile, iar mintea ţi-a fost fascinată de gânduri impure. Imaginaţia ta devine coruptă până ce pari a nu mai avea putere să-ţi controlezi gândurile. Satana te conduce captivă, după cum îi place...

Purtarea ta nu a fost castă, modestă sau potrivită. N-ai avut frica de Dumnezeu înaintea ochilor tăi. Ai ascuns adesea faptul că porţi o conştiinţă călcată cu scopul de a-ţi atinge planurile. Draga mea fată, dacă nu te opreşti chiar acolo unde te afli, distrugerea este cu siguranţă înaintea ta. Pune capăt visurilor cu ochii deschişi şi încetează construirea de castele. Opreşte-ţi gândurile de la alergarea pe calea nebuniei şi corupţiei.

Nu poţi fi în siguranţă în compania băieţilor. Un flux de ispită este stârnit şi se ridică în pieptul tău, având tendinţa să dezrădăcineze principiul, virtutea feminină şi adevărata modestie. Dacă mergi înainte, cu bună ştiinţă, în cursul tău încăpăţânat, care va fi soarta ta?... Tu eşti în pericol deoarece eşti gata a-ţi sacrifica interesul veşnic pe altarul pasiunii. Pasiunea obţine tot mai mult controlul asupra întregii tale fiinţe. De ce natură este această pasiune? O, de o natură josnică şi distructivă. Cedând în faţa acesteia, vei amărî viaţa părinţilor tăi, vei aduce întristare şi ruşine surorilor tale, îţi vei sacrifica propriul caracter şi vei pierde cerul şi măreaţa viaţă nemuritoare. Eşti gata să faci asta?...

Eşti îndrăzneaţă. Îţi plac băieţii şi-ţi place să faci din ei tema conversaţiei tale. „Din prisosul inimii vorbeşte gura.“ Obiceiurile au început să te domine cu putere şi ai învăţat să înşeli pentru a-ţi atinge scopurile şi a-ţi îndeplini dorinţele. [454] Nu consider cazul tău fără speranţă. dacă aş fi făcut-o, pana mea n-ar scrie aceste rânduri. Prin puterea lui Dumnezeu îţi poţi răscumpăra trecutul...

Stai departe de băieţi. În societatea lor, ispitele tale devin înflăcărate şi puternice. Scoate-ţi din cap gândul măritişului. Tu nu eşti nicidecum potrivită pentru aceasta. Ai nevoie de ani de experienţă înainte de a deveni calificată să înţelegi şi să iei poverile vieţii de căsătorie. Protejează-ţi în mod hotărât gândurile, pasiunile şi afecţiunile. Nu le înjosi să slujească poftei. Înalţă-le către curăţie. Dedică-le lui Dumnezeu.

Tu poţi deveni o fată calculată, înţeleaptă, modestă şi virtuoasă; nu fără efort susţinut însă. Trebuie să veghezi, să te rogi, să meditezi, să-ţi cercetezi motivele şi acţiunile. Analizează-ţi îndeaproape simţămintele şi faptele. Te-ai angaja într-o acţiune indecentă în faţa tatălui tău? cu siguranţă că nu. Dar o faci în prezenţa Tatălui tău ceresc care este cu mult mai înălţat, sfânt şi curat. Da, tu îţi compromiţi propriul trup în faţa îngerilor curaţi şi fără păcat şi în prezenţa lui Hristos şi continui să faci aceasta fără să ţii seama de conştiinţă, făcând abstracţie de lume şi de toate avertizările date. Aminteşte-ţi că este făcut un raport al tuturor faptelor tale. Trebuie să te întâlneşti din nou cu cele mai secrete lucruri ale vieţii tale...

Te avertizez iarăşi ca una care mă voi întâlni cu aceste rânduri în ziua când cazul fiecăruia va fi hotărât. Predă-te lui Hristos fără întârziere. El singur te poate salva de la distrugere, prin puterea harului Său. El singur îţi poate aduce puterile morale şi intelectuale într-o stare de sănătate. Inima poate să-ţi fie încălzită de iubirea lui Dumnezeu. Înţelegerea poate să-ţi fie clară şi matură, conştiinţa [455] iluminată, trează şi curată, iar voinţa integră şi sfinţită, stăpânită de Duhul lui Dumnezeu. Poţi deveni ceea ce alegi. Dacă te vei întoarce acum, părăsind răul şi învăţând să faci binele, vei fi fericită cu adevărat, vei avea succes în luptele vieţii şi vei câştiga slava şi onoarea unei vieţi mai bune decât aceasta. „Alege astăzi cui vrei să slujeşti.“ (2 T. p. 559 — 565)

Satana lucrează în timp ce părinţii dorm. — Este vârsta la care transformările se fac fulgerător. Băieţei şi fetiţe încep să se intereseze unii de alţii când de fapt ei ar trebui să fie la creşă, luând lecţii de modestie în comportare. Care este efectul acestui amestec? Măreşte puritatea tinerilor care se adună astfel împreună? Nu, de loc! El măreşte primele patimi senzuale. După astfel de întâlniri ei sunt înnebuniţi de diavolul şi se dedau la practicile lor urâcioase.

Părinţii dorm şi nu ştiu că Satana şi-a înfipt steagul diabolic chiar în casele lor. Am fost îndemnată să întreb: ce va deveni tineretul în acest veac corupt? Repet, părinţii sunt adormiţi. Copiii sunt înnebuniţi de un sentimentalism bolnav şi adevărul nu are putere să corecteze răul. Ce se poate face pentru a înfrunta fluxul răului? Părinţii pot face mult dacă vor.

Dacă o fată ce abia îşi începe adolescenţa este acostată cu familiaritate de un băiat de vârsta ei sau mai mare, ea trebuie să fie învăţată să fie atât de ofensată de acest lucru, încât asemenea avansuri să nu mai fie repetate vreodată. Când compania unei fete este în mod frecvent căutată de băieţi sau tineri, ceva nu este în regulă. Acea tânără are nevoie de o mamă care să-i arate locul, s-o stăpânească şi s-o înveţe ce se cuvine unei fete de vârsta ei. [456]

Doctrina corupătoare şi larg răspândită, cum că din punct de vedere al sănătăţii sexele trebuie să fie împreună, şi-a făcut lucrarea dăunătoare. Dacă părinţii şi supraveghetorii ar poseda o zecime din isteţimea lui Satana, această asociere a sexelor ar putea rămâne fără urmări. Aşa cum este, Satana are cel mai mare succes în eforturile sale de a fermeca minţile tinerilor, iar amestecarea băieţilor cu fetele măreşte răul de douăzeci de ori. (Id. p. 482, 483)

Imaginea nu este colorată. — Nu vă înşelaţi crezând că, la urma urmei, această chestiune vă este pusă înainte într-o lumină exagerată. Nu am colorat tabloul. Am exprimat fapte ce vor suporta testul judecăţii. Treziţi-vă! Treziţi-vă! Vă implor stăruitor, înainte de a fi prea târziu ca lucrurile să poată fi îndreptate şi voi şi copiii voştri să pieriţi în distrugerea generală. Apucaţi-vă de lucrarea solemnă şi aduceţi în ajutorul vostru orice rază de lumină posibilă ce a strălucit pe calea voastră şi pe care nu aţi preţuit-o. Ajutaţi de lumina ce străluceşte începeţi o investigaţie a vieţii şi caracterelor voastre ca şi când aţi fi înaintea tribunalului lui Dumnezeu. (Id. p. 401)

Până când părinţii nu se trezesc, nu există speranţă pentru copiii lor. (Id. 406) [457]

Vigilenţa şi ajutorul părintesc

Părinţii să înveţe stăpânirea de sine din pruncie. — Cât de important este să-i învăţăm pe copii stăpânirea de sine şi supunerea voinţei din fragedă pruncie. Dacă vor avea nefericirea să înveţe obiceiuri greşite, necunoscând tot răul ce rezultă, vor putea fi îndreptaţi apelând la raţiunea lor şi convingându-i că astfel de obiceiuri ruinează conştiinţa şi afectează mintea. Noi trebuie să le arătăm că puterea de convingere a persoanelor corupte poate face ca temerile lor trezite să se liniştească, influenţându-i să tolereze totuşi acel obicei dăunător, însă, orice pretext ar avea, ei sunt duşmanii lor şi agenţii diavolului. (ApM. p. 10)

Păstraţi-i fără pată. Fortificaţi-le mintea. — Este o crimă ca mamele să rămână ignorante în ce priveşte obiceiurile copiilor lor. Dacă ei sunt nepătaţi, păstraţi-i aşa. Fortificaţi-le mintea tânără şi pregătiţi-i să deteste acest viciu distrugător de suflet şi sănătate. (Id. p. 13)

Satana controlează mintea tinerilor şi noi trebuie să lucrăm cu hotărâre şi credincioşie să-i salvăm. Copiii de vârstă foarte tânără practică acest viciu care creşte şi se întăreşte pe măsură ce avansează în vârstă, până ce aproape orice facultate nobilă a corpului şi sufletului este degradată. Mulţi ar fi putut fi salvaţi dacă ar fi fost instruiţi cu grijă în ce priveşte influenţa acestei practici asupra sănătăţii lor. Ei erau necunoscători ai faptului că îşi aduceau asupră-le o mare suferinţă...

Mamelor, nu se poate spune vreodată că sunteţi prea prudente în a vă preveni [458] copii de a învăţa deprinderi josnice. Este mai uşor să înveţi răul decât să-l înlături după ce a fost învăţat. (Id. p. 10, 11)

Vegheaţi cu hotărâre şi cercetaţi îndeaproape. — Dacă copiii voştri practică acest viciu, pot fi în pericol să recurgă la minciună pentru a vă induce în eroare. Dar, mame, voi nu trebuie să fiţi liniştite atât de uşor şi să vă încetaţi investigaţiile. N-ar trebui să lăsaţi deoparte problema până ce nu sunteţi pe deplin satisfăcute. Sănătatea şi sufletul acelora pe care îi iubiţi sunt puse în pericol, ceea ce face ca această chestiune să fie de cea mai mare importanţă. Veghere hotărâtă şi cercetare îndeaproape în ciuda tentativelor de evadare şi tăinuire, vor descoperi adevărata stare a lucrurilor. Apoi mama va trebui să le prezinte cu fidelitate acest subiect în adevărata lumină, arătându-i tendinţa degradantă. Încercaţi să-i convingeţi că îngăduirea acestui păcat va distruge respectul de sine şi nobleţea de caracter, va ruina sănătatea şi principiile morale şi întinarea lui respingătoare va şterge din suflet adevărata iubire pentru Dumnezeu şi frumuseţea sfinţeniei. Mama trebuie să continue a cerceta această problemă până ce are dovezi suficiente că practica este curmată. (Id. p. 13, 14)

Evitaţi critica şi pripa când începeţi lucrul. — Poate că întrebaţi: Cum mai poate fi îndreptat răul deja existent? Cum va trebui să începem acţiunea? Dacă vă lipseşte înţelepciunea, mergeţi la Dumnezeu. El a promis s-o dea din belşug. Rugaţi-vă mult şi arzător pentru ajutor divin. O regulă nu poate fi urmată în orice situaţie. Este necesară exercitarea unei judecăţi sfinţite. Nu fiţi pripiţi şi agitaţi şi nu vă abordaţi copiii prin critică. Trataţi astfel se vor revolta. Ar trebui să simţiţi regret profund pentru orice cale greşită pe care aţi luat-o şi care poate să-i fi deschis uşa lui Satana ca să-i conducă pe copiii voştri cu ispitele lui. Dacă nu i-aţi instruit cu privire la violarea [459] legilor sănătăţii, vina e a voastră. Aţi neglijat o datorie importantă, iar rezultatul poate fi văzut în practicile greşite ale copiilor voştri. (Id. p. 20, 21)

Instruind cu stăpânire de sine şi înţelegere. — Înainte de a vă angaja să predaţi copiilor voştri lecţia stăpânirii de sine, ar trebui s-o învăţaţi voi înşivă. Dacă vă agitaţi uşor şi deveniţi nerăbdători, cum puteţi apărea echitabili înaintea copiilor voştri când îi învăţaţi să-şi stăpânească pasiunile. Cu autocontrol şi cu simţăminte de profundă înţelegere şi compasiune ar trebui să-i apropiaţi pe copiii voştri greşiţi. Prezentaţi-le cu credincioşie care vor fi efectele practicii asupra constituţiei lor dacă vor continua cursul pe care l-au început. Arătaţi-le că slăbind fizicul şi mintea spiritualitatea este afectată şi ei păcătuiesc nu numai împotriva lor, ci şi împotriva lui Dumnezeu.

Voi ar trebui să-i faceţi să simtă, dacă este posibil, că acesta este Dumnezeu cel sfânt şi fără pată, împotriva căruia ei au păcătuit, că marele Cercetător al inimilor este ofensat de căile lor şi că nimic nu-i ascuns înaintea Lui. Dacă puteţi să-i impresionaţi pe copiii voştri astfel încât să experimenteze acea pocăinţă acceptată de Dumnezeu, acea evlavioasă părere de rău care lucrează o pocăinţă spre salvare, de care să nu fie nevoie să se pocăiască, lucrarea va fi deplină şi reforma sigură. Ei nu vor simţi părere de rău doar pentru că păcatele lor sunt cunoscute. Dar ei vor vedea rezultatul practicilor lor păcătoase în caracterul lor înrăutăţit şi vor fi conduşi să le mărturisească lui Dumnezeu fără rezervă, apoi le vor părăsi. Le va părea rău de comportamentul lor greşit, din cauză că au produs neplăcere lui Dumnezeu şi au păcătuit împotriva Celui care i-a creat şi le-a cerut să-şi înfăţişeze trupurile ca o [460] jertfă vie, sfântă şi plăcută Lui, aceasta fiind din partea lor o slujbă duhovnicească. (Id. p. 21, 22)

Păziţi tovărăşiile copiilor. — Dacă mintea copiilor noştri nu este bine echilibrată pe principii religioase, moravurile lor vor fi corupte de exemplele stricate cu care vin în contact. (CTBH. p. 134)

Ca mame credincioase, feriţi-i de asocierea cu orice tineri. Păziţi-i ca pe nişte pietre scumpe de influenţa corupătoare a acestui veac. Dacă vă aflaţi în situaţia în care relaţiile lor cu tineri nu poate fi întotdeauna condusă aşa cum aţi dori, atunci lăsaţi-i să vă viziteze copiii, în prezenţa voastră şi, în nici un caz nu le permiteţi să stea în acelaşi pat sau chiar în aceeaşi cameră. Va fi mult mai uşor să preveniţi un rău decât să-l înlăturaţi după aceea...

Ei {părinţii} le permit copiilor lor să viziteze alţi prieteni tineri, să-şi formeze propriile cunoştinţe şi chiar să plece de sub observaţia lor părintească la o oarecare distanţă de casă unde li se îngăduie să facă aproape tot ce le place. Satana înmulţeşte aceste ocazii şi ia în stăpânire mintea acestor copii ale căror mame i-au expus cu ignoranţă curselor sale fine. (ApM. p. 13, 14)

Dieta este importantă. — Nu puteţi stimula sensibilităţile morale ale copiilor voştri în timp ce nu sunteţi atenţi în alegerea hranei lor. De obicei, mesele pe care părinţii le pregătesc pentru copii sunt o cursă. (2 T. p. 400)

Părinţii indulgenţi nu-i învaţă pe copii abnegaţia. Chiar hrana pe care o pun înaintea lor este în aşa fel gătită încât irită stomacul. Excitarea astfel produsă este transmisă la creier şi, ca urmare, sunt trezite pasiunile. [461]

Nu se poate repeta îndeajuns că ceea ce intră re stomac afectează nu numai trupul, ci şi mintea deopotrivă. Hrana abundentă şi stimulentă înfierbântă sângele, excită sistemul nervos şi, prea adesea, amorţeşte percepţia morală, astfel încât raţiunea şi conştiinţa sunt biruite de impulsurile fireşti. Este dificil şi adesea imposibil pentru cel necumpătat în dietă să exercite răbdare şi stăpânire de sine. Iată de ce este deosebit de important a îngădui copiilor ale căror caractere nu sunt încă formate să aibă numai hrană sănătoasă şi neiritantă. În dragostea Lui, Tatăl nostru ceresc a trimis lumina reformei sanitare să protejeze împotriva relelor ce rezultă din îngăduinţa nestăpânită a apetitului. (CTBH. p. 134)

Dacă a existat vreodată un timp în care dieta trebuia să fie cea mai simplă, acel timp este acum. Carnea nu trebuie să fie pusă în faţa copiilor noştri. Influenţa ei este de a excita şi de a întări patimile josnice şi are tendinţa de a înăbuşi puterile morale. (2 T. 352)

Curăţenia este importantă. — Baia frecventă este foarte binefăcătoare, în special seara, înainte de culcare sau dimineaţa la deşteptare. Nu va lua mult timp să le daţi copiilor o baie şi să-i frecaţi până ce trupurile le sunt îmbujorate. Aceasta aduce sângele la suprafaţă descongestionând creierul, iar ei vor fi mai puţin tentaţi să se complacă în practici impure. Învăţaţi-i pe cei mici că Dumnezeu nu are plăcere să-i vadă cu trupurile murdare şi cu hainele dezordonate şi rupte. Spuneţi-le că îi vrea curaţi atât în afară cât şi în interior ca El să poată locui în ei. (CTBH. p. 141, 142)

Îmbrăcăminte curată şi lejeră. — Îmbrăcămintea îngrijită şi curată va fi un mijloc de a păstra gândurile [462] curate şi plăcute. Orice obiect de îmbrăcăminte trebuie să fie modest şi simplu, fără împodobire inutilă, astfel încât va fi uşor de spălat şi de călcat. În mod deosebit, orice articol care vine în contact cu pielea trebuie păstrat curat şi lipsit de orice miros neplăcut. Nimic iritant n-ar trebui să atingă trupurile copiilor, iar hainele nu trebuie să-i strângă în vreun fel. Dacă ar fi fost acordată mai multă atenţie acestui subiect, mult mai puţină necurăţie ar fi practicată. (Id. p. 142)

Nu scutiţi de exerciţiu. — Ei {tinerii} sunt scutiţi de exerciţiu fizic într-o mare măsură de teamă că se vor extenua. Părinţii poartă poverile pe care ar trebui să le poarte copiii lor. Extenuarea este rea dar rezultatul lenei este mai de temut. Lenea duce la îngăduirea obiceiurilor corupte. Hărnicia nu oboseşte şi nu epuizează nici a cincea parte din cât afectează obiceiul dăunător al masturbării. Dacă munca simplă şi obişnuită îi epuizează pe copii, fiţi siguri, părinţi că există ceva, aparte de munca lor, care le slăbeşte sistemul şi le produce un sentiment de oboseală continuă. Daţi-le copiilor muncă fizică ce le va solicita nervii şi muşchii. Oboseala ce însoţeşte astfel de muncă va slăbi înclinaţia lor de a se complace în obiceiuri vicioase. (2 T. p. 348, 349)

Indolenţa este o uşă deschisă pentru ispită. — Mame daţi destul de lucru copiilor voştri... Indolenţa nu va fi favorabilă sănătăţii fizice, mintale sau morale. Aceasta deschide larg uşa şi-l invită pe Satana care profită de ocazie atrăgând pe copii în cursele sale. Prin lene, nu numai că este slăbită tăria morală, iar impulsul pasiunii întărit, ci îngerii lui Satana pun stăpânire pe întreaga cetăţuie a minţii şi [463] obligă conştiinţa să se predea pasiunilor josnice. Trebuie să-i învăţăm pe copii obiceiuri de hărnicie răbdătoare. (ApM. p. 18, 19)

Pe cel ce se pocăieşte, Dumnezeu nu-l va lăsa să piară. — Voi ar trebui să prezentaţi încurajări copiilor voştri că un Dumnezeu milos va accepta o adevărată pocăinţă a inimii şi va binecuvânta străduinţele lor de a se curăţi de toată murdăria cărnii şi a spiritului. Când Satana va vedea că pierde controlul asupra minţii copiilor voştri, îi va ispiti cu putere şi va căuta să-i determine să continue practicarea acestui viciu fascinant. Punându-şi însă un ideal solid, ei trebuie să reziste ispitei de a îngădui pasiunile animalice pentru că acesta este un păcat înaintea lui Dumnezeu. Ei n-ar trebui să se aventureze pe teren interzis, unde Satana poate pretinde controlul asupra lor. Dacă Îl imploră în umilinţă pe Dumnezeu pentru puritatea gândului şi pentru imaginaţie curăţită şi sfinţită, El îi va asculta şi va da curs cererilor lor. Dumnezeu nu-i va lăsa să piară în păcatele lor, ci îl va ajuta pe cel slab şi neajutorat, dacă I se predă cu totul, în credinţă. (Id. p. 22, 23) [464]

Lupta pentru reformă

Sunt necesare pocăinţă sinceră şi efort hotărât. — Cei care îşi degradează propriile trupuri nu se pot bucura de favoarea lui Dumnezeu până nu se pocăiesc în mod sincer, până nu fac o reformă deplină şi nu desăvârşesc sfinţenia în frica Domnului. (ApM. p. 29)

Singura speranţă pentru aceia care practică obiceiuri josnice este să le părăsească pentru totdeauna dacă au vreo consideraţie pentru sănătate aici şi pentru mântuire după aceea. Când aceste obiceiuri au fost permise pentru o perioadă de timp îndelungată, este necesar un efort hotărât de a rezista ispitei şi de a refuza îngăduinţa coruptă. (Id. p. 27)

Gândurile trebuie controlate. [Notă: Acestea sunt extrase dintr-o scrisoare către un tânăr îndărătnic care practica masturbarea.] — Tu trebuie să-ţi controlezi gândurile. Nu va fi un lucru uşor, iar fără efort atent şi serios nu-l poţi realiza. Dacă te complaci în imaginări inutile, permiţând minţii să insiste asupra unor subiecte impure, eşti tot aşa de vinovat înaintea lui Dumnezeu ca şi cum gândurile ar fi fost realizate. Ceea ce împiedică acţiunea este doar lipsa ocaziei. A visa zi şi noapte şi a clădi castele sunt obiceiuri rele şi extrem de periculoase. Odată stabilite sunt aproape imposibil de înfrânt şi e foarte greu să mai îndrepţi gândurile către teme curate, sfinte şi înalte. Va trebui să devii un străjer credincios peste ochi, urechi şi peste toate simţurile dacă vrei să-ţi controlezi mintea şi să previi gândurile inutile şi corupte de a-ţi păta sufletul. Numai puterea harului poate îndeplini această lucrare foarte mult dorită. (2 T. p. 561) [465]

Supune raţiunii pasiunile şi sentimentele. [Notă: Extrase dintr-o scrisoare către o fată încăpăţânată care practica viciul ascuns] — Dumnezeu nu cere să-ţi stăpâneşti doar gândurile, ci şi pasiunile şi afecţiunile. Salvarea ta depinde de felul în care tu însuţi guvernezi peste aceste lucruri. Pasiunile şi sentimentele sunt agenţi puternici. Dacă sunt rău aplicate, dacă sunt puse în operaţie din motive greşite sau dacă sunt rău plasate, ele sunt destul de puternice să ducă la distrugerea ta şi să te lase o epavă nenorocită, fără Dumnezeu şi fără speranţă.

Imaginaţia trebuie stăpânită cu hotărâre şi persistenţă dacă vrei ca pasiunile şi afecţiunile să fie supuse raţiunii, conştiinţei şi caracterului...

Dacă nu-ţi stăpâneşti gândurile, cuvintele şi ceea ce citeşti, imaginaţia îţi va deveni deznădăjduit de bolnavă. Citeşte Biblia cu atenţie şi cu rugăciune şi fii călăuzită de învăţăturile ei. Aceasta este siguranţa ta. (Id. p. 561 — 563)

Închide simţurile în faţa răului. — Cei ce vor să aibă înţelepciune de la Dumnezeu nu trebuie să devină nechibzuiţi în cunoaşterea păcatului acestui veac pentru a deveni înţelepţi. Ei ar trebui să-şi închidă ochii să nu poată vedea şi învăţa răul, să-şi astupe urechile ca nu cumva să audă ceea ce este rău şi să obţină acea cunoştinţă care ar păta curăţia gândurilor şi faptelor lor. Trebuie să-şi păzească limba ca nu cumva să rostească vorbe corupte şi în gura lor să se găsească vicleşug. (ApM. p. 31) Evitaţi citirea şi vizionarea lucrurilor care sugerează gânduri necurate. Cultivaţi-vă puterile morale şi intelectuale. (2 T. p. 410)

Evitaţi inactivitatea asociată cu studiu excesiv. — Studiul excesiv, prin creşterea fluxului de sânge către creier, creează o excitare bolnăvicioasă care tinde să slăbească puterea controlului de sine şi prea adesea dă curs impulsului [466] sau capriciului. Astfel este deschisă uşa către necurăţie. Folosirea greşită sau nefolosirea puterilor fizice este responsabilă, în mare măsură, de valul de corupţie care inundă lumea. „Mândria, belşugul de pâine şi lenea abundentă“ sunt duşmani de moarte ai progresului omenirii şi în această generaţie ca şi atunci când au condus la distrugerea Sodomei. Învăţătorii trebuie să înţeleagă aceste lucruri şi să-şi instruiască elevii după aceste principii. Învăţaţi-i pe studenţi că o viaţă corectă depinde de o gândire corectă şi că activitatea fizică este esenţială curăţiei cugetului. (Ed. p. 209 )

Nu e timp pentru şovăială. — O viaţă curată şi un caracter format după Modelul divin nu se obţin fără efort stăruitor şi principii neclintite. O persoană şovăitoare nu va avea succes în atingerea desăvârşirii creştine. Unul ca acesta va fi cântărit şi găsit uşor. Satana îşi caută prada ca un leu care răcneşte. El încearcă să amăgească pe orice tânăr neştiutor... Satana le spune tinerilor că încă mai este timp, că se pot complace în păcat şi viciu numai de data aceasta, dar acea singură îngăduinţă le va otrăvi toată viaţa. Nu vă aventuraţi niciodată pe teren interzis. În aceste primejdioase zile de păcat, când ademenirile către viciu şi corupţie sunt peste tot, strigătul serios şi din inimă al celui tânăr să se înalţe către ceruri: „Cum îşi va ţinea tânărul curată cărarea?“ şi urechile sale să fie deschise, iar inima dispusă să asculte instrucţia dată în răspunsul: „Îndreptându-se după Cuvântul Tău“. (2 T. p. 408, 409)

În timp ce se află în această lume pentru probă, toţi sunt răspunzători pentru faptele lor. Toţi au puterea să-şi controleze acţiunile dacă vor. Dacă sunt slabi în virtute şi curăţie de cuget şi fapte, ei pot obţine ajutor de la [467] Prietenul celor neajutoraţi. Isus cunoaşte toate slăbiciunile naturii omeneşti şi dacă este rugat fierbinte va da putere de a birui cele mai puternice ispite. Toţi pot obţine această putere dacă o caută în umilinţă.

Unica siguranţă pentru tinerii acestui veac poluat este să-şi pună încrederea în Dumnezeu. Fără ajutor divin ei nu vor fi în stare să stăpânească pasiunile şi poftele omeneşti. La Domnul Hristos se găseşte ajutorul necesar dar cât de puţini vor veni la El pentru ajutor! Isus a spus când era pe pământ: „Şi nu vreţi să veniţi la Mine ca să aveţi viaţa!“ În Hristos toţi pot birui. Puteţi spune cu apostolul: „Totuşi în toate aceste lucruri noi suntem mai mult decât biruitori prin Acela care ne-a iubit.“ Şi iarăşi: „Dar mă port aspru cu trupul meu şi-l ţin în stăpânire.“ (2 T. p. 409)

În El poate fi găsită adevărata plăcere. — Singura protecţie a copiilor noştri împotriva oricărei practici vicioase, este să caute a fi admişi în turma lui Hristos şi luaţi sub grija veghetoare a Păstorului credincios şi adevărat. El îi va scăpa de orice rău şi îi va proteja de toate pericolele dacă ei vor lua aminte la vocea Lui. El zice: „Oile Mele aud glasul Meu... şi Mă urmează.“ În Domnul Hristos ei vor găsi păşune, vor obţine putere şi speranţă şi nu vor fi tulburaţi de aşteptări febrile pentru ceva ce să distreze mintea şi să satisfacă inima. Ei au găsit mărgăritarul de mare preţ şi mintea se găseşte într-o odihnă plină de pace. Plăcerile lor sunt de un caracter pur, paşnic, înălţat şi ceresc. Ele nu lasă amintiri dureroase sau remuşcări. Astfel de plăceri nu slăbesc sănătatea şi nu copleşesc mintea, ci au o natură sănătoasă.

Legătura cu Dumnezeu şi dragostea faţă de El, practicarea sfinţeniei şi distrugerea păcatului sunt, toate, plăcute. [468]

Citirea Cuvântului lui Dumnezeu nu va fascina imaginaţia şi nu va înflăcăra pasiunile ca o carte de istorisiri fictive, ci va potoli inima, o va calma, o va înălţa şi sfinţi. Când sunt în strâmtorare şi asaltaţi de ispite puternice ei au privilegiul rugăciunii. Ce înalt privilegiu! Fiinţe mărginite, din praf şi cenuşă, admise prin mijlocirea Domnului Hristos, în camera de audienţă a Celui Prea Înalt. Prin astfel de exerciţii spirituale, sufletul este adus într-o apropiere sfântă de Dumnezeu, reînnoit în cunoştinţă şi în adevărată sfinţenie şi fortificat împotriva asalturilor duşmanului. (ApM. p. 23, 24) [469] [470]

Secţiunea 17 — Chemând la viaţă puterile spirituale

[471]

Răspunderea pentru interesele veşnice

Zilele pe care le trăim sunt deosebit de periculoase pentru copii. — Trăim într-un timp nenorocit pentru copii. Pentru a ţine piept curentului menit să te ducă în jos, spre pierzare, ai nevoie de ceva mai mult decât experienţa şi puterea copilăriei. Tinerii par, în general, prizonierii Satanei care, împreună cu îngerii lui, îi duce la distrugere sigură. Satana şi oştile sale sunt în război împotriva guvernământului lui Dumnezeu şi pe toţi cei ce au dorinţa de a-şi preda inima ascultând de cerinţele Lui, el va încerca să-i încurce şi să-i biruie cu ispite, încât ei să se descurajeze şi să renunţe la luptă. (1 T. p. 397)

Acum, mai mult ca niciodată, avem nevoie de o strânsă legătură cu Dumnezeu. Una din cele mai mari primejdii ce asaltează poporul lui Dumnezeu a fost întotdeauna conformarea la preceptele şi obiceiurile lumeşti. În mod deosebit, tinerii se află într-un pericol continuu. Taţii şi mamele ar trebui să fie în gardă împotriva înşelăciunilor lui Satana. În timp ce el caută să aducă ruina copiilor lor, ei să nu-şi închipuie că nu e nici o primejdie deosebită. Gândurile şi grija lor să nu se oprească numai asupra lucrurilor lumii acesteia, iar interesele mai înalte şi veşnice ale copiilor lor să fie neglijate. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882)

Părinţii sunt în general indiferenţi. — Este trist când viaţa spirituală a părinţilor se răceşte, iar din cauza lipsei de evlavie şi devoţiune faţă de Dumnezeu, ei nu realizează înalta răspundere ce le revine de a-şi educa cu răbdare şi perseverenţă copiii [472] să păstreze calea Domnului. (ST. 17 septembrie, 1894)

Prin tot ceea ce fac părinţii, îşi aduc de obicei un însemnat aport la starea de nepregătire a copiilor pentru confruntarea cu realităţile aspre ale vieţii şi pentru dificultăţile ce îi vor înconjura în viitor, când vor fi chemaţi să decidă pentru bine sau rău şi când ispite puternice vor fi aduse asupra lor. De aceea vor fi găsiţi slabi când ar trebui să fie tari. Ei vor oscila în principii şi datorie, iar omenirea va avea de suferit de pe urma slăbiciunii lor. (PHJ. ianuarie, 1890)

Cea mai importantă lucrare este neglijată. — Un motiv major pentru care există atât de mult rău astăzi în lume este că părinţii îşi ocupă mintea cu alte lucruri până acolo că neglijează lucrarea care este de importanţă vitală: sarcina de a-şi învăţa copiii cu răbdare şi blândeţe calea Domnului. (CT. p. 129)

Mamele pot să fi acumulat multe cunoştinţe şi să nu fi obţinut totuşi adevărata cunoştinţă dacă nu-L recunosc pe Hristos ca Mântuitor personal. Dacă Domnul Hristos este în cămin, dacă mamele L-au făcut sfătuitorul lor, ele îi vor educa pe copii din fragedă pruncie în principiile adevăratei religii. (ST. 22 iulie, 1889)

Satana este lăsat să stăpânească. — Deoarece bărbaţii şi femeile nu ascultă de Dumnezeu, ci îşi aleg propria cale şi îşi urmează imaginaţia pervertită, lui Satana i se permite să-şi aşeze steagul diabolic în familiile lor şi să-şi facă simţită puterea prin prunci, copii şi tineri. Vocea şi voinţa lui sunt exprimate prin voinţele nestăpânite şi caracterele deformate ale copiilor şi prin ei el exercită o putere dominantă şi-şi îndeplineşte planurile. Dumnezeu este dezonorat prin manifestarea firii perverse care exclude veneraţia faţă de El şi determină ascultare [473] de sugestiile lui Satana. Păcatul comis de părinţi, prin faptul că permit astfel lui Satana să aibă influenţă, depăşeşte înţelegerea. (5T. p 325)

Prin instruire, prin îngăduinţă nechibzuită şi prin satisfacerea gusturilor şi apetitului, mulţi părinţi se fac răspunzători de căile şi înclinaţiile reprobabile ale copiilor lor. Satana poate controla întreaga fiinţă prin dispoziţia de a nu asculta legile lui Dumnezeu. Părinţii nu poruncesc casei lor după ei, cum a făcut Avraam. Care este rezultatul? Copiii şi tinerii stau sub steagul celui răzvrătit. Ei nu vor să fie conduşi, ci sunt hotărâţi să-şi urmeze propria voinţă. Singura speranţă pentru copii este să-i învăţăm să se lepede de sine şi să nu răsfeţe eul. (L. 117, 1898)

O luptă aspră stă în faţa copiilor nedisciplinaţi. — Copiii care au fost crescuţi în felul acesta nedisciplinaţi, au de învăţat totul când vor să devină urmaşii lui Hristos. Întreaga lor viaţă religioasă este afectată de creşterea primită în copilărie. Aceeaşi încăpăţânare manifestată în copilărie, iese de multe ori la iveală. Există aceeaşi iubire de sine, lipsă de abnegaţie, de răbdare la mustrare şi de bunăvoinţă în a cere sfatul altora, sau în a fi influenţaţi de judecata altora. Se dă pe faţă aceeaşi indolenţă, evitare a sarcinilor şi sustragere de la responsabilităţi. Toate acestea sunt văzute în legătura lor cu biserica. Este posibil pentru unii ca aceştia să biruie, dar ce luptă grea trebuie dusă! Ce conflict sever! Cu câtă greutate trebuie să treacă prin cursul unei discipline complete necesară pentru a ajunge la înălţimea caracterului creştin! Totuşi, dacă în cele din urmă vor birui, le va fi permis să vadă, înainte de a fi înălţaţi, cât de aproape au fost de prăpastia pierzării veşnice, din cauza lipsei unei educaţii corecte în tinereţe şi a eşecului de a învăţa supunerea în copilărie. (1 T. p. 219, 220) [474]

Fortificaţi împotriva influenţelor corupătoare. — Părinţi, voi aţi adus pe lume copii, fără a le cere consimţământul şi sunteţi responsabili de vieţile şi sufletele lor. Ei au atracţiile lumii care să-i ademenească. Puteţi să-i educaţi astfel încât să-i fortificaţi împotriva influenţei ei distructive. Puteţi să-i instruiţi să poarte responsabilităţile vieţii, să-şi înţeleagă obligaţiile faţă de Dumnezeu, adevăr şi datorie şi să realizeze importanţa pe care faptele lor o vor avea asupra vieţii lor veşnice. (ST. 9 decembrie, 1875)

Tineretul zilelor noastre este ignorant în ce priveşte şiretlicurile lui Satana. De aceea părinţii trebuie să fie treji în aceste timpuri periculoase, lucrând cu perseverenţă şi hărnicie pentru a împiedica prima apropiere a duşmanului. Ei trebuie să-şi înveţe copiii când stau în casă sau când merg pe drum, când se scoală sau când merg la culcare. (ST. 26 februarie, 1880)

Este nevoie de vigilenţă continuă pentru a-i conduce pe copii pe căile neprihănirii. Satana îşi începe lucrul cu ei din cea mai fragedă pruncie şi creează dorinţe pe care Dumnezeu le interzice. Siguranţa copiilor depinde în cea mai mare măsură de vigilenţa, supravegherea şi grija părinţilor faţă de ei. (The Review and Herald. 13 martie, 1894)

Părinţii n-ar trebui să îngăduie nimic ce ar putea să-i împiedice de a acorda copiilor tot timpul necesar să-i facă să înţeleagă ce înseamnă ascultarea şi încrederea deplină în Domnul. (CT. p. 129)

Treziţi-vă, părinţi, din letargia voastră de moarte. — Datorită indiferenţei părinţilor, mulţi copii sunt lăsaţi să aibă impresia că părinţilor nu le pasă de sufletele lor. Nu trebuie să fie aşa. Cei ce au copii ar trebui să-şi administreze afacerile casnice şi profesionale aşa încât să nu se interpună între ei şi copii [475] ceva ce ar slăbi influenţa părinţilor în îndrumarea lor către Hristos. Ar trebui să-i învăţaţi pe copiii voştri lecţia iubirii Domnului Isus, ca ei să poată fi curaţi la inimă, în conduită şi în conversaţie...

Domnul ar lucra asupra inimilor copiilor dacă părinţii ar vrea doar să coopereze cu puterile divine, dar El nu va încerca să facă ceea ce a fost stabilit ca fiind partea voastră de lucru. Părinţi, voi trebuie să vă treziţi din letargia voastră de moarte. (The Review and Herald. 25 octombrie, 1892)

Marea noastră speranţă este religia în familie. — Părinţii sunt adormiţi. Copiii le merg spre pieire sub ochii lor, iar Domnul vrea ca mesagerii Lui să prezinte înaintea poporului, prin învăţătură şi exemplu, necesitatea religiei în cămin. Recomandaţi insistent această problemă comunităţii voastre. Impuneţi asupra conştiinţei, convingerea acestor datorii solemne, atât de mult neglijate. Aceasta va frânge, mai mult decât orice altceva, spiritul fariseic şi rezistenţa faţă de adevăr. Religia în cămin este marea noastră speranţă şi face luminoasă urmărirea convertirii întregii familii la adevărul lui Dumnezeu. (MS. 21, 1894)

Puterea lui Satana poate fi frântă. — Părinţii au sarcină mai serioasă decât îşi imaginează. Moştenirea copiilor este păcatul. Păcatul i-a despărţit de Dumnezeu. Isus Şi-a dat viaţa ca să poată reface legăturile rupte cu Dumnezeu. Prin înrudirea lor cu primul Adam, oamenii nu primesc nimic altceva decât vină şi sentinţă de moarte. Dar Domnul Hristos a intervenit şi a trecut peste locul unde a căzut Adam, îndurând orice încercare spre folosul omului... Exemplul desăvârşit al lui Hristos şi harul lui Dumnezeu îi sunt date pentru a-l face în stare să-şi educe copiii spre a deveni fii şi fiice ale lui Dumnezeu. Puterea lui Satana este ruptă când li se dă învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură cu privire la felul în care să-şi predea inima şi voinţa lui Hristos. (L. 68, 1899) [476] Taţi şi mame, în deplină asigurare a credinţei, stăruiţi pe lângă fiii şi fiicele voastre. Nu le daţi ocazia să audă nici un cuvânt nerăbdător de pe buzele voastre. Dacă este necesar, mărturisiţi-le, cu părere de rău în inimă, faptul că le-aţi permis să urmeze calea frivolităţii întristând pe Dumnezeu care nu a cruţat pe Fiul Său de la o lume pierdută, ca toţi să poată primi îndurare şi iertare de păcat...

Taţi şi mame, care v-aţi răsfăţat copiii spre răul lor, Dumnezeu doreşte să răscumpăraţi timpul. Luaţi seama cât timp se zice astăzi. (L. 66, 1910)

Părinţii au cel mai nobil câmp misionar. — Faceţi din formarea caracterelor copiilor voştri după Modelul divin, lucrarea vieţii voastre. Dacă ei vor poseda vreodată frumuseţea interioară, podoaba unui duh blând şi liniştit, aceasta va fi datorită faptului că i-aţi educat în mod stăruitor să iubească învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu şi să caute aprobarea lui Isus mai presus de aprobarea lumii. (The Review and Herald. 9 octombrie. 1883)

Ca lucrători pentru Dumnezeu, trebuie să ne începem lucrarea cu cei mai apropiaţi. Ea trebuie să înceapă în propriul nostru cămin. Nu există vreun câmp misionar mai important decât acesta. (MS. 19, 1900)

Avem nevoie de zel misionar în familiile noastre ca să putem aduce Cuvântul lui Dumnezeu înaintea membrilor familiei şi să-i conducem să caute un cămin în împărăţia lui Dumnezeu. (MS. 101, 1908)

Arta conducerii şi instruirii copiilor este cea mai nobilă lucrare misionară pe care o poate întreprinde vreun bărbat sau vreo femeie. (6 T. p. 205)

Părinţii, ca artişti, trebuie să modeleze lutul viu. — Cu câtă seriozitate şi perseverenţă lucrează artistul ca să transpună pe pânză o asemănare perfectă a modelului său şi cu câtă sârguinţă ciopleşte şi dăltuieşte sculptorul piatra într-o copie a modelului pe care îl urmăreşte! La fel trebuie să muncească părinţii [477] pentru a-i forma, a-i cizela şi a-i purifica pe copiii lor după modelul ce le-a fost dat în Isus Hristos. După cum artistul răbdător studiază, lucrează şi creează planuri ca să facă rezultatele muncii sale cât mai desăvârşite, tot la fel părintele ar trebui să considere ca fiind bine folosit timpul petrecut în educarea copiilor pentru o viaţă folositoare şi pentru a-i face potriviţi pentru împărăţia nemuritoare. Lucrarea artistului este mică şi neimportantă comparativ cu cea a părintelui. Unul are de a face cu material fără viaţă din care modelează forme ale frumuseţii, iar altul are de a face cu o fiinţă omenească a cărei viaţă poate fi formată pentru bine sau rău, să binecuvânteze omenirea sau s-o blesteme, să se stingă în întuneric sau să trăiască veşnic într-o lume viitoare fără păcat. (PHJ. mai, 1890)

Puneţi-vă ca ţintă perfecţiunea. — Şi Hristos a fost odată copil. De dragul Lui, respectaţi copiii. Priviţi-i ca pe o însărcinare sfântă, nu pentru a fi răsfăţaţi şi idolatrizaţi, ci pentru a fi învăţaţi să trăiască o viaţă pură şi nobilă. Ei sunt proprietatea lui Dumnezeu. El îi iubeşte şi vă cheamă să cooperaţi cu El în a-i învăţa să-şi formeze caractere desăvârşite. Domnul cere perfecţiunea de la familia Lui răscumpărată. El aşteaptă de la noi desăvârşirea pe care Domnul Hristos a descoperit-o în natura Sa omenească. În mod deosebit, taţii şi mamele au nevoie să înţeleagă cele mai bune metode de educare a copiilor ca să poată conlucra cu Dumnezeu. (MS. 19, 1900)

E nevoie de părinţi convertiţi. — Zi şi noapte sunt împovărată de gândul marii noastre nevoi de părinţi convertiţi. Cât de mulţi sunt cei ce au nevoie să-şi umilească inimile înaintea lui Dumnezeu şi să ajungă la o relaţie corectă cu cerul dacă vor să exercite o relaţie salvatoare asupra familiilor lor. Ei ar trebui să ştie ce să facă pentru a moşteni viaţa veşnică dacă vor să-i pregătească pe copiii lor pentru moştenirea celor răscumpăraţi. În fiecare zi, ei trebuie să primească [478] lumina cerului în suflet, primind impresiile Duhului Sfânt asupra inimii şi minţii. În fiecare zi, ei trebuie să primească Cuvântul adevărului şi să lase ca acesta să le controleze viaţa. (MS. 53, 1912)

Mari responsabilităţi se află asupra părinţilor şi ei trebuie să se străduiască în mod serios să împlinească misiunea încredinţată de Dumnezeu. Când ei văd nevoia încordării tuturor energiilor fiinţei în lucrarea de educare a copiilor pentru Dumnezeu, vor renunţa la o mare măsură de frivolitate şi pretenţii inutile care sunt văzute acum. Ei nu vor considera nici un sacrificiu sau trudă prea mare dacă aceasta îi va face în stare să întâmpine pe Domnul cu bucurie. Aceasta este cea mai preţioasă parte a serviciului lor ca urmaşi ai lui Dumnezeu şi nu-şi pot permite s-o neglijeze. (MS. 27, 1911)

Priviţi în continuu la Isus. — Părinţi, ... folosiţi orice tendon şi muşchi spiritual în efortul de salvare a micuţei voastre turme. Puterile iadului se vor uni pentru distrugerea ei, dar Dumnezeu va ridica pentru voi un stindard împotriva duşmanului. Rugaţi-vă mult mai mult decât o faceţi. În mod iubitor şi cu tandreţe, învăţaţi-i pe copiii voştri să vină la Dumnezeu ca la Tatăl lor ceresc. Prin exemplul vostru, învăţaţi-i să se controleze şi să fie folositori. Spuneţi-le că Hristos a trăit nu ca să-Şi placă Lui.

Adunaţi razele luminii divine care strălucesc pe calea voastră. Umblaţi în lumină după cum Hristos este în lumină. În timp ce vă apucaţi de lucrarea de ajutorare a copiilor voştri de a servi lui Dumnezeu, veţi întâmpina cele mai provocatoare încercări; Nu vă pierdeţi însă suportul; prindeţi-vă de Isus. El zice: „Afară numai dacă vor prinde puterea Mea, ca să facă pace cu Mine; şi vor face pace cu Mine.“ Isaia 27, 5. Se vor ivi dificultăţi, veţi întâlni obstacole, însă priviţi la Isus în continuu. Când apare o urgenţă, întrebaţi: Doamne, ce trebuie să fac acum? Dacă refuzaţi să vă enervaţi sau să certaţi cu asprime, [479] Dumnezeu vă va arăta calea. El vă va ajuta să folosiţi talentul vorbirii într-un fel atât de asemănător cu a Domnului Hristos, încât pacea şi iubirea vor domni în cămin. Urmând o cale logică de acţiune, puteţi fi evanghelişti în familie, slujitori ai harului pentru copiii voştri. (CT. p. 156, 157)

Lucrarea aceasta compensează. — Creşterea copiilor în calea lui Dumnezeu necesită cheltuieli. Ea costă lacrimile unei mame şi rugăciunile unui tată. Ea solicită efort neîntrerupt şi învăţătură răbdătoare, puţin aici, puţin acolo. Dar acest lucru răsplăteşte. Părinţii pot ridica astfel în jurul copiilor lor ziduri care îi vor ocroti de răul care inundă lumea noastră. (The Review and Herald. 9 iulie, 1901) [480]

Fiecare cămin — o biserică

Părinţii să fie reprezentanţii lui Dumnezeu. — Fiecare familie trebuie să facă din cămin o biserică, un frumos simbol al bisericii lui Dumnezeu din cer. Dacă părinţii îşi dau seama de responsabilităţile pe care le au faţă de copiii lor, nu i-ar certa şi nu s-ar irita în nici o împrejurare. Acesta nu este tipul de educaţie pe care trebuie să-l aibă fiecare copil. Mulţi, mulţi copii au învăţat să fie cicălitori, iritabili, certăreţi şi pătimaşi, deoarece li s-a permis să fie pătimaşi acasă. Părinţii trebuie să ia în consideraţie faptul că ei ţin locul lui Dumnezeu pentru copiii lor, să încurajeze orice principiu drept şi să reprime orice gând rău. (L. 104, 1897)

Dacă trăsăturile morale ale copiilor sunt neglijate de către părinţi şi învăţători, ele vor fi cu siguranţă pervertite. (The Review and Herald. 30 martie, 1897)

Religia Bibliei este unica apărare sigură. — Vorbind la modul general, tinerii nu au decât puţină putere morală. Acesta este rezultatul neglijării educaţiei în copilărie. O cunoaştere a caracterului lui Dumnezeu şi a obligaţiilor noastre faţă de El, n-ar trebui privită ca o problemă cu consecinţă minoră. Religia Bibliei este unica apărare sigură pentru tineri. (5 T. p. 24)

Fericiţi sunt părinţii ale căror vieţi sunt o adevărată reflectare a divinităţii, astfel încât făgăduinţele şi poruncile lui Dumnezeu trezesc în copil recunoştinţă şi veneraţie. Fericiţi sunt părinţii a căror blândeţe, dreptate şi îndelungă răbdare ilustrează copilului iubirea, dreptatea şi îndelunga răbdare a lui Dumnezeu şi părinţii care, învăţându-l pe copil să-i iubească şi să se încreadă în ei, îl învaţă să iubească, să se încreadă şi să asculte de Tatăl lui din cer. Părinţii care împărtăşesc copilului un astfel de dar, îl înzestrează cu un tezaur mult mai [481] preţios decât bogăţiile tuturor veacurilor, o comoară ce durează cât veşnicia. (PK. p. 245)

Numai mărturisirea, fără religie în cămin, este lipsită de valoare. — Faptele vieţii de fiecare zi dau pe faţă măsura şi forma dispoziţiei şi caracterului nostru. Acolo unde se manifestă lipsa religiei în familie, mărturisirea de credinţă este fără valoare. De aceea nu permiteţi cuvinte aspre de pe buzele acelora care formează cercul căminului. Înmiresmaţi atmosfera cu consideraţie delicată pentru alţii. Numai aceia care, în timpul de probă acordat au format un caracter ce respiră o influenţă cerească vor intra în cer. Cei care vor să ajungă sfinţi în ceruri, trebuie să fie sfinţi mai întâi aici pe pământ. (ST. 14 noiembrie, 1892)

Ceea ce face caracterul frumos în cămin, este ceea ce va face caracterul frumos în locuinţele cereşti. Măsura creştinismului vostru este apreciată după caracterul vostru în viaţa de familie. Harul lui Hristos îi face în stare pe cei ce îl posedă, să facă din cămin un loc fericit, plin de pace şi odihnă. Dacă nu aveţi spiritul Domnului Hristos, nu-I aparţineţi şi nu-i veţi vedea niciodată pe sfinţii răscumpăraţi în împărăţia Sa, uniţi cu El în fericirea cerului. Dumnezeu doreşte să vă consacraţi cu totul Lui şi să-I reprezentaţi caracterul în cercul familiei. (ST. 14 noiembrie, 1892)

Lucrarea de sfinţire începe în cămin. Cei care sunt creştini acasă, vor fi creştini în biserică şi în lume. Există mulţi care nu cresc în har deoarece neglijează să cultive religia în cămin. (ST. 17 februarie, 1904)

Părinţii ca educatori în biserica din cămin. — Mă adresez taţilor şi mamelor: Voi puteţi fi educatori în biserica de acasă; puteţi fi agenţi misionari şi spirituali. Taţii şi mamele să simtă nevoia de a fi misionari în cămin şi de a păstra atmosfera de familie [482] lipsită de influenţa vorbirii nepoliticoase şi repezite, iar şcoala căminului un loc unde îngerii lui Dumnezeu pot veni să binecuvânteze şi să dea succes eforturilor depuse. (MS. 12, 1908) Consideraţi instituţia familiei o şcoală de instruire, pregătitoare pentru îndeplinirea datoriilor religioase. Copiii voştri au de îndeplinit o parte în cadrul bisericii şi orice putere a minţii şi orice capacitate fizică trebuie să fie păstrate în vigoare şi active pentru serviciul lui Hristos. Ei trebuie învăţaţi să iubească adevărul pentru că este adevăr. Ei trebuie să fie sfinţiţi prin adevăr, astfel ca să poată sta în marea expunere ce va avea loc în scurtă vreme ca să determine calificarea fiecăruia de a intra în şcoala mai înaltă şi de a deveni un membru al familiei regale, un copil al Împăratului ceresc. (MS. — Manuscrisul 12, 1898)

Ei trebuie să conducă prin exemplul unei vieţi consecvente. — Totul lasă o impresie asupra minţii tinere. Înfăţişarea este studiată, vocea îşi are influenţa ei, iar comportamentul este imitat îndeaproape. Părinţii irascibili şi certăreţi le dau copiilor lor nişte lecţii pentru a căror dezvăţare, ar da, mai târziu în viaţă, toată lumea, de le-ar aparţine. Copiii trebuie să vadă în viaţa părinţilor lor acea consecvenţă care este în armonie cu credinţa lor. Conducând prin exemplul unei vieţi consecvente şi exercitând stăpânire de sine, părinţii pot modela caracterele copiilor lor. (4 T. p. 621)

Pregătiţi copiii ca lucrători pentru Hristos. — Cei uniţi prin legăturile naturale au cele mai mari drepturi unul asupra celuilalt. Membrii familiei ar trebui să manifeste bunătatea şi iubirea cea mai gingaşă. Cuvintele spuse şi faptele săvârşite ar trebui să fie în armonie cu principiile creştine. În felul acesta, căminul poate deveni o şcoală în care pot fi pregătiţi lucrători pentru Hristos. [483]

Căminul trebuie privit ca un loc sfânt... În fiecare zi a vieţii noastre ar trebui să ne predăm lui Dumnezeu. Astfel putem câştiga ajutor şi victorii zilnice. Crucea trebuie purtată în fiecare zi. Fiecare cuvânt trebuie să fie bine cumpănit deoarece suntem răspunzători înaintea lui Dumnezeu să reprezentăm în vieţile noastre, caracterul lui Hristos cât mai bine cu putinţă. (MS. 140, 1897)

O greşeală fatală pe care mulţi o fac. — Ne putem noi educa fiii şi fiicele pentru o viaţă de convenienţă respectabilă, o viaţă pretins creştină, lipsită însă de sacrificiul Său de Sine, o viaţă asupra căreia verdictul Aceluia care este adevărul, va fi: „Nu te cunosc“? Foarte mulţi fac aşa. Ei se gândesc să asigure pentru copiii lor beneficiile Evangheliei în timp ce-i neagă spiritul. Aşa ceva este însă cu neputinţă. Cei ce resping privilegiul părtăşiei cu Hristos în servire, resping singura instruire care îi face în stare să participe cu El în slava Lui: educaţia care, în această viaţă, conferă tărie şi nobleţe de caracter. Mulţi taţi şi mame, refuzând crucea lui Hristos pentru copiii lor, au realizat prea târziu că i-au predat astfel duşmanului lui Dumnezeu şi al omului. Ei le-au pecetluit ruina, nu numai pentru viaţa veşnică, ci şi pentru viaţa prezentă. Ispita i-a biruit. Ei au crescut un blestem pentru lume şi o mâhnire şi ruşine pentru aceia care le-au dat viaţă. (Ed. p. 264, 26)

Noi nu ştim în ce fel pot fi chemaţi la slujire copiii noştri. Ei îşi pot petrece viaţa în cercul familiei, se pot angaja în ocupaţiile obişnuite ale vieţii sau pot să meargă ca învăţători ai Evangheliei în ţări păgâne, dar toţi deopotrivă sunt chemaţi să fie misionari pentru Dumnezeu şi slujitori ai harului său pentru lume. Ei trebuie să obţină o educaţie care îi va ajuta să stea de partea lui Hristos în slujire neegoistă. (PK, p. 245) [484]

Învăţaţi-i să se bizuie pe ajutorul divin. — Dacă doriţi ca fiii şi fiicele voastre să-şi dezvolte capacităţile de a face bine, învăţaţi-i să aibă o perspectivă corectă a lumii viitoare. Dacă sunt instruiţi să se bizuie pe ajutorul divin în dificultăţile şi pericolele lor, ei nu vor fi lipsiţi de puterea de a-şi stăpâni pasiunile şi a-şi controla ispitele lăuntrice de a face rău. Legătura cu Izvorul de înţelepciune va da lumină şi putere de discernământ între bine şi rău. Cei înzestraţi astfel vor deveni puternici din punct de vedere moral şi intelectual, vor avea vederi mai clare şi o judecată mai bună, chiar în afacerile temporale. (PHJ. ianuarie, 1890)

Mântuirea asigurată prin credinţă. — Noi putem avea salvarea lui Dumnezeu în familiile noastre. Trebuie însă să credem acest lucru, să trăim pentru el şi să avem o credinţă şi o bizuire continuă şi stăruitoare în Dumnezeu... Restricţia pe care Cuvântul lui Dumnezeu ne-o impune este pentru interesul nostru. Aceasta sporeşte fericirea familiilor noastre şi a celor din jurul nostru. Ea ne rafinează gusturile, ne sfinţeşte judecata, aduce pace minţii, iar la sfârşit viaţă veşnică... Îngerii slujitori vor zăbovi în locuinţele noastre şi vor duce cu bucurie la cer veştile progresului nostru în viaţa spirituală, iar îngerul raportor va face o consemnare voioasă şi fericită. (ST. 17 aprilie, 1884)

Spiritul Domnului Hristos va fi o influenţă de durată în viaţa de familie. Dacă bărbaţii şi femeile îşi vor deschide inima la influenţa cerească a adevărului şi iubirii, aceste principii se vor revărsa din nou, ca izvoarele în pustie, reînviorând totul şi făcând să apară prospeţime acolo unde acum este sterilitate şi lipsă. (MS. 142, 1898)

Copiii voştri vor duce cu ei influenţa preţioasă a educaţiei din cămin. Atunci lucraţi în cercul familiei în primii ani de viaţă ai copiilor, [485] iar ei vor duce influenţa voastră în sala de clasă, la şcoală. Această influenţă va fi simţită de mulţi alţii. În felul acesta Domnul va fi slăvit. (MS. 142, 1898) [486]

Conducând copilaşii la Hristos

Cât de devreme pot copiii să devină creştini? — În copilărie mintea este impresionată şi modelată cu uşurinţă şi atunci este timpul ca fetele şi băieţii să fie învăţaţi să-L iubească şi să-L onoreze pe Dumnezeu. (MS. 115, 1903)

Dumnezeu vrea ca fiecare copil de vârstă fragedă să fie copilul Lui, adoptat în familia Lui. Cu toate că sunt tineri, ei pot fi membri ai familiei credinţei şi pot avea cea mai preţioasă experienţă. Ei pot avea o inimă sensibilă şi gata să primească impresii durabile. Inima lor poate fi atrasă în încredere şi iubire pentru Domnul Isus şi ei pot trăi pentru Mântuitorul. Hristos îi va face mici misionari. Întregul curent al gândurilor lor poate fi schimbat aşa încât păcatul nu va părea un lucru ademenitor, ci evitat şi urât.(CT. p. 169)

Vârsta nu contează. — Un teolog distins a fost întrebat odată ce vârstă trebuie să aibă un copil înainte de a exista o speranţă întemeiată ca el să fie creştin. „Vârsta nu are nimic de-a face cu asta, “ a fost răspunsul. „Iubirea pentru Isus, încrederea, odihna în El, confidenţa, toate sunt calităţi corespunzătoare cu natura copilului. Imediat ce un copil poate să-şi iubească mama şi să aibă încredere în ea, poate să-L iubească şi să aibă încredere în Isus ca Prietenul mamei. Domnul Isus va fi Prietenul lui iubit şi onorat.“

Având în vedere citatul plin de adevăr de mai sus, s-ar putea ca părinţii să fie prea atenţi în a prezenta învăţătură şi exemplu înaintea acelor ochişori vigilenţi şi înaintea acelor simţuri ascuţite? Religia noastră [487] trebuie făcută practică. Este necesară în familiile noastre şi în casele noastre de închinare. Nu trebuie să existe nimic rece, aspru şi respingător în comportarea noastră, ci să arătăm prin bunătate şi simpatie că avem inimi calde şi iubitoare. Domnul Isus trebuie să fie Musafirul onorat în cercul familiei. Să vorbim cu El, să aducem la El toate poverile noastre şi să discutăm despre dragostea, harul şi desăvârşirea Lui de caracter. Ce lecţie poate fi dată zilnic de părinţii evlavioşi când îşi aduc necazurile la Purtătorul de poveri în loc de a se enerva şi a certa din cauza grijilor şi încurcăturilor pe care nu le pot rezolva. Mintea celor mici poate fi învăţată să se întoarcă spre Domnul Isus aşa cum floarea îşi întoarce petalele desfăcute către soare. (Good Health, ianuarie, 1880)

Dragostea lui Dumnezeu trebuie să fie predată în fiecare lecţie. — Prima lecţie ce trebuie predată copiilor este aceea că Dumnezeu e Tatăl lor. Această lecţie trebuie să le fie dată în primii ani. Părinţii să-şi dea seama că sunt răspunzători înaintea lui Dumnezeu ca să-şi obişnuiască copiii cu Tatăl lor ceresc... Faptul că Dumnezeu este iubire trebuie predat în fiecare lecţie. (The Review and Herald. 6 iunie, 1899)

Taţii şi mamele să înveţe pruncul, copilul şi tânărul despre iubirea Domnului Isus. Primul gângurit al copilului să fie despre Hristos. (The Review and Herald. 9 octombrie, 1900)

Domnul Hristos să fie asociat cu toate lecţiile date copiilor. (ST. 9 februarie, 1882)

Copilul trebuie obişnuit cu lucrurile lui Dumnezeu din primii lui ani. Mama să-i spună în cuvinte simple despre viaţa Domnului Hristos pe pământ. Şi mai mult decât atât, ea să aducă în viaţa ei de fiecare zi învăţături despre Mântuitorul. Să-i arate copilului, prin propriu-i exemplu că viaţa aceasta este o pregătire pentru viaţa veşnică, o perioadă acordată fiinţelor omeneşti în care ele pot să-şi formeze caractere [488] ce le vor câştiga intrarea în cetatea lui Dumnezeu. (MS. 2, 1903)

Trebuie mai mult decât avertisment ocazional. — Copiilor şi tinerilor noştri li s-a dat cu totul prea puţină atenţie şi ei n-au reuşit să se dezvolte cum ar fi trebuit în viaţa creştină, deoarece membrii bisericii nu au privit asupra lor cu blândeţe şi milă, dorind ca ei să înainteze în viaţa divină. (The Review and Herald. 13 februarie, 1913)

Dumnezeu nu este slăvit când copiii sunt neglijaţi şi trecuţi cu vederea... Ei au nevoie de mai mult decât avertizare întâmplătoare, mai mult decât un cuvânt de încurajare. Ei au nevoie de muncă migăloasă, cu rugăciune şi atenţie. Inima care este plină de iubire şi simpatie va ajunge la inimile tinerilor care par a fi nepăsători şi fără speranţă. (CSW. p. 77)

Isus spune: „Educă-i pe aceşti copii pentru Mine.“ — Părinţii să caute să înţeleagă faptul că trebuie să-şi educe copiii pentru curţile lui Dumnezeu. Când li se încredinţează copii, este ca şi când Domnul Hristos i-ar pune în braţele lor şi le-ar spune: „Educă-i pe aceşti copii pentru Mine ca să poată străluci în curţile lui Dumnezeu.“ Unul din primele sunete ce ar trebui să le atragă atenţia este numele lui Isus şi din primii ani ei trebuie conduşi să se plece în rugăciune. Mintea trebuie să le fie umplută cu povestiri din viaţa Domnului, iar imaginaţia lor încurajată să vadă slava lumii ce va veni. (The Review and Herald. 18 februarie, 1895)

Ei pot avea o experienţă creştină în copilărie. — Ajutaţi-vă copilaşii să se pregătească pentru locaşurile pe care Hristos a mers să le pregătească pentru cei ce Îl iubesc. Ajutaţi-i să îndeplinească scopul lui Dumnezeu cu ei. Instruirea voastră să fie astfel încât să-i ajute să fie o onoare pentru Acela care a murit pentru a le asigura viaţă veşnică în [489] Împărăţia lui Dumnezeu. Învăţaţi-i să răspundă invitaţiei: „Luaţi jugul Meu asupra voastră şi învăţaţi de la Mine, căci Eu sunt blând şi smerit cu inima; şi veţi găsi odihnă pentru sufletele voastre. Căci jugul Meu nu este greu şi sarcina Mea este uşoară.“ (MS. 138, 1903)

Fraţii mei şi surorile mele, voi aveţi de făcut o lucrare sacră în instruirea copiilor voştri. Când sunt tineri, inima şi mintea le sunt cel mai susceptibile faţă de impresiile bune... Învăţaţi-i că au o parte individuală de îndeplinit şi o experienţă creştină de câştigat chiar în copilăria lor. (L. 10, 1912)

Dacă părinţii nu fac prima preocupare a vieţii lor aceea de a călăuzi paşii copiilor în calea neprihănirii din primii lor ani, va fi aleasă calea cea rea în loc de calea bună. (The Review and Herald. 14 aprilie, 1885)

Ascultarea de bună voie este testul convertirii. — Să nu-i învăţăm pe copiii noştri că ascultarea de bună voie de voinţa lui Dumnezeu dovedeşte dacă cei ce pretind că sunt creştini sunt cu adevărat creştini? Domnul are în vedere fiecare cuvânt pe care-l spune. (MS. 64, 1899)

Legea lui Dumnezeu este temelia reformei. — Legea lui Dumnezeu trebuie să fie mijlocul de educare în familie. Părinţii se află sub cea mai solemnă obligaţie de a umbla în toate poruncile lui Dumnezeu oferind copiilor lor un exemplu de strictă integritate... Legea lui Dumnezeu este temelia oricărei reforme durabile. Noi trebuie să prezentăm lumii, în termeni clari şi distincţi nevoia ascultării de legea Lui. Ascultarea de legea lui Dumnezeu este marele stimulent la hărnicie, economie, sinceritate şi relaţii corecte între oameni. (L. 74, 1900)

Învăţaţi legea pe copii. — I-aţi învăţaţi pe copiii voştri din pruncie să păzească poruncile [490] lui Dumnezeu?... Voi trebuie să-i învăţaţi să-şi formeze caractere după asemănarea divină ca Hristos să li Se poată descoperi. El este binevoitor să Se descopere copiilor. Ştim aceasta din istoria lui Iosif, a lui Samuel, a lui Daniel şi a tovarăşilor lui. Nu putem vedea din raportul vieţilor lor ce aşteaptă Dumnezeu de la copii şi tineri? (MS. 62, 1901)

Părinţii... sunt sub obligaţie faţă de Dumnezeu să-I prezinte copiii la o vârstă timpurie corespunzători să primească o cunoaştere inteligentă a ceea ce se înţelege prin a fi urmaş al lui Isus Hristos. (MS. 59, 1900)

Mărturia unui copil convertit. — Religia îi ajută pe copii să studieze mai bine şi să facă lucrul cu mai multă credincioşie. O fetiţă de doisprezece ani spunea în mod simplu dovada că era creştină. „Nu-mi plăcea să studiez, ci să mă joc. Eram leneşă la şcoală şi adesea pierdeam lecţiile. Acum învăţ fiecare lecţie bine, ca să-I plac lui Dumnezeu. Eram obraznică la şcoală când profesorii nu se uitau la mine, făcând lucruri comice ca să vadă copiii. Acum doresc să-I plac lui Dumnezeu comportându-mă frumos şi respectând legile şcolii. Acasă eram egoistă, nu-mi plăcea să îndeplinesc vreo însărcinare şi eram îmbufnată când mama mă chema de la joacă s-o ajut la lucru. Acum am o adevărată bucurie s-o ajut pe mama pe orice cale şi să arăt că o iubesc.“ (CSW. p. 79)

Păziţi-vă de amânare. — Părinţi, voi trebuie să începeţi a disciplina mintea copiilor voştri când sunt tineri ca în final ei să fie creştini... Fiţi atenţi cum îi legănaţi să doarmă deasupra prăpastiei pierzării cu gândul greşit că ei nu sunt destul de mari să dea socoteală, că nu sunt destul de mari să se pocăiască de păcatele lor şi să-L mărturisească pe Hristos. (1 T. p. 396 )

Copii de opt, zece sau doisprezece ani sunt destul de mari [491] ca să li se adreseze subiecte cu privire la religia personală. Nu-i învăţaţi pe copii cu referire la viitor când ei vor fi destul de mari să se pocăiască şi să creadă adevărul. Dacă sunt instruiţi corespunzător, copii foarte tineri pot avea vederi corecte despre starea lor ca păcătoşi şi despre calea mântuirii prin Domnul Hristos. (Id. p. 400)

Atenţia mi-a fost îndreptată către multe făgăduinţe preţioase din Scripturi pentru cei ce-L caută devreme pe Mântuitorul. Eclesiastul 12, 1: „Dar adu-ţi aminte de Făcătorul tău în zilele tinereţii tale, până nu vin zilele cele rele şi până nu se apropie anii când vei zice: «Nu găsesc nici o plăcere în ei.»“ Proverbele 8, 17: „Eu iubesc pe cei ce Mă iubesc şi cei ce Mă caută devreme Mă găsesc.“ Marele Păstor al lui Israel încă mai spune: „Lăsaţi copilaşii să vină la Mine şi nu-i opriţi, căci împărăţia cerurilor este a unora ca ei.“ Învăţaţi-i pe copii că tinereţea este timpul cel mai bun să-L caute pe Domnul. (Id. p. 396, 397)

Călăuziţi-i din pruncie. — A-i permite unui copil să-şi urmeze impulsurile naturale înseamnă a-i permite să se înrăutăţească şi să devină expert în rău. Rezultatele educaţiei greşite încep să fie descoperite în copilărie. La începutul tinereţii este dezvoltat un temperament egoist, iar pe măsură ce tânărul creşte spre maturitate, creşte şi în păcat. O continuă mărturie împotriva neglijenţei părinteşti este purtată de copiii cărora li s-a îngăduit să-şi urmeze calea aleasă de ei. O asemenea cale ce duce în jos poate fi prevenită numai înconjurându-i cu influenţe ce vor contracara răul. Din pruncie la tinereţe şi din tinereţe la maturitate, copilul trebuie să fie influenţat spre bine. (The Review and Herald. 15 septembrie, 1904)

Fortificaţi-i pe copii pentru testele viitoare. — Părinţi, puneţi-vă solemna întrebare: „I-am educat pe [492] copiii noştri să se supună autorităţii părinteşti şi astfel i-am instruit să asculte de Dumnezeu, să-L iubească, şi să ţină legea Lui ca ghidul suprem de conduită şi viaţă? I-am educat să fie misionari pentru Hristos şi să trăiască făcând binele?“ Părinţi credincioşi, copiii voştri vor avea de luptat bătălii decisive pentru Domnul în ziua conflictului şi în timp ce câştigă biruinţe pentru Prinţul păcii, pot câştiga triumf pentru ei înşişi. Dar dacă n-au fost crescuţi în frica Domnului, dacă n-au avut cunoştinţă despre Hristos şi nici o legătură cu cerul, nu vor avea putere morală şi vor ceda potentaţilor pământeşti care s-au încrezut şi s-au înălţat deasupra Dumnezeului cerului înlocuind sabatul lui Iehova cu un sabat fals. (The Review and Herald. 23 aprilie, 1889) [493]

Pregătirea pentru a fi membru al bisericii

O educaţie bine echilibrată. — Educaţia trebuie să fie dată aşa cum a arătat Dumnezeu. Copiii să fie instruiţi cu răbdare, atenţie, sârguinţă şi milă. Asupra tuturor părinţilor apasă obligaţia de a le da copiilor educaţie fizică, intelectuală şi spirituală. Este esenţial să păstrăm totdeauna înaintea copiilor cerinţele lui Dumnezeu.

Educaţia fizică, dezvoltarea corpului, e mult mai uşor de predat decât educaţia spirituală... Cultura sufletului, care curăţă şi înalţă gândurile şi care parfumează cuvântul şi fapta, cere mai mult efort stăruitor. Se cere răbdare ca să smulgi fiecare motivaţie rea din grădina inimii.

Educaţia spirituală nu trebuie în nici un caz neglijată. Să-i învăţăm pe copiii noştri lecţiile frumoase din Cuvântul lui Dumnezeu ca prin acestea ei să-L poată cunoaşte pe El. Ei să înţeleagă că nu trebuie să facă nimic ce nu este corect. Învăţaţi-i să facă dreptate şi judecată. Spuneţi-le că nu le puteţi permite să apuce o cale rea. În numele Domnului Isus Hristos prezentaţi-i lui Dumnezeu la tronul harului. Ei să ştie că Isus trăieşte ca să mijlocească pentru ei. Învăţaţi-i să-şi formeze caractere modelate după asemănarea divină. (The Review and Herald. 15 septembrie, 1904)

Cunoaşterea lui Dumnezeu şi a lui Isus Hristos este esenţială. — Învăţătura spirituală nu trebuie în nici un caz neglijată, căci „frica de Domnul este începutul înţelepciunii.“ [494]

Psalmul 111, 10. Educaţia este plasată de unii imediat după religie dar adevărata educaţie este religie. (CT. p. 108)

Definiţi experienţa religioasă practică. — Părinţii creştini trebuie să fie pregătiţi să le dea copiilor lor instrucţiuni practice în experienţa religioasă. Dumnezeu cere aceasta de la voi şi dacă eşuaţi în a îndeplini această lucrare, vă neglijaţi datoria. Învăţaţi-i pe copiii voştri cu privire la metodele de disciplină alese de Dumnezeu şi cu privire la condiţiile succesului în viaţa creştină. Învăţaţi-i că nu-I pot servi lui Dumnezeu şi, în acelaşi timp, mintea să le fie absorbită de prea multă grijă pentru aprovizionarea pentru această viaţă; dar nu-i lăsaţi să nutrească gândul că nu au nevoie să muncească şi că-şi pot petrece momentele libere trândăvind. Cuvântul lui Dumnezeu este clar cu privire la acest punct. (Id. p. 42)

Învăţaţi-i cunoaşterea de Dumnezeu. — A-L cunoaşte pe Dumnezeu înseamnă viaţă veşnică. Îi învăţaţi acest lucru pe copiii voştri sau îi învăţaţi să atingă standardele lumii? Vă pregătiţi pentru căminul pe care Dumnezeu vi-l oferă?... Învăţaţi copiii despre viaţa Mântuitorului, despre moartea şi învierea Lui. Învăţaţi-i să studieze Biblia... Învăţaţi-i să-şi formeze caractere ce vor trăi de-a lungul veacurilor veşnice. Noi trebuie să ne rugăm aşa cum n-am făcut-o niciodată mai înainte ca Dumnezeu să ne păzească şi să ne binecuvânteze copiii. (MS. 16, 1895)

Învăţaţi-i pocăinţa şi iertarea zilnică. — Nu este esenţial ca toţi să fie în stare să specifice cu certitudine când le-au fost iertate păcatele. Lecţia ce trebuie predată copiilor este aceea că greşelile şi erorile lor trebuie aduse la Domnul Isus chiar în copilăria lor. Învăţaţi-i să-I ceară iertare în fiecare zi pentru orice rău pe care l-au făcut, că El ascultă rugăciunea simplă a inimii pocăite şi că-i va ierta şi-i va primi [495] tot aşa cum îi primea pe copiii aduşi la El când era pe pământ. (MS. 5, 1896)

Predaţi-le doctrină sănătoasă. — Cei care au văzut adevărul, i-au simţit importanţa şi au experimentat lucrurile lui Dumnezeu, trebuie să le predea copiilor lor doctrină sănătoasă. Ei trebuie să le facă cunoştinţă cu măreţii stâlpi ai credinţei noastre şi cu motivele pentru care suntem Adventişti de Ziua a Şaptea, pentru ce suntem chemaţi, aşa cum erau copiii lui Israel să fim un popor deosebit, un neam sfânt, separat şi distinct de toate celelalte popoare de pe faţa pământului. Aceste lucruri trebuie să le fie explicate copiilor într-un limbaj simplu şi uşor de înţeles, iar pe măsură ce ei cresc, lecţiile să fie adecvate capacităţii lor crescânde până ce temeliile adevărului au fost aşezate în profunzime. (5 T. p. 330)

Instruiţi-i des şi scurt. — Cei ce instruiesc copiii şi tineretul trebuie să evite remarcile plictisitoare. Discuţii scurte şi exact la subiect vor avea o influenţă fericită. Dacă este mult de spus, spuneţi pe scurt şi adesea. Câteva remarci interesante, din când în când, vor fi mai folositoare decât toată învăţătura dată odată. Discuţiile lungi obosesc mintea tineretului. Prea multă vorbă le va face greaţă de instrucţiunile spirituale tot aşa cum mâncatul peste măsură împovărează stomacul şi micşorează apetitul producând greaţă pentru mâncare. (GW. p. 208, 209)

Serile sunt momente preţioase. — Căminul trebuie făcut o şcoală de instruire mai degrabă decât o corvoadă monotonă. Serile trebuie apreciate ca ocazii preţioase şi dedicate educării copiilor în calea neprihănirii. (CSW. p. 48)

Relataţi făgăduinţele lui Dumnezeu. — Avem nevoie să-L recunoaştem pe Duhul Sfânt ca tălmăcitor al nostru. Acel Duh are plăcere să se [496] adreseze copiilor şi să le descopere comorile şi frumuseţile Cuvântului. Făgăduinţele rostite de marele Învăţător vor captiva simţurile şi vor anima sufletul copilului cu o putere spirituală divină. În mintea receptivă va creşte o cunoaştere a lucrurilor divine ce va fi ca o baricadă împotrivă ispitelor vrăjmaşului. (CT. p. 172)

Faceţi plăcută învăţătura religioasă. — Copiilor trebuie să le fie dată din primii ani învăţătură religioasă. Ea nu trebuie dată într-un spirit ce condamnă, ci cu un spirit voios şi fericit. Mamele să vegheze tot timpul ca nu cumva ispita să vină la copii într-o formă în care să nu fie recunoscută de ei. Părinţii trebuie să-şi păzească copiii cu instrucţiuni înţelepte şi plăcute. Ca cei mai buni prieteni ai acestor neexperimentaţi, ei trebuie să-i ajute în lucrarea de a birui, deoarece a fi biruitori înseamnă totul pentru ei. Ei trebuie să ia în consideraţie faptul că iubiţii lor copii care caută să facă binele, sunt membri mai tineri în familia Domnului şi trebuie să simtă un interes viu în a-i ajuta să traseze cărări drepte pe drumul împărătesc al ascultării. Să-i înveţe zi de zi, cu interes iubitor, ce înseamnă să fie copii ai lui Dumnezeu şi să-şi supună voinţa în ascultare de El. Învăţaţi-i că ascultarea de Dumnezeu implică ascultare de părinţii lor. Aceasta trebuie să fie o lucrare de fiecare zi şi fiecare ceas. Părinţi, vegheaţi, vegheaţi şi rugaţi-vă şi faceţi-i pe copii partenerii voştri. (6 T. p. 93, 94)

Învăţaţi lecţii spirituale din datoriile casnice. — Dumnezeu le-a dat părinţilor şi profesorilor lucrarea de a-i educa pe copii în aceste domenii şi din fiecare faptă a vieţii lor ei pot fi învăţaţi lecţii spirituale. În timp [497] ce-i antrenăm în obiceiuri de curăţenie, trebuie să-i învăţăm că Dumnezeu doreşte ca ei să fie curaţi la inimă şi la trup. Când mătură o încăpere, ei pot învăţa cum Domnul curăţă inima. Ei nu vor închide uşile şi ferestrele şi vor lăsa în cameră vreo substanţă purificatoare, ci le vor deschide larg şi cu efort stăruitor vor da afară tot praful. Tot la fel ferestrele impulsurilor şi simţămintelor trebuie deschise spre cer, iar praful egoismu-lui şi al pământescului dat afară. Harul lui Dumnezeu trebuie să măture prin camerele minţii şi fiecare element al naturii trebuie să fie purificat şi vitalizat de Duhul lui Dumnezeu. Dezordinea şi neîngrijirea în datoriile zilnice vor duce la uitarea de Dumnezeu şi la ţinerea unei forme de evlavie în mărturisirea credinţei, pierzând realitatea. Trebuie să veghem şi să ne rugăm, altfel vom prinde umbra şi vom pierde substanţa.

O credinţă vie ar trebui să străbată, ca firele de aur, prin experienţele zilnice în îndeplinirea micilor datorii. (Id. 170, 171)

Educarea inimii comparată cu învăţatul din cărţi. — Este corect pentru tineri să simtă că trebuie să atingă cea mai înaltă dezvoltare a puterilor lor intelectuale. Noi n-am vrea să fixăm restricţii educaţiei căreia Dumnezeu nu i-a pus nici o limită. Dar realizările noastre nu vor oferi nimic dacă nu sunt puse la lucru pentru slava lui Dumnezeu şi pentru binele omenirii. Dacă cunoştinţele noastre nu sunt o treaptă spre împlinirea celor mai înalte scopuri, nu au nici o valoare... Educaţia inimii este de mai mare importanţă decât educaţia câştigată din cărţi. Este bine, chiar esenţial să obţinem o cunoaştere a lumii în care trăim, dar dacă lăsăm veşnicia la o parte din calculele noastre, vom suferi o cădere din care nu ne vom putea recupera niciodată. (Id. vol. 8, p. 311) [498]

Beneficii reciproce. — Copiii noştri sunt proprietatea lui Dumnezeu; ei au fost cumpăraţi cu un preţ. Acest gând ar trebui să fie cauza principală a muncii noastre pentru ei. Metodele cele mai cu succes în a le asigura mântuirea şi a-i ţine departe de calea ispitei sunt de a-i instrui în continuu din Cuvântul lui Dumnezeu. Iar pe măsură ce părinţii devin elevi cu copiii lor, vor descoperi creşterea lor în cunoaşterea adevărului ca fiind mai rapidă. Necredinţa va dispărea, credinţa şi activitatea vor spori, asigurarea şi încrederea se vor adânci pe măsură ce ei progresează în cunoaşterea Domnului. (The Review and Herald. 6 mai, 1909)

Cum pot fi părinţii pietre de poticnire. — Ce exemplu daţi copiilor voştri? Ce ordine aveţi acasă? Copiii voştri trebuie educaţi să fie buni, atenţi cu alţii, blânzi, uşor de înduplecat şi, mai presus de orice, să respecte lucrurile religioase şi să simtă importanţa cerinţelor lui Dumnezeu. (5 T. p. 424)

Băieţii şi fetele pot da pe faţă de timpuriu o evlavie profundă şi simetrică dacă mijloacele pe care Dumnezeu le-a destinat pentru călăuzirea fiecărei familii sunt urmate în temere şi în dragoste de El. Ei vor demonstra valoarea instruirii şi disciplinei corecte. Dar impresia ce o fac asupra minţii copiilor cuvintele învăţătorului adevărului este adesea neutralizată de cuvintele şi faptele părinţilor. Inima susceptibilă, totuşi îndărătnică a copiilor este deseori impresionată de adevăr dar, de multe ori ispita vine la ei prin tata sau mama, iar ei cad pradă şiretlicurilor lui Satana. Când părinţii nu cooperează, este aproape imposibil să aşezi picioarele copiilor pe căi sigure. Sentimentele negative, exprimate de buzele părinţilor nechibzuiţi, sunt piedica principală împotriva convertirii adevărate a copiilor. (MS. 49, 1901) [499]

Trăiţi în armonie cu rugăciunile voastre. — „Dacă rămâneţi în Mine şi dacă rămân în voi cuvintele Mele, cereţi orice veţi vrea şi vi se va da.“ Când vă rugaţi, prezentaţi această făgăduinţă. Este privilegiul nostru să venim la El cu îndrăzneală sfântă. Pe măsură ce Îi cerem, cu sinceritate, să-Şi reverse lumina peste noi, El ne va auzi şi ne va răspunde. Dar noi trebuie să trăim în armonie cu rugăciunile noastre. Ele nu ne sunt de nici un folos dacă umblăm contrar lor. Am văzut un tată care, adeseori, după citirea unui paragraf din Scripturi şi după rugăciune, aproape imediat ce se ridica de pe genunchi, începea să-şi certe copiii. Cum putea răspunde Dumnezeu rugăciunii pe care el a oferit-o? Iar dacă, după ce şi-a certat copiii, un tată se roagă, beneficiază copiii de acea rugăciune? Nu; în afară de cazul că este o rugăciune de mărturisire înaintea lui Dumnezeu. (MS. 114, 1903)

Când copiii sunt gata pentru botez. — Nu le permiteţi niciodată copiilor voştri să presupună că nu sunt copiii lui Dumnezeu până când nu sunt destul de mari ca să se boteze. Botezul nu-i face pe copii creştini nici nu-i converteşte, ci este un semn exterior arătând că ei sunt sensibili la faptul că trebuie să fie copiii lui Dumnezeu, recunoscând că ei cred în Domnul Isus Hristos ca Mântuitor al lor şi că vor trăi pentru El de-acum. (MS. 5, 1896)

Părinţii ai căror copii doresc să fie botezaţi au de făcut o dublă lucrare: să se examineze pe ei înşişi şi să dea învăţătură credincioasă copiilor lor. Botezul este o hotărâre foarte sacră şi importantă şi trebuie să existe o înţelegere aprofundată a însemnătăţii lui. El înseamnă pocăinţă pentru păcat şi intrare într-o viaţă nouă în Hristos Isus. Nu trebuie să existe nici o grabă necuvenită în a-l primi. Dându-şi consimţământul pentru botezul copiilor lor, părinţii îşi iau cu sfinţenie angajamentul [500] de a fi ispravnici credincioşi ai acestor copii şi de a-i călăuzi în zidirea caracterelor lor. Ei îşi asumă obligaţia de a-i păzi cu interes deosebit pe aceşti miei ai turmei ca să nu dezonoreze credinţa pe care o mărturisesc...

Când a sosit cea mai fericită perioadă a vieţii lor şi ei Îl iubesc din inimă pe Domnul Isus şi doresc să fie botezaţi, lucraţi cu ei în mod credincios. Înainte de a primi botezul întrebaţi-i dacă primul lor scop în viaţă este să lucreze pentru Dumnezeu. Apoi spuneţi-le cum să înceapă. Aceasta este prima lecţie, care înseamnă atât de mult. Învăţaţi-i cu simplitate cum să facă primul lor serviciu pentru Dumnezeu. Faceţi lucrul cât mai uşor de înţeles, posibil. Explicaţi ce înseamnă să te predai Domnului şi să faci exact ceea ce îndrumă Cuvântul Lui, sub sfatul părinţilor creştini. (6 T. p. 93, 94)

Datoria părinţilor după botez. — După muncă credincioasă, dacă sunteţi convinşi că copiii voştri înţeleg însemnătatea convertirii şi a botezului şi sunt convertiţi cu adevărat, lăsaţi-i să fie botezaţi. Dar, repet, înainte de toate, pregătiţi-vă pe voi înşivă să lucraţi ca păstori credincioşi în îndrumarea picioarelor lor neexperimentate pe calea îngustă a ascultării. Dumnezeu trebuie să lucreze în părinţi ca ei să le poată da copiilor un exemplu corect de iubire, de curtoazie, de umilinţă creştină şi de predare totală lui Hristos. Dacă voi consimţiţi la botezul copiilor voştri şi apoi îi lăsaţi să facă ce aleg, insensibili la datoria deosebită de a-şi păstra picioarele pe calea dreaptă, voi înşivă sunteţi răspunzători dacă ei pierd credinţa, curajul şi interesul în adevăr. (Id. p. 94, 95)

Dumnezeu vă cheamă pe voi să-i învăţaţi să se pregătească pentru a fi membri ai familiei regale, copii ai Împăratului ceresc. Cooperaţi cu Dumnezeu, lucrând sârguincios pentru [501] salvarea lor. Dacă greşesc, nu-i certaţi. Să nu-i ironizaţi niciodată că sunt botezaţi şi totuşi greşesc. Amintiţi-vă că ei au mult de învăţat cu privire la datoriile unui copil al lui Dumnezeu. (MS. 80, 1901)

Pregătirea pentru adunări speciale. — Iată o lucrare în care să se angajeze familiile înainte de a veni la adunările noastre sfinte. Pregătirea pentru mâncare şi îmbrăcăminte să fie o problemă secundară, dar o profundă cercetare a inimii să înceapă acasă. Rugaţi-vă de trei ori pe zi şi fiţi insistenţi ca şi Iacov. Acasă este locul unde-L puteţi găsi pe Isus; luaţi-L apoi cu voi la adunare şi veţi vedea cât de preţioase vor fi orele ce le veţi petrece acolo. Dar cum puteţi aştepta să simţiţi prezenţa lui Dumnezeu şi să-I vedeţi puterea manifestată, când lucrarea de pregătire individuală pentru acel timp este neglijată?

De dragul sufletului vostru, de dragul Domnului Hristos şi de dragul altora, lucraţi acasă. Rugaţi-vă aşa cum nu sunteţi obişnuiţi să vă rugaţi. Inima să se zdrobească înaintea lui Dumnezeu. Puneţi-vă casa în ordine. Pregătiţi-vă copiii pentru acea ocazie. Învăţaţi-i că nu este de aşa mare însemnătate să apară cu haine fine, ci să vină înaintea lui Dumnezeu cu mâinile şi inimile curate. Daţi la o parte orice obstacol ce ar putea fi în calea lor: eventualele neînţelegeri dintre ei sau dintre voi şi ei. Făcând astfel veţi invita prezenţa Domnului în familiile voastre şi îngerii sfinţi vă vor însoţi când mergeţi la adunare, iar lumina şi prezenţa lor vor împinge înapoi întunericul îngerilor răi. (5 T. p. 164, 165)

Semănaţi sămânţa adevărului în credinţă. — Lucrarea semănătorului este o lucrare a credinţei. El nu poate înţelege taina germinării şi creşterii seminţei dar are încredere în forţele prin care Dumnezeu face vegetaţia [502] să prospere. El aruncă sămânţa aşteptând s-o adune însutit, într-un seceriş bogat. Aşa că părinţii şi învăţătorii trebuie să muncească aşteptând un seceriş de la sămânţa ce-o seamănă. (Ed. p. 105) Noi trebuie să cerem binecuvântarea lui Dumnezeu asupra seminţei semănate, iar Duhul Sfânt îi va convinge chiar şi pe cei mici. Dacă exersăm credinţă în Dumnezeu, vom fi făcuţi în stare să-i conducem la Mielul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii. Aceasta este o lucrare de primă importanţă pentru membrii mai tineri ai familiei Domnului. (6 T. p. 105) [503] [504]

Secţiunea 18 — Menţinând experienţa religioasă

[505]

Biblia în cămin

Biblia este o carte multilaterală. — În gama ei largă de stiluri şi subiecte, Biblia are ceva ce să intereseze fiecare minte şi să apeleze la fiecare inimă. Pe paginile ei se găseşte cea mai veche istorie, cea mai reală biografie, principii de guvernare pentru controlul statului şi pentru ordonarea căminului — principii pe care înţelepciunea omenească nu le poate egala niciodată. Ea conţine filozofia cea mai profundă, poezia cea mai dulce şi mai sublimă, cea mai pasionată şi mai patetică. Considerate chiar numai după aceste principii, scrierile Bibliei rămân incomparabil superioare oricăror scrieri omeneşti; dar ele au o amploare infinit mai întinsă şi o valoare infinit mai mare când sunt privite în relaţia lor cu marele gând central. În lumina acestui gând, fiecare subiect are o semnificaţie nouă. În adevăruri prezentate în modul cel mai simplu sunt implicate principii înalte cât cerurile şi care se întind în veşnicie. (Ed. 125)

Cuvântul lui Dumnezeu abundă în nestemate preţioase de adevăr, iar părinţii trebuie să le scoată din caseta lor şi să le prezinte copiilor în adevărata lor strălucire... În Cuvântul lui Dumnezeu aveţi un tezaur din care puteţi scoate rezerve scumpe şi, ca creştini, voi trebuie să vă aprovizionaţi pentru orice lucrare bună.(ST. 10 septembrie, 1894)

În ea, Dumnezeu ne asigură un ospăţ bogat. — Oferindu-ne privilegiul să studiem Cuvântul Său, Dumnezeu a aşezat înaintea noastră un ospăţ bogat. Multe sunt beneficiile obţinute din hrănirea cu Cuvântul Lui care este reprezentat de El ca fiind carnea şi sângele Lui, spiritul şi viaţa Lui. Împărtăşindu-ne [506] cu acest Cuvânt, puterea noastră spirituală se măreşte şi noi creştem în harul şi cunoştinţa adevărului. Obiceiurile de stăpânire de sine sunt formate şi întărite. Infirmităţile copilăriei — nervozitate, încăpăţânare, egoism, cuvinte pripite şi fapte pătimaşe — dispar, iar în locul lor se dezvoltă calităţile maturităţii creştine. (CT. p. 207)

Lecţiile frumoase ale povestirilor şi parabolelor Bibliei, învăţăturile curate şi simple din Cuvântul sfânt al lui Dumnezeu sunt hrană spirituală pentru voi şi pentru copiii voştri. O, ce lucrare vă stă în faţă! Vă veţi apuca de ea cu dragoste şi în frică de Dumnezeu? Vă veţi pune în legătură cu Dumnezeu prin Cuvântul Lui? (L. 27, 1890)

Ea este standardul dreptăţii. — Cuvântul lui Dumnezeu trebuie imprimat în mod judicios în mintea tinerilor, să fie standardul lor de corectitudine, îndreptându-le greşelile, luminându-le şi călăuzindu-le mintea, ceea ce va fi cu mult mai eficient în a-i reţine şi a-i stăpâni decât cuvintele aspre care-i întărâtă la mânie. Această instruire a copiilor pentru a ajunge standardele Bibliei va cere timp, perseverenţă şi rugăciune. Acestea trebuie păstrate în atenţie chiar dacă unele lucruri pe lângă casă vor fi neglijate. (ST. 13 septembrie, 1877)

Adevărurile Bibliei, primite, vor înălţa mintea din pământescul şi decăderea ei. Dacă Cuvântul lui Dumnezeu ar fi apreciat cum trebuie, atât tinerii cât şi bătrânii vor avea o corectitudine lăuntrică şi o tărie a principiului ce-i va face în stare să reziste ispitei. (8 T. p. 319)

Sfântul lui Israel ne-a făcut cunoscut regulile şi legile care trebuie să guverneze toate fiinţele omeneşti. Această învăţătură care a fost declarată „sfântă, dreaptă şi bună“ trebuie să formeze standardul [507] activităţii în cămin. Nu poate exista nici o îndepărtare de ele fără a păcătui, deoarece ele sunt temelia religiei creştine. (The Review and Herald. 13 noiembrie, 1888)

Ea întăreşte intelectul. — Dacă Biblia ar fi studiată cum trebuie, oamenii şi-ar întări intelectul. Subiectele tratate în Cuvântul lui Dumnezeu, simplitatea distinsă a exprimării sale, precum şi temele nobile pe care le prezintă minţii, dezvoltă în om facultăţi ce nu pot fi dezvoltate altfel. În Biblie este deschis un câmp nemărginit pentru imaginaţie. Cel ce o studiază, ce-i contemplează măreţele subiecte şi se asociază cu imaginile ei înalte va fi mai curat şi mai înălţat în gânduri şi sentimente decât dacă ar fi petrecut timpul citind orice lucrare de origine omenească numai, ca să nu mai vorbim de cele cu caracter îndoielnic. Mintea tânără dă greş în a-şi atinge cea mai nobilă dezvoltare atunci când neglijează Cuvântul lui Dumnezeu — cea mai înaltă sursă de înţelepciune. Motivul pentru care avem atât de puţini oameni cu minte clară, cu stabilitate şi cu valoare neschimbătoare este acela că Dumnezeu nu e temut şi nu e iubit, iar principiile religiei nu sunt aduse în viaţa de familie aşa cum ar trebui.

Dumnezeu vrea ca noi să folosim orice mijloc de a ne cultiva şi întări puterile intelectuale... Dacă Biblia ar fi citită mai mult şi dacă adevărurile ei ar fi mai bine înţelese, noi am fi un popor mult mai luminat şi mai inteligent. Sufletul primeşte energie cercetând paginile ei. (CTBH. p. 126)

Ea este temelia prosperităţii familiei, societăţii şi naţiunii. — Învăţătura Bibliei are o importanţă vitală asupra prosperităţii omului, în toate relaţiile acestei vieţi. Ea dezvăluie principiile ce sunt piatra de colţ a prosperităţii naţiunii, principii care au strânse legături [508] cu bunăstarea societăţii şi care sunt protecţia familiei, principii fără de care nici un om nu poate reuşi să ajungă la utilitate, fericire şi cinste în această viaţă şi nici nu poate să-şi asigure viaţa veşnică. Nu există nici o poziţie în viaţă, nici o fază a experienţei omeneşti pentru care învăţătura Bibliei să nu aibă o pregătire esenţială. (PP. p. 599)

Cunoaşterea Scripturilor este o protecţie. — Timotei cunoştea Scripturile din copilărie şi această cunoaştere i-a fost o protecţie împotriva influenţelor rele ce-l înconjurau şi împotriva ispitei de a alege plăcerea şi satisfacţia egoistă înaintea datoriei. Toţi copiii noştri au nevoie de o astfel de protecţie şi trebuie să fie o parte a lucrării părinţilor şi a ambasadorilor lui Hristos aceea de a vedea ca aceşti copii să fie instruiţi în mod corespunzător în Cuvântul lui Dumnezeu. (4 T. p. 398)

Dragostea pentru Biblie nu este naturală. — Tineretul este neştiutor şi neexperimentat, iar dragostea pentru Biblie şi pentru adevărurile sale sacre nu va veni în mod natural. Dacă nu se depun mari străduinţe pentru a clădi în jurul lor bariere care să-i apere de şiretlicurile lui Satana, ei sunt subiectele ispitelor lui şi sunt luaţi captivi de el, la voia lui. În primii lor ani, copiii trebuie să fie învăţaţi cerinţele legii lui Dumnezeu şi credinţa în Isus Mântuitorul nostru care curăţă de petele păcatului. Această credinţă trebuie învăţată zi de zi prin învăţătură şi exemplu. (Id. vol. 5, p. 329)

Tineretul în special neglijează studiul Bibliei. — Atât tinerii cât şi bătrânii neglijează Biblia. Ei nu fac din ea studiul şi regula lor de viaţă. În special tinerii sunt vinovaţi de această neglijenţă. Cei mai mulţi din ei găsesc timp să citească alte cărţi dar cartea care le arată calea către viaţa veşnică nu este studiată zilnic. Poveşti nefolositoare sunt citite cu atenţie în timp [509] ce Biblia este neglijată. Această carte este ghidul nostru spre o viaţă mai înaltă şi mai sfântă. Tinerii ar declara-o cea mai interesantă carte pe care au citit-o vreodată dacă nu şi-ar fi pervertit imaginaţia cu lecturile fictive.

Minţile tinere eşuează în a atinge cea mai nobilă dezvoltare a lor când neglijează sursa cea mai înaltă de înţelepciune — Cuvântul lui Dumnezeu. Faptul că noi suntem în lumea lui Dumnezeu, în prezenţa Creatorului, că suntem făcuţi după chipul Lui, că El veghează asupra noastră, că ne iubeşte şi îngrijeşte de noi sunt teme minunate de cugetare şi conduc mintea în câmpuri de meditaţie întinse şi înalte. Cel ce-şi deschide inima şi mintea să contempleze astfel de teme, nu va fi niciodată satisfăcut cu subiecte senzaţionale şi fără însemnătate. (CT. p. 138, 139)

Neglijenţa părinţilor este reflectată în copii. — Chiar când sunt destul de mici, copiii observă. Dacă părinţii arată că Cuvântul lui Dumnezeu nu este călăuza şi sfătuitorul lor, dacă ei desconsideră solia adusă lor, acelaşi spirit indiferent de „Nu-mi pasă; voi avea propria-mi cale“, va fi manifestat de copii. (MS. 49, 1898)

Daţi Cuvântului locul său onorat. — Ca un popor ce a avut o mare lumină, noi trebuie să fim superiori în obiceiurile noastre, în cuvintele, în viaţa de familie şi în tovărăşiile noastre. Daţi Cuvântului poziţia lui onorată de ghid în cămin. Să fie privit ca un sfătuitor în orice dificultate şi ca standard al fiecărei practici. Vor fi convinşi fraţii şi surorile mele că nu poate exista niciodată adevărată prosperitate pentru vreun suflet dacă în cercul familiei nu conduce adevărul lui Dumnezeu şi înţelepciunea neprihănirii? Taţii şi mamele trebuie să facă orice efort de a-şi scoate mintea din obiceiul leneş de a privi serviciul lui Dumnezeu ca o povară. Puterea adevărului trebuie să fie un factor activ sfinţitor în cămin. (L. 107, 1898) [510] Părinţi, daţi copiilor voştri instrucţiunile conţinute în Cuvântul lui Dumnezeu, învăţătură peste învăţătură, învăţătură peste învăţătură. Aceasta este lucrarea pe care voi singuri v-aţi angajat s-o faceţi atunci când aţi fost botezaţi. Nu lăsaţi nici un lucru cu caracter lumesc să vă reţină de la a îndeplini această lucrare. Faceţi tot ce vă stă în putere să salvaţi sufletele copiilor voştri, fie ei os din oasele voastre şi carne din carnea voastră, fie primiţi în familia voastră prin adopţie. (MS. 70, 1900)

Faceţi din ea manualul familiei. — Părinţi, dacă vreţi să vă educaţi copiii să-L slujească pe Dumnezeu şi să facă bine în lume, faceţi Biblia manualul vostru. Ea dă în vileag amăgirile lui Satana. Ea înalţă omenirea, mustră şi corectează răul moral şi este detectorul care ne face în stare să facem deosebire între ce este adevărat şi ce este fals. Înainte de orice învăţătură predată în cămin sau în şcoală trebuie să stea Biblia ca marele educator. Dacă i se dă acest loc, Dumnezeu este onorat şi va lucra pentru voi spre convertirea copiilor voştri. În această carte sfântă se află o mină bogată de adevăr şi frumuseţe, iar părinţii singuri poartă vina dacă nu o fac foarte interesantă pentru copiii lor. (5 T. p. 322)

„Stă scris“ a fost singura armă pe care Domnul Hristos a folosit-o când ispititorul a venit cu şiretlicurile lui. A preda adevărul Bibliei este o lucrare măreaţă şi întinsă pe care fiecare părinte trebuie s-o îndeplinească. Cu o dispoziţie plăcută şi fericită, aşezaţi înaintea copiilor adevărul aşa cum este spus de Dumnezeu. Ca taţi şi mame, voi puteţi fi parabole pentru copii în viaţa de fiecare zi, practicând răbdarea, bunătatea şi iubirea şi ataşându-i de voi. Nu-i lăsaţi să facă ce le place, ci arătaţi-le că lucrarea voastră este să practicaţi Cuvântul lui Dumnezeu şi să-i creşteţi în mustrarea şi învăţătura Domnului. (MS. 5, 1896) [511]

Studiaţi sârguincios şi sistematic. — Să aveţi un sistem de studiu al Scripturilor în familiile voastre. Puteţi neglija orice altceva, de altă natură, ... dar aveţi grijă ca sufletul să fie hrănit cu pâinea vieţii. Este imposibil a estima rezultatele bune ale unei ore sau ale unei jumătăţi de oră dedicată zilnic Cuvântului lui Dumnezeu, într-o manieră voioasă şi socială. Faceţi Biblia propriul ei descoperitor punând împreună tot ce este spus în legătură cu un anumit subiect la timpuri diferite şi în împrejurări diferite. Nu întrerupeţi această clasă a familiei când bate cineva la uşă sau când aveţi musafiri. Dacă vine cineva în timpul studiului, invitaţi-l să participe. Lăsaţi să se vadă că voi consideraţi mai importantă obţinerea unei cunoaşteri a Cuvântului lui Dumnezeu decât asigurarea câştigurilor sau plăcerilor lumii. (The Review and Herald. 9 octombrie, 1883)

Dacă am studia Biblia în fiecare zi, cu stăruinţă şi rugăciune, ar trebui să vedem în fiecare zi adevărul frumos într-o lumină nouă, clară şi convingătoare. (CSW. p. 23)

Toţi să studieze lecţiunile şcolii de sabat. — Şcoala de sabat oferă părinţilor şi copiilor ocazia de a studia Cuvântul lui Dumnezeu. Dar pentru a câştiga beneficiile dorite din şcoala de sabat, atât părinţii cât şi copiii trebuie să dedice timp studiului lecţiunii căutând să obţină o cunoaştere amănunţită a faptelor prezentate şi a adevărurilor spirituale pe care aceste fapte sunt destinate să le înveţe. Ar trebui în special să impresionăm mintea tineretului cu importanţa căutării semnificaţiei depline a versetelor în studiu.

Părinţi, rezervaţi puţin timp în fiecare zi pentru a studia lecţiunea şcolii de sabat cu copiii voştri. Dacă este nevoie, renunţaţi la vizitele sociale mai degrabă decât să sacrificaţi ora dedicată lecţiei de istorie sacră. Părinţii, ca şi [512] copiii, vor primi beneficii de pe urma acestui studiu. Cele mai importante pasaje din Scriptură, studiate la lecţiune, să fie învăţate pe de rost, nu ca o datorie, ci ca un privilegiu. Cu toate că la început memoria poate fi deficientă, ea se va întări prin exerciţiu, aşa că, după un timp, veţi fi încântaţi să memoraţi cuvintele adevărului. Şi acest obicei se va dovedi a fi cel mai preţios ajutor pentru creşterea spirituală. (CT. p. 137, 138)

Părinţii ar trebui să simtă ca o datorie sacră instruirea copiilor lor în legile şi cerinţele lui Dumnezeu precum şi în profeţii. Ei înşişi trebuie să fie interesaţi în lecţiunile şcolii de sabat şi să-şi educe copiii acasă. Studiind cu copiii, ei arată că acordă importanţă adevărurilor din lecţiuni şi ajută la crearea unui gust pentru cunoaşterea Bibliei. (TSS. p. 111)

Nu fiţi satisfăcuţi de o cunoaştere superficială. — Căutarea cunoaşterii amănunţite a Scripturilor este de o importanţă inestimabilă. „Insuflată de Dumnezeu“, în stare să ne facă „înţelepţi în neprihănire“ şi făcând pe omul lui Dumnezeu „desăvârşit şi cu totul destoinic pentru orice lucrare bună“ (II Timotei, 3, 15 — 17), Biblia ne solicită în cel mai înalt grad atenţia respectuoasă. Nu trebuie să fim satisfăcuţi cu o cunoaştere superficială, ci să căutăm a învăţa însemnătatea deplină a cuvintelor adevărului şi să bem din profunzimea spiritului scrierilor sfinte. (CT. p. 139)

Aplicaţi lecţiile la experienţa copiilor. — Predând Biblia copiilor noştri putem câştiga mult observând înclinaţia minţii lor şi lucrurile în care sunt interesaţi şi trezindu-le interesul să vadă ce spune Biblia despre aceste lucruri. Cel care ne-a creat cu aptitudinile noastre diferite, a dat în Cuvântul Său ceva pentru fiecare. Pe măsură ce elevii văd că lecţiile Bibliei [513] se aplică la vieţile lor, învăţaţi-i să o privească ca pe un sfătuitor...

Biblia are un înţeles de o plinătate, tărie şi profunzime fără margini. Încurajaţi-i pe copii să caute comorile ei atât în ceea ce priveşte cugetarea cât şi expresia. (Ed. p. 188)

Fiecare trebuie să studieze pentru sine. — Mamele şi taţii poartă o răspundere grea cu privire la copiii lor. Acei părinţi care cred şi studiază Scripturile vor realiza că ei trebuie să asculte poruncile lui Dumnezeu şi că nu trebuie să meargă contrar legii Lui sfinte. Cei ce permit cuiva, chiar pastorului, să-i conducă la lipsă de respect faţă de Cuvântul lui Dumnezeu, la judecată trebuie să se întâlnească cu rezultatele umblării lor. Părinţii nu trebuie să-şi încredinţeze sufletele lor şi ale copiilor lor pastorului, ci lui Dumnezeu, căruia Îi aparţin prin faptul că i-a creat şi i-a răscumpărat. Părinţii trebuie să studieze Scripturile pentru ei înşişi, căci ei au suflete de salvat. Ei nu trebuie să depindă de pastor pentru mântuire, ci să studieze adevărul pentru ei înşişi. (MS. 33, 1900)

Faceţi studiul Bibliei interesant pentru copii. — Tineretul să fie învăţat să iubească studiul Bibliei. Primul loc în gândurile şi afecţiunile noastre să fie dat Cărţii cărţilor, deoarece ea conţine o cunoştinţă mai presus de toate celelalte. (The Review and Herald. 9 octombrie, 1883)

Pentru a face acest lucru, părinţii trebuie să cunoască Cuvântul lui Dumnezeu... Şi în loc de a vorbi cuvinte nefolositoare şi a le spune basme copiilor lor, ei vor discuta cu ei despre subiecte din Biblie. Această carte n-a fost destinată numai pentru savanţi. Ea a fost scrisă într-un stil simplu, pentru a satisface înţelegerea oamenilor de rând şi, cu explicaţii adecvate, [514] o mare parte din ea poate fi făcută foarte interesantă şi folositoare pentru copiii foarte mici. (ST. 8 aprilie, 1886)

Să nu credeţi că Biblia va deveni o carte obositoare pentru copii. Sub un instructor înţelept, Cuvântul va deveni tot mai dorit. Pentru ei va fi ca pâinea vieţii şi nu se va învechi niciodată. Există în el o prospeţime şi frumuseţe ce-i atrage şi-i fascinează pe copii şi pe tineri. El este ca soarele ce străluceşte deasupra pământului dând din lumina şi căldura lui fără a se epuiza. Prin lecţiile din istoria şi doctrina Bibliei, copiii şi tinerii pot învăţa că toate celelalte cărţi sunt inferioare ei. Ei pot găsi aici un izvor de har şi de iubire. (CT. p. 171)

Părinţi, învăţătura ce le-o daţi copiilor voştri, să fie simplă şi vedeţi să fie înţeleasă clar. Lecţiile pe care le predaţi din Cuvântul lui Dumnezeu trebuie să le prezentaţi atât de simplu minţii lor tinere, încât să poată fi înţeleasă. Prin lecţii simple din Cuvântul lui Dumnezeu şi din experienţa lor îi puteţi învăţa cum să-şi conformeze viaţa celui mai înalt standard. Ei pot învăţa cum să trăiască, chiar în copilărie şi tinereţe, o viaţă serioasă şi onorabilă care va aduce un bogat seceriş al binelui. (Id. p. 109)

Acordaţi gândirea cea mai proaspătă; folosiţi metoda cea mai bună. — Tatăl nostru ceresc, dând Cuvântul Lui, nu i-a trecut cu vederea pe copii. În tot ce au scris oamenii, unde se poate găsi ceva ce să impresioneze astfel inima şi să fie aşa de bine adaptat să trezească interesul celor mici ca povestirile Bibliei?

În aceste povestiri, principiile măreţe ale legii lui Dumnezeu pot fi simplificate. În felul acesta, prin ilustraţiile cele mai potrivite pentru înţelegerea copilului, părinţii şi învăţătorii pot începe de foarte timpuriu să împlinească porunca Domnului cu privire la învăţăturile Sale: „Să le întipăreşti în mintea [515] copiilor tăi şi să vorbeşti de ele când vei fi acasă, când vei pleca în călătorie, când te vei culca şi când te vei scula.“ Deuteronom, 6, 7.

Folosirea parabolelor, a tablelor de scris, a hărţilor şi a imaginilor va fi de folos în explicarea acestor lecţii şi în fixarea lor în memorie. Părinţii şi profesorii trebuie să caute în continuu metode îmbunătăţite. Predarea Bibliei trebuie să primească cea mai proaspătă cugetare a noastră, metodele noastre cele mai bune şi eforturile noastre cele mai stăruitoare. (Ed. p. 185, 186)

Luaţi Biblia drept călăuză. — Trebuie să faceţi Biblia ghidul vostru dacă vreţi să vă creşteţi copiii în mustrarea şi învăţătura Domnului. Viaţa şi caracterul Domnului Hristos să le fie prezentate ca un model pe care să-l imite. Dacă greşesc, citiţi-le ce spune Domnul cu privire la păcate asemănătoare. În această lucrare este nevoie de grijă şi străduinţă continuă. O singură trăsătură, tolerată de părinţi şi necorectată de profesori poate face ca întregul caracter să fie deformat şi dezechilibrat. Învăţaţi-i pe copii că ei trebuie să aibă o inimă nouă, că noi gusturi trebuie să fie create şi noi motive inspirate. Ei trebuie să aibă ajutor de la Domnul Hristos şi trebuie să cunoască caracterul lui Dumnezeu aşa cum este descoperit în Cuvântul Lui. (ST. 25 mai, 1882) [516] [517]

Puterea rugăciunii

Nevoia de rugăciune în familie. — Fiecare familie ar trebui să-şi înalţe propriul altar de rugăciune, realizând că frica de Domnul este începutul înţelepciunii. Dacă există în lume oameni care au nevoie de tăria şi de încurajarea pe care le oferă religia, acei oameni sunt cei răspunzători de educarea şi instruirea copiilor. Ei nu-şi pot face lucrarea într-un mod acceptabil înaintea lui Dumnezeu în timp ce exemplul lor de fiecare zi îi învaţă pe cei ce aşteaptă călăuzirea lor că pot trăi fără Dumnezeu. Dacă ei îşi educă copiii să trăiască numai pentru viaţa aceasta, nu vor face nici o pregătire pentru veşnicie. Ei vor muri aşa cum au trăit: fără Dumnezeu, iar părinţii vor fi chemaţi să dea socoteală pentru pierderea sufletelor lor. Taţi şi mame, voi aveţi nevoie să-L căutaţi pe Dumnezeu dimineaţa şi seara la altarul familiar ca să puteţi şti cum să-i învăţaţi pe copiii voştri cu înţelepciune, cu blândeţe şi iubire. (The Review and Herald. 27, 1899)

Închinarea în familie neglijată. — Dacă a existat vreodată un timp în care fiecare cămin să fie o casă de rugăciune, acel timp este acum. Lipsa de credincioşie şi de încredere predomină. Nelegiuirea abundă. Corupţia curge prin curentul de viaţă al sufletului, iar răzvrătirea împotriva lui Dumnezeu izbucneşte în viaţă. Înrobite de păcat, puterile morale se află sub tirania lui Satana. Sufletul devine o jucărie pentru ispitele lui şi dacă o mână puternică nu este întinsă ca să-l salveze, omul merge acolo unde îl conduce arhivrăjmaşul.

Şi totuşi, în acest timp de primejdie înfricoşătoare, unii din cei ce mărturisesc a fi creştini nu practică închinarea în familie. Ei nu-L onorează pe Dumnezeu în cămin şi nu-şi învaţă copiii să-L iubească şi să se teamă de El. Mulţi s-au separat atât de mult de El încât se simt sub condamnare dacă se [518] apropie de El. Ei nu pot să „se apropie cu deplină încredere de scaunul harului“, „să ridice spre cer mâini curate, fără mânie şi fără îndoieli.“ Evrei 4, 16; I Timotei 2, 8. Ei nu au o legătură vie cu Dumnezeu. Există o formă de evlavie fără putere. (7 T. p. 42)

Ideea că rugăciunea nu este esenţială este unul din şiretlicurile cele mai reuşite ale lui Satana în a distruge suflete. Rugăciunea înseamnă comuniune cu Dumnezeu — Izvorul înţelepciunii, Sursa de tărie, de pace şi fericire. (Ibid.)

Tragedia unui cămin fără rugăciune. — Nu ştiu nimic altceva ce poate să-mi provoace o aşa de mare mâhnire ca un cămin fără rugăciune. Nu mă simt în siguranţă într-o asemenea casă nici măcar pentru o singură noapte şi dacă n-ar fi pentru speranţa de a-i ajuta pe părinţi să realizeze nevoia lor şi trista lor neglijenţă, n-aş rămâne acolo. Copiii arată rezultatele acestei neglijenţe căci frica Domnului nu este înaintea lor. (ST. 7 august, 1884)

Rugăciunea formală nu este acceptabilă. — În multe cazuri, închinarea de dimineaţă şi de seară este puţin mai mult decât numai o formă, o repetare plictisitoare şi monotonă a unor propoziţii stabilite, în care spiritul de mulţumire sau simţul nevoii nu-şi găseşte exprimarea. Domnul nu acceptă un astfel de serviciu; El însă nu va dispreţui cererea unei inimi smerite şi a unui duh mâhnit. Adevărata rugăciune înseamnă a ne deschide inima Tatălui nostru ceresc, a ne recunoaşte dependenţa de El în toate, a da expresie nevoilor noastre şi a aduce omagiul iubirii noastre recunoscătoare. (ST. 1 iulie, 1886)

Să existe familii ale rugăciunii. — Ca şi patriarhii din vechime, cei ce pretind că Îl iubesc pe Dumnezeu trebuie să ridice un altar Domnului oriunde îşi întind cortul... Taţii şi mamele trebuie să-şi înalţe adesea inima către Dumnezeu cu umilinţă, în rugăciuni fierbinţi pentru ei şi [519] pentru copiii lor. Tatăl, ca preot al familiei, să pună pe altarul lui Dumnezeu jertfa de dimineaţă şi de seară, iar soţia şi copiii să se unească în rugăciune şi laudă. Domnul Isus va dori să rămână într-o astfel de casă. (PP. p. 144)

Membrii fiecărei familii să poarte în minte faptul că ei sunt strâns înrudiţi cu cerul. Domnul are un interes deosebit în familiile copiilor Săi de aici de jos. Îngerii oferă fumul plăcut mirositor de tămâie pentru sfinţii ce se roagă. Atunci rugăciunea să se înalţe spre cer în fiecare familie dimineaţa şi la ora răcoroasă a apusului, prezentând lui Dumnezeu meritele Mântuitorului în dreptul nostru. Dimineaţa şi seara universul ceresc ia notă de fiecare casă a rugăciunii. (MS. 19, 1900)

Îngerii îi păzesc pe copiii închinaţi lui Dumnezeu. — Înainte de a părăsi casa pentru a merge la lucru, toată familia trebuie adunată laolaltă. Tata, sau mama în absenţa tatălui, să se roage stăruitor ca Dumnezeu să-i păzească în timpul zilei. Veniţi în umilinţă, cu o inimă plină de sensibilitate şi realizând ispitele şi pericolele din faţa voastră şi a copiilor voştri. Prin credinţă, legaţi-i de altar, implorând grija Domnului pentru ei. Îngerii slujitori îi vor proteja pe copiii predaţi lui Dumnezeu în felul acesta. (1 T. p. 397, 398)

Rugăciunea creează un gard în jurul copiilor. — Dimineaţa, primele gânduri ale creştinului trebuie să se îndrepte spre Dumnezeu. Munca obişnuită şi interesul propriu să fie puse pe plan secundar. Copiii trebuie învăţaţi să respecte şi să adore ora de rugăciune... Este datoria părinţilor creştini a face o barieră în jurul copiilor lor, dimineaţa şi seara, prin rugăciune stăruitoare şi credinţă perseverentă. Ei trebuie să-i instruiască cu răbdare învăţându-i mereu cu bunătate cum să trăiască pentru a fi plăcuţi lui Dumnezeu. (Ibid.) [520]

Să aveţi ore fixate pentru închinare. — În fiecare familie trebuie să existe un timp fixat pentru altarul de dimineaţă şi de seară. Cât de potrivit este ca părinţii să-şi adune copiii în jurul lor, înainte ca masa de dimineaţă să fie servită, să-I mulţumească Tatălui ceresc pentru protecţia Lui din timpul nopţii şi să-I ceară ajutorul, călăuzirea şi protecţia în timpul zilei! Cât de potrivit este, de asemenea, ca părinţii şi copiii să se mai adune odată înaintea Lui, când se lasă seara, ca să-i mulţumească pentru binecuvântările zilei care a trecut! (Id. vol. 7, p. 43)

Nu fiţi conduşi de împrejurări. — Altarul familial nu trebuie guvernat de circumstanţe. Voi nu trebuie să vă rugaţi ocazional, iar dacă într-o zi aveţi prea mult de lucru, să-l neglijaţi. Făcând astfel, îi determinaţi pe copiii voştri să privească rugăciunea ca neavând o importanţă deosebită. Rugăciunea înseamnă foarte mult pentru copiii lui Dumnezeu şi mulţumirile trebuie înălţate înaintea Lui dimineaţa şi seara. Psalmistul spune: „Veniţi să cântăm cu veselie Domnului şi să strigăm de bucurie către Stânca mântuirii noastre. Să mergem înaintea Lui cu laude şi să facem să răsune cântece înaintea Lui.“ (MS. 12, 1898)

Taţi şi mame, oricât de presantă ar fi ocupaţia voastră, nu neglijaţi să vă adunaţi familia în jurul altarului lui Dumnezeu. Cereţi paza îngerilor sfinţi în căminul vostru. Amintiţi-vă că cei dragi ai voştri sunt expuşi ispitelor. (MH. p. 393)

În efortul nostru de a-i face pe musafiri să se simtă confortabil şi fericiţi, să nu trecem cu vederea obligaţiile noastre faţă de Dumnezeu. Ora de rugăciune nu trebuie neglijată pentru nici un motiv. Nu vă amuzaţi şi povestiţi până ce toţi sunt prea epuizaţi pentru a se mai bucura de timpul de rugăciune. A face asta înseamnă a-I prezenta lui Dumnezeu o jertfă cu cusur. Seara devreme, când ne putem ruga fără grabă şi logic, [521] trebuie să prezentăm cererile noastre şi să ne înălţăm vocile în laude voioase şi pline de recunoştinţă. Lăsaţi ca toţi cei ce îi vizitează pe creştini să vadă că ora de rugăciune este cea mai scumpă, cea mai sacră şi cea mai fericită oră a zilei. Aceste ore de rugăciune exercită o influenţă purificatoare şi înălţătoare asupra tuturor celor ce participă. Ele aduc o pace şi o odihnă reconfortante pentru spirit. (MYP. p. 342)

Copiii să respecte ora de închinare. — Copiii voştri trebuie educaţi să fie buni, atenţi cu alţii, blânzi, uşor de înduplecat şi mai presus de orice, să respecte lucrurile religioase şi să simtă importanţa cerinţelor lui Dumnezeu. Ei trebuie învăţaţi să respecte ora de rugăciune. Trebuie să li se ceară să se trezească dimineaţa astfel încât să fie prezenţi la altarul familial. (5 T. p. 424)

Faceţi timpul de închinare interesant. — Tatăl, care este preotul familiei trebuie să conducă serviciul de închinare de dimineaţă şi de seară. Nu există nici un motiv pentru care acesta să nu fie cel mai interesant şi mai plăcut exerciţiu al vieţii de familie şi Dumnezeu este dezonorat când acest serviciu este făcut sec şi plictisitor. Altarul familial să fie scurt şi plin de viaţă. Copiii, sau vreun alt membru al familiei să nu se teamă de el din cauză că este obositor şi lipsit de interes. Atunci când se citeşte şi se explică un capitol lung şi se face o rugăciune lungă, aceste servicii preţioase devin monotone şi e o adevărată uşurare când în sfârşit se termină.

Obiectivul special al capului de familie trebuie să fie de a face serviciul de închinare foarte interesant. Cu puţină gândire şi pregătire atentă pentru momentul când venim în prezenţa lui Dumnezeu, altarul familial poate fi plăcut şi plin de rezultate pe care numai veşnicia le va descoperi. Tatăl să aleagă o [522] secţiune din Scripturi interesantă şi uşor de înţeles. Câteva versete vor fi suficiente pentru a furniza o lecţie ce poate fi studiată şi practicată în timpul zilei. Pot fi puse întrebări şi pot fi făcute câteva remarci interesante sau poate fi prezentată, scurt şi la subiect, o întâmplare, ca exemplu. Pot fi cântate cel puţin câteva strofe dintr-o cântare vioaie, iar rugăciunea făcută trebuie să fie scurtă şi la subiect. Cel ce conduce în rugăciune nu trebuie să se roage pentru orice, ci să-şi exprime nevoia în cuvinte simple şi să-L laude pe Dumnezeu cu recunoştinţă. (ST. 7 august 1884)

Trezirea şi întărirea dragostei de studiu al Bibliei depinde mult de folosirea serviciului de închinare. Altarul de dimineaţă şi de seară trebuie să constituie momentele cele mai plăcute şi mai folositoare ale zilei. Să fie înţeles că în aceste momente nu trebuie să se strecoare gânduri neplăcute şi rele, că părinţii şi copiii se adună să se întâlnească cu Isus şi să invite în cămin prezenţa îngerilor sfinţi. Serviciul să fie scurt şi plin de viaţă, adaptat la ocazie şi variat din când în când. Toţi să se unească în cititul Bibliei, să înveţe şi să repete adesea legea lui Dumnezeu. Interesul copiilor va creşte dacă uneori li se permite să aleagă ei textele. Întrebaţi-i în legătură cu ce s-a citit şi lăsaţi-i să pună şi ei întrebări. Menţionaţi tot ce va servi la exemplificarea înţelesului celor citite. Lăsaţi-i şi pe cei mici să se roage, dacă în felul acesta serviciul nu este făcut prea lung şi ei să se unească în cântare chiar dacă este numai o singură strofă. (Ed. p. 186)

Rugaţi-vă clar şi desluşit. — Prin exemplul vostru, învăţaţi-i pe copii să se roage cu o voce clară şi distinctă. Învăţaţi-i să-şi ridice capul de pe scaun şi să nu-şi acopere niciodată faţă cu mâinile. Astfel ei pot să facă [523] o rugăciune simplă, repetând în cor Tatăl nostru. (MS. 12, 1898)

Puterea muzicii. — Istoria cântecelor Bibliei este plină de sugestii privind folosirea muzicii şi a cântărilor cât şi beneficiile acestora. Muzica este adeseori pervertită servind scopuri rele şi devine astfel una din cele mai fermecătoare puteri de ispitire. Dar, folosită corect, ea este un dar preţios al lui Dumnezeu, destinat să îndrepte gândurile la subiecte înalte şi nobile, să inspire sufletul şi să-l înalţe...

Muzica este unul din cele mai eficiente mijloace de impresionare a inimii cu adevăr spiritual. Cât de adesea vreun suflet apăsat şi gata să cadă în disperare îşi aminteşte de nişte cuvinte ale lui Dumnezeu dintr-un cântec al copilăriei de mult uitat şi ispitele îşi pierd puterea, viaţa primeşte o însemnătate şi o ţintă nouă, iar curajul şi bucuria sunt împărtăşite cu alţii!

Niciodată nu trebuie pierdută din vedere valoarea cântecului ca mijloc de educaţie. În cămin să fie cântate cântări curate şi plăcute şi atunci vor fi mai puţine cuvinte de critică şi mai multe cuvinte voioase de speranţă şi bucurie. Să se cânte la şcoală, iar elevii vor fi atraşi mai aproape de Hristos, de profesorii lor şi unii de alţii.

Ca parte a serviciului religios, cântarea este un act de închinare ca şi rugăciunea. Dacă copilul este învăţat să realizeze acest lucru, el se va gândi mai mult la însemnătatea cuvintelor ce le cântă şi va fi mai susceptibil la puterea lor. (Ed. p. 167, 168)

Muzica instrumentală şi vocală. — Dimineaţa şi seara uniţi-vă cu copii voştri în închinarea la Dumnezeu, citind Cuvântul Lui şi cântându-i laude. Învăţaţi-i să repete legea lui Dumnezeu. Cu privire la porunci, israeliţii erau instruiţi: [524] „Să le întipăreşti în mintea copiilor tăi şi să vorbeşti de ele când vei fi acasă, când vei pleca în călătorie, când te vei culca şi când te vei scula.“ De aceea Moise a îndrumat pe israeliţi să pună cuvintele legii pe muzică. În timp ce copiii mai mari cântau la instrumente, cei mai mici mărşăluiau cântând în cor cântecul poruncilor lui Dumnezeu. În anii de mai târziu ei au păstrat în memorie cuvintele legii învăţate în copilărie.

Dacă era esenţial pentru Moise să pună poruncile lui Dumnezeu într-un cântec sacru, aşa încât în timp ce mărşăluiau prin pustiu, copiii puteau învăţa să cânte legea, verset cu verset, cât de esenţial este în acest timp să-i învăţăm pe copiii noştri Cuvântul lui Dumnezeu! Să venim în ajutorul Domnului instruindu-ne copiii să păzească poruncile la literă. Să facem tot ce ne stă în putere pentru a avea muzică în familiile noastre ca Dumnezeu să poată veni la noi. (Ev. p. 499, 500)

Serviciu de închinare special în sabat. — Lăsaţi-i pe copii să ia parte la altarul familial {în sabat}. Să-şi aducă toţi Bibliile şi fiecare să citească unul sau două versete. Să fie cântat apoi vreun imn cunoscut, urmat de rugăciune. Domnul Hristos ne-a dat un model de rugăciune. Rugăciunea Tatăl nostru nu a fost destinată să fie repetată doar ca o formă, ci ea este un exemplu a felului în care ar trebui să fie rugăciunile noastre: simple, stăruitoare şi cuprinzătoare. Într-o cerere simplă, spuneţi-i Domnului nevoile voastre şi exprimaţi-vă recunoştinţa faţă de harul Său. În felul acesta Îl invitaţi pe Isus ca oaspete binevenit în căminul şi în inima voastră. Rugăciunile lungi cu privire la subiecte îndepărtate nu îşi au locul la altarul familiar. Ele fac din ora de rugăciune o plictiseală, când ea ar trebui privită ca un privilegiu şi o binecuvântare. Faceţi serviciul de închinare plin de interes şi bucurie. (6 T. p. 357, 358) [525]

Mai multă rugăciune înseamnă mai puţină pedeapsă. — Noi trebuie să ne rugăm lui Dumnezeu mai mult decât o facem. Există mare putere şi binecuvântare în rugăciunea împreună în familiile noastre, cu şi pentru copiii noştri. Când copiii mei făceau ceva rău, iar eu le vorbeam cu bunătate şi mă rugam cu ei, nu găseam necesar să-i pedepsesc după aceea. Inimile sensibile li se topeau în faţa Duhului Sfânt care venea ca răspuns la rugăciune. (MS. 47, 1908)

Foloasele rugăciunii individuale. — În timpul rugăciunii personale, Domnul Isus, în viaţa lui pe pământ, a primit înţelepciune şi putere. Tinerii să urmeze exemplul Lui, găsind un timp liniştit în zori şi în apus pentru comuniune cu Tatăl lor din cer. În timpul zilei, să-şi înalţe inima către Dumnezeu. La fiecare pas pe calea noastră, El spune: „Eu sunt Domnul, Dumnezeul tău care te iau de mâna dreaptă;... nu te teme de nimic, Eu îţi vin în ajutor!“ Isaia 41, 13. Dacă ar putea învăţa copiii noştri aceste lecţii în dimineaţa vieţii lor, ce prospeţime şi ce putere, ce bucurie şi ce plăcere ar fi adusă în viaţa lor! (Ed. p. 259)

Porţile cerului sunt deschise oricărei mame. — Când Domnul Hristos S-a plecat pe ţărmul Iordanului, după botezul Lui şi S-a rugat pentru omenire, cerurile erau deschise şi Duhul lui Dumnezeu, ca un porumbel de aur strălucitor, a înconjurat făptura Mântuitorului, iar o voce din cer a spus: „Acesta este Fiul Meu prea iubit în care Îmi găsesc plăcerea.“

Ce semnificaţie are aceasta pentru voi? Ea spune că cerul este deschis la rugăciunile voastre. Spune că voi sunteţi primiţi în Cel prea iubit. Porţile sunt deschise pentru fiecare mamă care vrea să-şi depună povara la picioarele Mântuitorului. Spune că Domnul Hristos a cuprins omenirea cu braţul Său [526] omenesc, iar cu braţul Lui divin a prins tronul Celui infinit, l-a unit pe om cu Dumnezeu şi a unit pământul cu cerul. (ST. 22 iulie, 1889)

Rugăciunile mamelor creştine nu sunt desconsiderate de Tatăl tuturor care L-a trimis pe Fiul Său pe pământ ca să răscumpere un popor pentru Sine. El nu va respinge cererile voastre şi nu vă va lăsa, pe voi şi pe ai voştri, în seama nenorocirilor lui Satana în marea zi a conflictului final. Voi trebuie să lucraţi cu simplitate şi credincioşie, iar Dumnezeu va întări lucrarea mâinilor voastre. (The Review and Herald. 23 aprilie, 1889) [527]

Sabatul, ziua bucuriei

Desconsiderarea sabatului este predominantă. — Mi-a fost arătat că foarte mulţi părinţi care pretind a crede solia solemnă pentru acest timp, nu şi-au educat copiii pentru Dumnezeu. Ei nu şi-au impus restricţii şi au fost iritaţi când cineva a încercat să le pună limite. Ei nu şi-au determinat copiii să se ataşeze de altarul Domnului în fiecare zi prin credinţă vie. Multora dintre aceşti tineri li s-a permis să calce porunca a patra, căutând plăcerea lor în ziua sfântă a lui Dumnezeu. Ei nu au simţit nici o mustrare de conştiinţă colindând străzile în sabat ca să se distreze. Mulţi merg unde le place şi fac ce vor, iar părinţii se tem atât de mult să nu-i supere încât, imitând modul de conducere al lui Eli, nu le dau copiilor nici un fel de porunci.

În final, aceşti tineri pierd tot respectul pentru sabat şi nu au nici o plăcere pentru adunările religioase sau pentru lucrurile sfinte şi veşnice. (5 T. p. 36, 36)

Daţi atenţie primului cuvânt din porunca a patra. — „Adu-ţi aminte“ este aşezat chiar la începutul poruncii a patra. Părinţi, voi înşivă aveţi nevoie să vă aduceţi aminte de sabat ca să-l sfinţiţi. Dacă faceţi aceasta, le daţi copiilor o învăţătură corespunzătoare şi ei vor venera ziua sfântă a lui Dumnezeu... Este nevoie de educaţie creştină în familiile noastre. În tot cursul săptămânii aveţi în vedere sabatul sfânt al Domnului, deoarece acea zi trebuie dedicată servirii lui Dumnezeu. Ea este o zi în care mâinile trebuie să se odihnească de ocupaţiile zilnice, iar nevoilor sufletului să li se acorde o atenţie deosebită. (MS. 57, 1897) [528] Când sabatul este amintit în felul acesta, nu li se va îngădui lucrurilor vremelnice să năvălească asupra celor spirituale. Nici o datorie ce aparţine celor şase zile lucrătoare nu va fi lăsată pentru sabat. Energiile noastre nu vor fi atât de epuizate în timpul săptămânii, încât în ziua în care Domnul S-a odihnit şi a fost întărit, noi să fim prea istoviţi să ne angajăm în serviciul Lui. (6 T. p. 354)

Faceţi din vineri ziua de pregătire. — Pregătirea pentru sabat să fie terminată vineri. Vedeţi ca toate hainele să fie pregătite şi mâncarea terminată, pantofii lustruiţi şi baia făcută. Acest lucru este posibil dacă faceţi din el o regulă. Sabatul nu este destinat reparatului hainelor, gătitului mâncării, căutării de plăcere sau vreunei alte preocupări lumeşti. Înainte de apusul soarelui toate lucrările lumeşti să fie lăsate deoparte şi toate ziarele lumeşti să fie date la o parte din vedere. Părinţi, explicaţi-le copiilor ceea ce faceţi şi scopul pentru care procedaţi în felul respectiv, iar ei să ia parte cu voi în pregătirea pentru a ţine sabatul potrivit cu porunca. (Id. p. 355, 356)

În multe familii {în sabat} cizmele şi pantofii sunt lustruiţi şi periaţi, cusăturile făcute, numai pentru că aceste lucruri mărunte nu au fost făcute vineri. Ei nu şi-au „adus aminte de ziua de sabat ca s-o sfinţească.“...

Vineri trebuie avut grijă de hainele copiilor. În timpul săptămânii ele trebuie să fie toate pregătite de mâinile lor, sub îndrumarea mamei, aşa ca să poată fi îmbrăcate în linişte, fără confuzie, fără grabă sau vorbire nechibzuită. (MS. 57, 1897)

Mai există o lucrare căreia îi trebuie acordată atenţie în ziua de pregătire. În această zi, toate neînţelegerile dintre [529] fraţi, fie în familie, fie în biserică, trebuie date la o parte. (6 T. p. 356)

Sabatul se deschide cu serviciu de închinare în familie. — Înainte de apusul soarelui, membrii familiei să se adune pentru a citi Cuvântul lui Dumnezeu, a cânta şi a se ruga. Aici este nevoie de reformă deoarece mulţi au dat dovadă de neglijenţă. Avem nevoie să ne mărturisim lui Dumnezeu şi unii altora. Trebuie să începem din nou să facem aranjamente ca fiecare membru al familiei să poată fi pregătit să onoreze ziua pe care Dumnezeu a binecuvântat-o şi a sfinţit-o. (Id. p. 367, 357)

Orele sabatului nu sunt ale noastre, ci ale lui Dumnezeu. — Dumnezeu ne-a dat toate cele şase zile în care să ne facem lucrul şi a păstrat numai una pentru El. Aceasta trebuie să fie o zi de binecuvântare pentru noi, o zi în care să lăsăm la o parte toate problemele noastre pământeşti şi să ne îndreptăm gândurile asupra lui Dumnezeu şi asupra cerului. (MS. 3, 1879)

Când se apropie sabatul, trebuie să punem o strajă asupra noastră înşine şi asupra faptelor şi cuvintelor noastre ca nu cumva să-L jefuim pe Dumnezeu însuşindu-ne timpul care este în mod strict al Domnului. Nu trebuie să facem şi nici să nu le permitem copiilor noştri să facă vreun fel de lucrare pentru întreţinere sau orice altceva ce ar fi putut fi făcut în cele şase zile lucrătoare. Vinerea este ziua de pregătire. Atunci este timpul dedicat pregătirii necesare pentru sabat, pentru a ne gândi şi a conversa despre această zi. Nu trebuie spus sau făcut ceva ce în ochii cerului ar fi privit ca încălcare a sabatului sfânt. Dumnezeu nu ne cere doar să ne abţinem de la lucrul fizic în sabat, ci şi mintea să fie disciplinată să se ocupe de subiecte sacre. Porunca a patra este de fapt călcată prin discuţii [530] despre lucruri lumeşti sau prin angajarea în conversaţii uşoare sau mărunte. Spunând orice ne vine în minte înseamnă a vorbi cuvintele noastre. Orice deviere de la calea dreaptă ne duce în robie şi condamnare. (2 T. p. 702, 703)

Timpul sabatului este prea valoros ca să se doarmă. — Nimeni n-ar trebui să-şi îngăduie în timpul săptămânii să fie atât de absorbit în interesele personale şi atât de epuizat de eforturile sale pentru câştig lumesc încât în sabat să nu aibă tărie sau energie pe care s-o ofere servirii lui Dumnezeu. Noi Îl jefuim pe Domnul când devenim necorespunzători pentru închinare în ziua Lui cea sfântă. Ne jefuim, de asemenea, pe noi înşine, deoarece avem nevoie de căldura şi strălucirea tovărăşiei, precum şi de tăria câştigată din înţelepciunea şi experienţa altor creştini. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882)

Nu vă irosiţi orele preţioase ale sabatului dormind. În sabat dimineaţa familia trebuie să fie în mişcare devreme. Dacă se trezesc târziu, se naşte confuzie şi agitare în pregătirea pentru dejun şi pentru şcoala de sabat precum şi grabă, înghesuială şi nerăbdare. În felul acesta, apar sentimente nesfinte în cămin. Sabatul desacralizat astfel devine o plictiseală şi sosirea lui este privită mai degrabă cu teamă decât cu iubire. (6 T. p. 357)

Mergeţi la serviciile divine cu copiii. — Taţii şi mamele trebuie să facă o regulă ca în sabat copii lor să meargă la serviciul divin, regulă pe care ei înşişi trebuie s-o impună prin exemplul lor. Este datoria noastră să poruncim copiilor şi casei noastre după noi cum a făcut Avraam. Prin exemplu, ca şi prin învăţătură, trebuie să-i convingem de importanţa principiilor religioase. Toţi aceia care au încheiat legământul botezului s-au consacrat în mod solemn serviciului lui Dumnezeu. Ei sunt [531] obligaţi prin legământ a se situa şi a-şi aşeza şi copiii acolo unde pot să obţină toate îndemnurile şi încurajările posibile în viaţa creştină. (The Review and Herald. 13 iunie, 1882)

Nu trebuie să considerăm închinarea la Dumnezeu o corvoadă. Sabatul Domnului trebuie să fie făcut o binecuvântare pentru noi şi pentru copiii noştri. Ei trebuie să-l privească ca pe o zi de bucurie, o zi pe care Dumnezeu a sfinţit-o; şi o vor considera astfel dacă sunt educaţi corespunzător. (MS. 3, 1879)

Purtaţi haine frumoase în casa de închinare. — Mulţi au nevoie de învăţătură cu privire la felul în care să apară în locaşul de închinare în sabat. Ei nu trebuie să vină în prezenţa lui Dumnezeu în hainele obişnuite purtate în cursul săptămânii. Toţi trebuie să aibă un costum special pentru sabat care să fie purtat când merg la serviciul divin în casa lui Dumnezeu. În timp ce nu trebuie să ne conformăm modei lumeşti, nu trebuie nici să fim indiferenţi cu privire la înfăţişarea noastră exterioară. Să fim îngrijiţi şi ordonaţi, totuşi fără podoabe. Copiii lui Dumnezeu trebuie să fie curaţi înăuntru şi în afară. (6 T. p. 355)

Explicaţi copiilor predica din sabat. — Pastorii sunt angajaţi într-o lucrare sacră şi solemnă, dar şi asupra celor ce ascultă apasă o responsabilitate la fel de sacră. Ei trebuie să asculte cu o determinare de a urma instrucţiunile pe care toţi trebuie să le practice pentru a obţine viaţa veşnică. Fiecare ascultător trebuie să se străduiască să înţeleagă fiecare prezentare a adevărului biblic ca fiind solia lui Dumnezeu adresată lui; s-o primească prin credinţă şi s-o pună în practică în viaţa de toate zilele. Părinţii trebuie să le explice copiilor cuvintele spuse de la amvon ca şi ei să le poată înţelege şi să aibă acea cunoştinţă care, dacă este pusă în practică aduce har şi pace din belşug. (MS 41, 1903) [532]

Pregătiţi ceva deosebit pentru masă. — Noi nu trebuie să pregătim pentru sabat o cantitate mai mare sau o varietate mai bogată de mâncare decât pentru celelalte zile. În schimb, mâncarea ar trebui să fie mai simplă şi să se mănânce mai puţin pentru ca mintea să fie clară şi viguroasă să poată înţelege lucrurile spirituale. Mâncatul peste măsură înceţoşează creierul. Cele mai preţioase cuvinte pot fi auzite dar neapreciate pentru că mintea este confuză datorită dietei nepotrivite. Mâncând peste măsură în sabat mulţi au făcut mai mult decât îşi dau seama în a dezonora pe Dumnezeu.

Deşi trebuie evitat gătitul în sabat, nu este necesar să se mănânce mâncare rece. Când este vreme rece, mâncarea pregătită cu o zi înainte să fie încălzită. Iar mesele, deşi simple, să fie gustoase şi atractive. Pregătiţi un fel deosebit, ceva ce familia nu are în fiecare zi. (6 T. p. 355)

Restul zilei este preţios. — Şcoala de sabat şi serviciul divin ocupă numai o parte a sabatului. Porţiunea rămasă familiei poate fi făcută cea mai sacră şi mai preţioasă parte a orelor sabatului. Părinţii trebuie să petreacă mult din acest timp cu copiii lor. (Id. p. 358)

Planificaţi lecturi şi conversaţii adecvate. — O, faceţi sabatul cea mai plăcută şi cea mai binecuvântată zi a întregii săptămâni...

Părinţii pot şi trebuie să dea atenţie copiilor lor, citindu-le cele mai atractive porţiuni ale istoriei biblice şi educându-i să venereze ziua de sabat ţinând-o potrivit cu porunca. Acest lucru nu poate fi făcut dacă părinţii nu simt o povară în a-şi face copiii interesaţi. Dar ei pot face sabatul o plăcere dacă urmează calea corespunzătoare. Copiii pot fi [533] interesaţi în lecturi bune sau în conversaţii despre mântuirea sufletelor lor dar ei trebuie educaţi şi instruiţi. Inimii fireşti nu-i place să se gândească la Dumnezeu, la cer sau la lucrurile cereşti. Trebuie să existe o continuă respingere a curentului lumesc şi a înclinaţiilor spre rău şi o continuă acceptare a luminii cereşti. (The Review and Herald. 14 aprilie, 1885)

Nu fiţi indiferenţicraţă de activităţile copiilor. — Am aflat că în ziua de sabat mulţi nu ştiu unde le sunt copiii sau ce fac. (The Review and Herald. 14 aprilie, 1885) Părinţi, mai presus de orice, aveţi grijă de copii în sabat. Nu le permiteţi să calce ziua sfântă a lui Dumnezeu jucându-se în casă sau afară. Voi puteţi la fel de bine să călcaţi sabatul când îi lăsaţi pe copii să-l calce. Când le permiteţi să hoinărească şi să se joace în sabat, Dumnezeu vă priveşte pe voi drept călcători ai sabatului. (The Review and Herald. 19 septembrie, 1854)

Cu copiii în natură. — Părinţii îşi pot lua copiii afară să-L vadă pe Dumnezeu în natură. Le pot arăta florile ce se deschid, mugurii ce se desfac, copacii înalţi şi firele frumoase de iarbă şi-i pot învăţa că Dumnezeu a făcut toate acestea în şase zile, iar în a şaptea s-a odihnit şi a sfinţit-o. În acest fel ei pot imprima lecţiile lor de educaţie în copii aşa încât atunci când aceştia privesc lucrurile din natură, îşi vor aminti de marele Creator al tuturor. Gândurile lor vor fi îndreptate către Dumnezeul naturii, către crearea lumii noastre când a fost aşezată temelia sabatului şi când toţi fiii lui Dumnezeu scoteau strigăte de bucurie. Mintea copiilor noştri trebuie să fie impresionată de astfel de lecţii.

Nu trebuie să-i învăţăm pe copii să nu [534] se bucure în sabat şi că este greşit să te plimbi pe-afară. O, nu. Domnul Hristos Îşi ducea ucenicii în sabat afară pe malul lacului şi-i învăţa. Predicile Lui în sabat nu erau întotdeauna prezentate într-o încăpere închisă. (MS. 3, 1879)

Alte lecţii din natură, parabolele. — Învăţaţi-i pe copii să-L vadă pe Hristos în natură. Scoateţi-i afară în aer liber, sub copacii nobili, în grădină şi învăţaţi-i să vadă iubirea Lui în toate lucrările minunate ale creaţiunii. Învăţaţi-i că El a făcut legi care guvernează toate vieţuitoarele, legi care ne privesc pe noi şi că acestea sunt pentru fericirea şi bucuria noastră. Nu-i obosiţi cu rugăciuni lungi şi cu poveţe plictisitoare, ci, prin parabole din natură, învăţaţi-i ascultarea de legea lui Dumnezeu. (DA. p. 516)

Oferiţi un concept adevărat al caracterului lui Dumnezeu. — Cum pot primi copiii o cunoaştere mai corectă a lui Dumnezeu şi cum le poate fi mintea mai uşor impresionată dacă nu petrecând o parte din timpul lor afară, nu jucându-se, ci în compania părinţilor. Mintea lor tânără să fie pusă în legătură cu Dumnezeu prin scenele frumoase ale naturii, iar atenţia să le fie îndreptată către dovezile iubirii Sale faţă de om văzute în lucrurile create de El. Copiii vor fi astfel atraşi şi interesaţi. Ei nu vor fi în pericolul de a asocia caracterul lui Dumnezeu cu tot ce este aspru şi sever, ci, privind lucrurile pe care El le-a creat pentru fericirea omului, vor fi conduşi să-L vadă ca pe un Părinte blând şi iubitor. Ei vor vedea că interdicţiile şi poruncile Lui nu sunt făcute doar pentru a-I arăta puterea şi autoritatea. El are în vedere fericirea copiilor Lui. Pe măsură ce caracterul lui Dumnezeu îmbracă aspectul iubirii, bunăvoinţei, frumuseţii şi [535] atracţiei, ei sunt atraşi să-L iubească. Voi le puteţi îndrepta gândul către păsările drăgălaşe ce fac să răsune văzduhul de cântecele lor voioase, către firele de iarbă şi către florile colorate în chip minunat care, în desăvârşirea lor, parfumează aerul. Toate acestea declară iubirea şi îndemânarea Artistului ceresc şi arată slava lui Dumnezeu.

Părinţi, de ce să nu folosim lecţiile preţioase pe care Dumnezeu ni le-a dat în cartea naturii, ca să le oferim copiilor noştri o idee corectă despre caracterul Lui? Aceia care sacrifică modei simplitatea şi se închid departe de frumuseţile naturii, nu pot avea înclinaţii spirituale. Ei nu pot înţelege măiestria şi puterea lui Dumnezeu aşa cum sunt descoperite în lucrările create de El, de aceea inima lor nu se însufleţeşte şi nu vibrează de o nouă iubire şi de interes, iar ei nu sunt plini de teamă, de uimire şi veneraţie când Îl văd pe Dumnezeu în natură. (2 T. p. 583, 584)

O zi în care să trăiţi viaţa Edenului. — Valoarea sabatului ca mijloc de educaţie este dincolo de estimări. Orice cere Dumnezeu de la noi, ne dă înapoi îmbogăţit şi transformat cu propria-I slavă...

Sabatul şi familia au fost deopotrivă instituite în Eden şi în planul lui Dumnezeu sunt indisolubil legate. În această zi, mai mult decât în oricare alta, este posibil să trăim viaţa Edenului. A fost planul lui Dumnezeu ca membrii familiei să fie asociaţi în lucru, în studiu, în închinare şi în recreare având pe tata drept preot al familiei şi pe amândoi părinţii ca învăţători şi tovarăşi ai copiilor lor. Dar, rezultatele păcatului au schimbat condiţiile vieţii şi împiedică în mare măsură această asociere. Deseori tatăl abia dacă vede feţele copiilor lui în timpul săptămânii. El este aproape în întregime lipsit de ocazia de a oferi tovărăşie şi [536] învăţătură. Dar iubirea lui Dumnezeu a pus o limită cerinţelor muncii. El Îşi pune mâna iubitoare asupra sabatului şi în ziua Lui păstrează pentru familie ocazia comuniunii cu El, cu natura şi unul cu altul. (Ed. p. 250, 251)

Faceţi sabatul o desfătare. — Toţi cei ce-L iubesc pe Dumnezeu trebuie să facă ce pot pentru a transforma sabatul într-o bucurie sfântă şi onorabilă. Ei nu pot face asta căutându-şi propriile plăceri în distracţii păcătoase şi interzise. În schimb pot face mult ca să înalţe sabatul în familiile lor şi să-l facă cea mai interesantă zi a săptămânii. Trebuie să ne dedicăm timp în a-i face interesaţi pe copiii noştri. O schimbare va avea o influenţă fericită asupra lor. Putem să mergem cu ei afară, în aer liber sau să stăm jos, în dumbravă, la lumina soarelui, să le hrănim mintea discutând despre lucrările lui Dumnezeu inspirându-i cu iubire şi respect şi îndreptându-le atenţia către frumoasele lucruri din natură.

Sabatul trebuie să fie făcut atât de interesant pentru familiile noastre încât sosirea lui să fie întâmpinată cu bucurie. Părinţii nu pot înălţa şi onora sabatul mai mult decât planificând mijloace de a da învăţătură adecvată familiilor lor, făcându-le interesate în lucruri spirituale şi oferindu-le vederi corecte despre caracterul lui Dumnezeu şi despre ceea ce cere El de la noi pentru a ne desăvârşi caractere creştine şi a ajunge la viaţa veşnică. Părinţi, faceţi sabatul o desfătare încât copiii voştri să-l aştepte cu nerăbdare şi să aibă în inima lor un loc de bun-venit pentru el. (2 T. p. 584, 585)

O culminaţie potrivită în rugăciune şi cântare. — Când soarele apune, glasul rugăciunii şi imnul de laudă [537] să marcheze închiderea orelor sacre şi să invite prezenţa lui Dumnezeu în săptămâna de lucru cu grijile ei. Astfel părinţii pot face din sabat ceea ce ar şi trebui să fie: cea mai voioasă zi a săptămânii. Ei îşi pot conduce copiii s-o privească drept o desfătare, ziua zilelor, sfântă a Domnului şi onorabilă. (Id. vol. 6, p. 359) [538]

Veneraţie pentru ceea ce este sfânt

Darul scump al veneraţiei. — Un alt dar preţios care trebuie cultivat cu atenţie este veneraţia. (Ed. p. 242)

Educarea şi instruirea tineretului să fie de o natură ce să înalţe lucrurile sacre şi să încurajeze devotamentul pur faţă de Dumnezeu în casa Lui. Mulţi din cei ce mărturisesc a fi copiii Împăratului ceresc nu au o apreciere adevărată faţă de caracterul sacru al lucrurilor veşnice. (5 T. p. 496)

Dumnezeu trebuie să fie de temut. — Adevăratul respect faţă de Dumnezeu este inspirat de un sentiment al măreţiei Lui infinite şi de o conştientizare a prezenţei Lui. Inima fiecărui copil trebuie să fie profund impresionată de acest sentiment al prezenţei Celui nevăzut. (Ed. p. 242)

„Dumnezeu este înfricoşat în adunarea cea mare a sfinţilor şi de temut pentru toţi cei ce stau în jurul Lui.“ Psalmul 89, 7.

Numele Lui trebuie venerat. — De asemenea, trebuie manifestat respect faţă de Numele lui Dumnezeu. Acest Nume să nu fie niciodată rostit cu uşurinţă sau necugetat. Chiar şi în rugăciune trebuie evitată folosirea lui frecventă sau inutilă. „Numele Lui este sfânt şi înfricoşat.“ Psalmul 111, 9. Îngerii îşi ascund faţa când Îl pronunţă. Cu câtă veneraţie trebuie să-L rostim noi, care suntem căzuţi şi păcătoşi! (Id. p. 243)

Cuvântul Lui este sacru. — Noi trebuie să venerăm Cuvântul lui Dumnezeu. Să arătam respect faţă de Biblie fără s-o folosim ca pe o carte obişnuită sau să umblăm cu ea cu nepăsare. Scripturile nu trebuie să fie citate niciodată în glumă [539] sau interpretate liber pentru a accentua o vorbă de duh. „Fiecare cuvânt al lui Dumnezeu este curat“ „ca argintul încercat în cuptor de pământ şi curăţit de şapte ori.“ (Proverbe 30, 5; Psalm 12, 6). (Id. p. 244)

Copiii trebuie învăţaţi să respecte orice cuvânt care vine din gura lui Dumnezeu. Părinţii să amplifice întotdeauna învăţăturile legii Domnului înaintea copiilor lor arătând ascultare faţă de această lege şi trăind ei înşişi sub controlul lui Dumnezeu. Dacă un sentiment al sfinţeniei legii pune stăpânire pe părinţi, el va transforma, cu siguranţă, caracterul, convertind sufletul. (The Review and Herald. 10 mai 1898)

Locaşul de rugăciune. Dumnezeu este acolo. — În fiecare cămin creştin Dumnezeu trebuie să fie onorat prin jertfa rugăciunii şi laudei, dimineaţa şi seara. Copiii trebuie învăţaţi să respecte şi să adore ora de rugăciune. (CT. p. 110)

Copilul să fie învăţat să privească timpul şi locul rugăciunii ca fiind sacre, precum şi serviciul divin de închinare, deoarece Dumnezeu este acolo. Pe măsură ce este manifestat respect în atitudine şi comportament, sentimentul care-l inspiră va fi aprofundat. (Ed. p. 242, 243)

Casa lui Dumnezeu este templul Lui cel sfânt. — Ar fi bine atât pentru tineri cât şi pentru bătrâni să studieze, să mediteze şi să repete adesea acele cuvinte ale Sfintelor Scripturi care arată cum trebuie să fie privit locul marcat de prezenţa lui Dumnezeu.

„Scoate-ţi încălţămintea din picioare“, I-a poruncit lui Moise la rugul aprins, „căci locul pe care calci este un pământ sfânt.“ Exodul 3, 5.

Iacov, după ce a privit viziunea cu îngerii, a exclamat: „Domnul este în locul acesta şi eu n-am ştiut... Aici este casa lui Dumnezeu, aici este poarta cerurilor!“ Geneza 28, 16; 17. [540]

„Domnul însă este în templul Lui cel sfânt. Tot pământul să tacă înaintea Lui!“ Habacuc 2, 20. (Id. p. 243)

Mulţi... nu apreciază cum ar trebui caracterul sacru al lucrurilor veşnice. Aproape toţi au nevoie să fie învăţaţi cum să se poarte în casa lui Dumnezeu. Părinţii nu trebuie doar să-i înveţe, ci să le şi poruncească copiilor lor să intre în sanctuar cu sobrietate şi veneraţie. (5 T. p. 496)

Protejaţi împotriva nepăsării în creştere. — De la caracterul sacru al sanctuarului pământesc, creştinii pot învăţa cum trebuie privit locul unde Domnul Se întâlneşte cu poporul Lui. S-a făcut o mare schimbare, nu în bine, ci în rău, în obiceiurile şi tradiţiile oamenilor cu privire la închinarea religioasă. Lucrurile preţioase şi sfinte care ne leagă de Dumnezeu pierd repede contactul cu mintea şi inima noastră şi sunt coborâte la nivelul lucrurilor de rând. Veneraţia pe care o aveau oamenii din vechime pentru sanctuar, unde se întâlneau cu Dumnezeu pentru serviciul sacru, a încetat în mare parte. Cu toate acestea, Dumnezeu Însuşi a hirotonisit serviciul Lui şi l-a înălţat cu mult deasupra a tot ce este trecător. (Id. p. 491)

Casa lui Dumnezeu este adesea desacralizată, iar sabatul călcat de copiii cuzdincioşilor. În unele cazuri li se permite să alerge, să se joace, să vorbească şi să-şi manifeste temperamentul rău chiar în adunare unde sfinţii trebuie să se închine lui Dumnezeu în frumuseţea sfinţeniei. Iar locul care trebuie să fie sfânt şi în care trebuie să domnească o linişte sfântă, unde trebuie să fie ordine desăvârşită, grijă şi umilinţă este făcut un adevărat Babilon — „confuzie“. E destul pentru a-I produce neplăcere lui Dumnezeu şi pentru a-L face să-Şi retragă prezenţa din adunările noastre. (The Review and Herald. 19 septembrie, 1854) [541]

Noi avem mai multe motive pentru adorare de-cât evreii. — Este adevărat că respectul pentru casa lui Dumnezeu a ajuns aproape uitat. Lucrurile şi locurile sfinte nu sunt privite ca deosebite, iar ceea ce este sfânt şi înalt nu este apreciat. Nu există o cauză pentru nevoia de evlavie fierbinte în familiile noastre? Nu este din cauză că standardul înalt al religiei este târât în ţărână? Dumnezeu a dat poporu-lui Său din vechime reguli cu privire la ordine, desăvârşire şi exactitate. S-a schimbat caracterul Lui? Nu este El marele şi puternicul Dumnezeu care conduce în cerul cerurilor? N-ar fi bine pentru noi să citim adesea direcţiunile date evreilor de Însuşi Dumnezeu, ca noi, care avem lumina adevărului slăvit strălucind asupra noastră să imităm veneraţia lor faţă de casa lui Dumnezeu? Avem motive din belşug... chiar să fim mai atenţi şi mai respectuoşi în închinarea noastră decât erau iudeii. Dar un vrăjmaş a lucrat să ne distrugă credinţa în caracterul sacru al închinării creştine. (5 T. p. 495, 496)

Biserica este sanctuarul credincioşilor. — Casa este sanctuarul familiei şi cămăruţa sau dumbrava este locul cel mai retras pentru închinare individuală, dar biserica este sanctuarul comunităţii. Trebuie să existe reguli cu privire la timpul, locul şi modul de închinare. (Id. p. 491)

Învăţaţi-i pe copii să intre cu respect. — Părinţi, ridicaţi standardele creştinismului în mintea copiilor voştri. Ajutaţi-i să-L împletească pe Isus în experienţa lor. Învăţaţi-i să aibă cea mai înaltă veneraţie pentru casa lui Dumnezeu şi să înţeleagă că atunci când intră aici trebuie să aibă inima sensibilizată şi cucerită de gânduri ca acestea: „Dumnezeu este aici. Aceasta este casa Lui. Eu trebuie să am gânduri curate şi motivele cele mai sfinte. Nu trebuie să am mândrie, invidie, gelozie, bănuieli rele, [542] ură sau înşelăciune în inimă, deoarece vin în prezenţa Dumnezeului sfânt. Acesta este locul în care Dumnezeu Se întâlneşte cu poporul Lui şi-L binecuvântează. Cel înalt şi sfânt, care trăieşte veşnic, priveşte asupra mea, îmi cercetează inima şi îmi citeşte cele mai secrete gânduri şi fapte ale vieţii mele.“ (Id. p. 494)

Să stea cu părinţii lor. — Gustul moral al închinătorilor în sanctuarul sfânt al lui Dumnezeu trebuie să fie elevat, rafinat şi sfinţit. Această problemă a fost din nefericire neglijată. Importanţa ei a fost trecută cu vederea şi, ca rezultat, dezordinea şi lipsa de respect au devenit predominante, iar Dumnezeu a fost dezonorat. Când conducătorii bisericii, pastorii şi oamenii, taţii şi mamele nu au vederi înalte cu privire la această chestiune, ce se poate aştepta de la copiii fără experienţă? Ei se află prea adesea în grupuri, departe de părinţii care ar trebui să aibă grijă de ei. Deşi sunt în prezenţa lui Dumnezeu şi ochiul Lui îi priveşte, ei sunt uşuratici şi banali, şoptesc şi râd, sunt nepăsători, nerespectuoşi şi neatenţi. (Id. p. 496)

Să fie serioşi şi tăcuţi. — Nu fiţi atât de lipsiţi de respect pentru casa şi închinarea lui Dumnezeu încât să vorbiţi unul cu altul în timpul predicii! Dacă cei ce comit această greşeală i-ar putea vedea pe îngerii lui Dumnezeu privind asupra lor şi însemnându-le faptele, ar fi umpluţi de ruşine şi de dezgust faţă de ei înşişi. Dumnezeu vrea ascultători atenţi. Când a dormit omul, vrăjmaşul a semănat neghina. (MYP. p. 266)

Să nu se poarte ca într-un loc obişnuit. — Locul unde Dumnezeu se întâlneşte cu poporul Său trebuie să fie sacru, ca şi sanctuarul din vechime. Acel loc nu trebuie folosit [543] pentru servirea mesei sau pentru afaceri, ci pur şi simplu pentru închinare la Dumnezeu. Când copiii au şcoală în cursul săptămânii în acelaşi loc unde se adună pentru serviciul divin în sabat, nu pot fi făcuţi să simtă caracterul sacru al acelui loc şi faptul că trebuie să intre cu sentimente de veneraţie. Lucrurile sacre şi cele obişnuite sunt atât de îmbinate că este greu să le deosebeşti.

Pentru acest motiv casa sau sanctuarul dedicat lui Dumnezeu nu trebuie făcut un loc de rând. Caracterul lui sacru să nu fie făcut confuz, amestecat cu sentimente obişnuite sau cu viaţa de afaceri. Închinătorii trebuie să fie plini de uimire şi teamă sfântă când intră în sanctuar şi să lase în urmă toate gândurile lumeşti de rând, deoarece aici este locul unde Dumnezeu Îşi descoperă prezenţa. El este camera de audienţă a Dumnezeului celui mare şi veşnic, de aceea mândria şi patima, disensiunile şi înălţarea de sine, egoismul şi pofta pe care Dumnezeu le denunţă ca idolatrie, sunt nepotrivite pentru un asemenea loc. (MS. 23, 1886)

Să nu manifeste un spirit uşuratic. — Părinţi, este datoria voastră să vă ţineţi copiii în supunere desăvârşită, cu toate patimile şi temperamentele lor rele. Dacă copiii sunt luaţi la adunare, trebuie făcuţi să ştie şi să înţeleagă unde se află: nu sunt acasă, ci acolo unde Dumnezeu Se întâlneşte cu poporul Lui. Ei trebuie ţinuţi liniştiţi şi fără nici un fel de joacă, iar Dumnezeu Îşi va întoarce faţa către voi şi vă va binecuvânta.

Dacă este păstrată ordinea în adunările sfinţilor, adevărul va avea un efect mai bun asupra tuturor celor ce îl aud. Va fi încurajată solemnitatea de care este atâta nevoie şi va fi o putere în adevăr ce va mişca adâncimile sufletului, iar amorţeala de moarte nu se va ţine de [544] cei ce ascultă. Credincioşi şi necredincioşi vor fi afectaţi. Pare evident că în unele locuri chivotul lui Dumnezeu a fost scos din biserică, deoarece poruncile sfinte au fost călcate şi tăria lui Israel slăbită. (The Review and Herald. 19 septembrie, 1854)

Copilul care tulbură liniştea să fie scos afară. — Copilul tău trebuie să fie învăţat să asculte aşa cum copiii lui Dumnezeu Îl ascultă pe El. Dacă acest standard este menţinut, cuvântul tău va avea greutate când el este neliniştit în casa lui Dumnezeu. Dar dacă copiii nu pot fi stăpâniţi sau dacă părinţii cred că restricţia este o pretenţie prea mare, copilul trebuie să fie scos imediat din adunare. Nu trebuie lăsat să distragă mintea ascultătorilor prin faptul că vorbeşte sau aleargă. Dumnezeu este dezonorat prin modul liber în care părinţii îşi stăpânesc copiii la adunare. (L. 1, 1877)

Lipsa de respect încurajată de etalarea îmbrăcăminţii. — Toţi trebuie învăţaţi să aibă îmbrăcămintea îngrijită, curată şi ordonată dar să nu-şi îngăduie împodobirea exterioară care este cu totul necorespunzătoare pentru sanctuar. Nu trebuie să existe etalare a îmbrăcăminţii căci aceasta încurajează lipsa de respect... Toate chestiunile ce ţin de îmbrăcăminte trebuie tratate cu grijă, urmând îndeaproape regula Bibliei. Moda este zeiţa ce a guvernat lumea de afară şi adesea se strecoară şi în biserică. Biserica trebuie să facă din Cuvântul lui Dumnezeu standardul ei, iar părinţii să se gândească la acest subiect în mod inteligent. (5 T. p. 499, 500)

Arătaţi respect pastorilor, reprezentanţii lui Dumnezeu. — Ar trebui manifestat respect faţă de reprezentanţii lui Dumnezeu: pastorii, învăţătorii şi părinţii care sunt chemaţi să vorbească în locul Lui. Prin respectul arătat lor, Dumnezeu este onorat. (Ed. p. 244) [545] Ei {copiii} sunt rareori învăţaţi că pastorul este ambasadorul lui Dumnezeu, că solia ce o aduce este mijlocul prevăzut de El pentru salvarea sufletelor şi că pentru toţi cei care au la dispoziţie acest privilegiu, el va fi fie o mireasmă de viaţă spre viaţă, fie o mireasmă de moarte spre moarte. (5 T. p. 497)

Nimic din ceea ce este sacru, nimic din ceea ce ţine de închinarea la Dumnezeu nu trebuie tratat cu nepăsare şi indiferenţă. Atunci când cuvântul vieţii este rostit, trebuie să vă amintiţi că ascultaţi vocea lui Dumnezeu prin servul delegat de El. Nu pierdeţi aceste cuvinte prin lipsa de atenţie. Dacă sunt luate în seamă, ele vă pot păzi picioarele să nu rătăcească pe cărări rele. (MYP. p. 266)

Părinţii care critică au de dat socoteală. — Fiţi atenţi, părinţi, ce exemplu şi ce idei le daţi copiilor voştri! Mintea lor este maleabilă şi impresiile sunt uşor întipărite. Cu privire la serviciul divin, dacă vorbitorul are vreun cusur, temeţi-vă să-l menţionaţi. Vorbiţi numai despre lucrarea bună ce o face şi despre ideile bune ce le-a prezentat, cărora trebuie să le daţi atenţie ca venind prin agentul lui Dumnezeu. Se poate vedea repede de ce copiii sunt atât de puţin impresionaţi de Cuvântul lui Dumnezeu şi de ce au aşa puţin respect pentru casa Lui. Educaţia lor a fost deficitară din acest punct de vedere. (5 T. p. 498)

Mintea delicată şi susceptibilă a tineretului estimează munca slujitorilor lui Dumnezeu după felul în care părinţii tratează această problemă. Mulţi părinţi fac din serviciul divin un subiect de critică acasă, aprobând câteva lucruri şi condamnând altele. În felul acesta, solia lui Dumnezeu către oameni este criticată, pusă sub semnul întrebării şi făcută un subiect tratat cu superficialitate. Ce impresii pot fi astfel făcute asupra minţii tinerilor prin aceste remarci nepăsătoare şi nerespectuoase, [546] numai cărţile cerului vor descoperi. Copiii văd şi înţeleg aceste lucruri mult mai repede decât pot gândi părinţii. Simţurile lor morale primesc o direcţie greşită pe care timpul n-o poate niciodată schimba pe deplin. Părinţii se plâng de împietrirea inimii copiilor lor şi de dificultatea de a le trezi sensibilităţile morale să răspundă cerinţelor lui Dumnezeu. Dar cărţile rapoartelor din cer notează fără greşeală cauza adevărată: părinţii erau neconvertiţi. Ei nu erau în armonie cu cerul sau cu lucrarea cerului. Ideile lor înguste şi de rând cu privire la caracterul sacru al lucrării şi al sanctuarului lui Dumnezeu erau împletite în educaţia copiilor lor.

Se pune sub semnul întrebării dacă o persoană care ani de zile s-a aflat sub această influenţă distrugătoare a învăţăturii din familie va avea vreodată un respect sensibil şi o stimă înaltă pentru lucrarea lui Dumnezeu şi pentru mijloacele pe care El le-a destinat pentru salvarea sufletelor. Despre aceste lucruri trebuie să vorbiţi cu veneraţie, cu un limbaj decent şi cu o susceptibilitate fină ca să puteţi arăta tuturor celor cu care veniţi în contact că priviţi solia de la slujitorii lui Dumnezeu ca pe un mesaj pentru voi de la Însuşi Dumnezeu. (Id. p. 497, 498)

Practicaţi reverenţa până ce devine un obicei. — Este mare nevoie de veneraţie în tinerii acestui veac. Sunt alarmată când văd copiii şi tinerii părinţilor religioşi atât de nepăsători faţă de ordinea şi decenţa ce trebuie să fie observate în casa lui Dumnezeu. În timp ce slujitorii lui Dumnezeu prezintă cuvântul vieţii, unii citesc, alţii şoptesc şi râd. Ochii le strălucesc pentru că distrag atenţia celor din jur. Acest obicei, dacă este permis să rămână neîmpiedicat, va creşte şi-i va influenţa şi pe alţii.

Copiii şi tinerii nu trebuie să simtă niciodată că a fi [547] indiferent şi nepăsător în adunările de închinare la Dumnezeu ar fi un lucru de care se pot mândri. Dumnezeu vede orice gând sau faptă lipsită de respect şi le înregistrează în cărţile cerului. El spune: „Ştiu faptele tale.“ Nimic nu este ascuns de ochiul Său atotcercetător. Dacă v-aţi format în vreo măsură obiceiul de a fi indiferenţi şi neatenţi în casa lui Dumnezeu, exersaţi-vă puterile ce le aveţi pentru a-l corecta şi arătaţi că aveţi respect de sine. Practicaţi veneraţia până când ea devine o parte din voi înşivă. (YI. 8 octombrie, 1896) [548]

Coordonarea căminului şi a bisericii

Începeţi lucrarea harului în cămin. — Părinţi, începeţi lucrarea harului în biserică cu propriul cămin, purtându-vă în aşa fel încât copiii să vadă că voi cooperaţi cu îngerii sfinţi. Vedeţi să fiţi convertiţi în fiecare zi. Educaţi-vă pe voi şi pe copiii voştri pentru o viaţă veşnică în împărăţia lui Dumnezeu. Îngerii vă vor fi ajutoare puternice. Satana vă va ispiti, dar nu-i cedaţi. Nu spuneţi nici un cuvânt de care să profite vrăjmaşul.

Adevărul este pur şi nealterat. Lăsaţi-l să locuiască în inimă. Hotărârea fiecărui membru al familiei să fie: „Voi fi creştin căci în şcoala de aici de jos trebuie să-mi formez un caracter ce-mi va oferi accesul într-o clasă mai înaltă în cer. Trebuie să fac altora ceea ce doresc ca ei să-mi facă mie pentru că numai cei ce Îl descoperă pe Hristos în această lume pot intra în curţile cerului.“

Faceţi viaţa de familie atât de asemănătoare cu cerul pe cât este posibil. Membrii familiei să nu uite, când se adună în jurul altarului familial, să se roage pentru bărbaţii din poziţii de răspundere în lucrarea lui Dumnezeu. (MS. 93, 1901)

Aceia care-şi guvernează familiile în mod corect vor aduce în biserică o influenţă de ordine şi veneraţie. Vor reprezenta atributele milei şi iubirii ca stând mână în mână. Ei vor descoperi copiilor lor caracterul lui Hristos. Legea bunătăţii şi iubirii pe buzele lor nu le va face poruncile slabe şi [549] fără autoritate, iar cerinţele lor nu vor fi întâmpinate cu neascultare. (The Review and Herald. 19, februarie, 1895)

Familiile model formează o biserică model. — Fiecare familie este o biserică peste care prezidează părinţii. Primul lucru luat în consideraţie de părinţi trebuie să fie acela de a lucra pentru salvarea copiilor lor. Când tatăl şi mama, preotul şi învăţătorul familiei îşi ocupă pe deplin poziţia de partea Domnului Hristos, în cămin va fi exercitată o influenţă bună. Această influenţă sfântă va fi simţită în biserică şi va fi recunoscută de fiecare credincios. Lucrarea lui Dumnezeu este mult împiedicată din cauza lipsei de evlavie şi de sfinţenie în cămin. Nimeni nu poate aduce în biserică o influenţă pe care el n-o manifestă în familie şi în relaţiile lui de afaceri. (MS. 57, 1903)

Comportarea adecvată în biserică este învăţată acasă. — Căminul este o şcoală în care toţi pot învăţa cum să se poarte în biserică. Când toţi sunt membri ai familiei regale, în viaţa de cămin va exista adevărată politeţe. Fiecare membru al familiei va căuta să le facă tuturor celorlalţi viaţa plăcută. Îngerii lui Dumnezeu, care slujesc celor ce vor fi moştenitori ai mântuirii, te vor ajuta să-ţi faci din familie un model al familiei cereşti. Lăsaţi să fie pace în cămin şi va fi pace în biserică. Această experienţă preţioasă, adusă în adunare, va fi mijlocul creării unei afecţiuni binevoitoare a unuia faţă de celălalt. Certurile vor înceta. Adevărată politeţe creştină va fi văzută între membrii bisericii. Lumea va cunoaşte că ei au fost cu Isus şi au învăţat de la El. Ce impresie ar face biserica asupra lumii dacă toţi membrii ei ar trăi viaţa de creştin! (MS. 1903) [550]

De ce există slăbiciune în biserică? — Mulţi par să creadă că declinul din comunităţi şi creşterea iubirii de plăcere se datorează lipsei de lucrare pastorală. Este adevărat, biserica trebuie să fie asigurată cu îndrumători şi pastori credincioşi. Pastorii trebuie să muncească sârguincios pentru tinerii care nu s-au predat lui Hristos şi, de asemenea, pentru alţii care, deşi au numele în registrul comunităţii, sunt nereligioşi şi fără Hristos. Dar chiar dacă pastorii îşi fac lucrarea bine şi cu credincioşie, totuşi ea va avea puţină valorare dacă părinţii şi-o neglijează pe a lor. Lipsa de putere din biserică se datorează lipsei de creştinism în viaţa de familie. Dacă părinţii nu se apucă de lucrarea lor aşa cum ar trebui, va fi greu ca tinerii să se trezească la sentimentul datoriei. Dacă religia domneşte în cămin, ea va fi adusă în biserică. Părinţii care-şi fac lucrul pentru Dumnezeu sunt o putere spre bine. Când îşi stăpânesc copiii şi-i încurajează crescându-i în mustrarea şi învăţătura Domnului, ei îi binecuvântează pe semenii lor în mijlocul cărora trăiesc şi biserica este întărită prin lucrarea lor credincioasă. (ST. 3 aprilie, 1901)

Părinţii neglijenţi nu pot înălţa biserica. — Dacă neascultarea este îngăduită în viaţa de familie, inima copiilor va fi umplută cu opoziţie faţă de guvernarea lui Dumnezeu. Puterea Duhului Sfânt se va dovedi ineficientă să le înmoaie şi să le supună inimile. Dacă în anii de mai târziu, în împrejurări speciale, ei se supun Evangheliei lui Hristos, vor avea de purtat bătălii teribile ca să-şi aducă voinţa necredincioasă în supunere faţă de voinţa lui Dumnezeu. De multe ori biserica are de suferit prin membrii ei datorită educaţiei greşite pe care aceştia au primit-o în copilărie. Când erau copii li se permitea să practice înşelăciunea pentru a obţine propria cale; iar spiritul [551] care a fost îngăduit să fie răzvrătit în familie va fi ultimul care va da ascultare cerinţelor Cuvântului lui Dumnezeu. (The Review and Herald. 30 martie, 1897)

Spiritualitatea poate fi ucisă de critică. — Când sunteţi ispitiţi să spuneţi cuvinte mânioase, rugaţi-vă pentru har ca să rezistaţi ispitei. Amintiţi-vă că fiii voştri vor vorbi aşa cum vă aud pe voi vorbind. Îi educaţi prin exemplul vostru. Amintiţi-vă că, dacă vorbiţi cu supărare vreunui membru al bisericii, aţi vorbi la fel şi în cer dacă aţi fi lăsaţi să intraţi acolo...

După familie vine biserica. Influenţa familiei trebuie să fie de aşa natură încât să constituie un ajutor şi o binecuvântare în biserică. Nu spuneţi niciodată vreun cuvânt de nemulţumire sau de critică. Există comunităţi în care spiritualitatea a fost aproape omorâtă din cauză că spiritul vorbirii de rău a fost lăsat să intre. De ce spunem cuvinte de blam şi de dezaprobare? Tăcerea este cea mai puternică mustrare ce o puteţi da celui ce vă vorbeşte aspru şi nepoliticos. Tăceţi cu desăvârşire. Adesea tăcerea este elocvenţă. (MS. 21, 1903)

Grija pentru tineri nefericiţi. — Tineri şi tinere care nu sunt sub influenţele căminului, au nevoie de cineva care să se îngrijească de ei şi să manifeste interes faţă de ei, iar cei ce fac aceasta înlocuiesc o mare lipsă şi fac lucrarea lui Dumnezeu pentru salvarea sufletelor tot la fel ca pastorul la amvon. Această lucrare de bunăvoinţă interesată pentru binele tineretului nu este mai mult decât ceea ce Dumnezeu cere de la fiecare din noi. Cât de sârguincios trebuie experimentată lucrarea creştină de a preveni formarea acelor obiceiuri care mânjesc pentru totdeauna caracterul! [552]

Urmaşii lui Hristos să facă Cuvântul lui Dumnezeu atractiv pentru tineri. (FE. p. 51)

Pastorul are o ocazie deosebită. — La fiecare ocazie potrivită, istoria iubirii lui Isus să fie repetată copiilor. În fiecare predică să fie lăsat un colţişor pentru beneficiul lor. Slujitorul lui Hristos poate să-şi facă prieteni de durată din aceşti micuţi. Apoi el să nu piardă nici o ocazie de a-i ajuta să devină mai inteligenţi în cunoaşterea Scripturilor. Aceasta va face mai mult decât ne dăm seama în a bara calea împotriva înşelăciunilor lui Satana. Dacă copiii devin de timpuriu buni cunoscători ai adevărurilor Cuvântului lui Dumnezeu, va fi ridicată o barieră împotriva lipsei de evlavie, iar ei vor fi în stare să-l întâmpine pe vrăjmaş cu cuvintele: „Stă scris.“ (GW. p. 208)

Fiţi la fel de credincioşi acasă ca şi la serviciul divin. — Ca învăţători ai celor iubiţi ai voştri, părinţi, adevărul trebuie să aibă o putere stăpânitoare asupra conştiinţei şi a înţelegerii voastre, prezidând peste cuvânt şi faptă. Fiţi la fel de credincioşi acasă ca şi la serviciul de închinare lui Dumnezeu. Prezentaţi un caracter corect tuturor celor din cămin. Îngerii lui Dumnezeu sunt prezenţi notând felul în care sunt trataţi membrii mai tineri ai familiei lui Dumnezeu. Religia familiei va fi, cu siguranţă, adusă în biserică. (MS. 84, 1897) [553] [554]

Secţiunea 19 — Ziua socotelilor

[555]

Ora este târzie

Satana îşi organizează armata. — Satana îşi aranjează oştirea. Suntem noi pregătiţi pentru conflictul înfricoşător care este chiar în faţa noastră? Ne pregătim, noi şi familiile noastre, să înţelegem poziţia adversarilor şi tacticile lor de luptă? Îşi formează copiii noştri obiceiuri de hotărâre ca să fie neclintiţi şi nesupuşi în vreo problemă de principiu sau de datorie? Mă rog ca toţi să înţelegem semnele timpului şi să ne pregătim, pe noi şi pe copiii noştri, ca în vremea conflictului Dumnezeu să poată fi locul nostru de scăpare şi apărarea noastră. (The Review and Herald. 23 aprilie, 1889)

Pregătiţi-vă pentru o surpriză copleşitoare. — Nelegiuirea aproape şi-a atins limita. Lumea este plină de confuzie şi o mare teroare stă gata să vină curând peste fiinţele omeneşti. Sfârşitul este foarte aproape. Poporul lui Dumnezeu trebuie să se pregătească pentru ceea ce este gata să izbucnească asupra lumii ca o surpriză copleşitoare. Timpul nostru este preţios. Avem doar puţine, foarte puţine zile de probă în care să ne pregătim pentru viaţa veşnică. (YI. 28 aprilie, 1908)

Multe familii nepregătite. — În sabat şi duminică, în viziuni de noapte se părea că îmi aduceam mărturia înaintea oamenilor. În amândouă aceste ocazii se părea că eram într-un cort uriaş şi aglomerat. Dumnezeu mi-a dat o solie hotărâtă pentru popor. Povara mea era pentru familiile noastre care nu sunt pregătite să-L întâmpine pe Domnul. O povară deosebită mi-a fost dată să arăt poporului nostru nevoia de a căuta pe Domnul cu cercetare amănunţită de inimă şi cu seriozitate a scopului... [556]

Părinţii care sunt cu adevărat convertiţi vor demonstra în viaţa lor de familie că trăiesc sub disciplina Cuvântului lui Dumnezeu... Pentru tata şi mama cea mai importantă lucrare a vieţii lor este educarea corectă a copiilor. (L. 64, 1911)

Întrebări solemne pentru părinţi. — Taţi şi mame, cum este raportul vostru? Aţi fost credincioşi faţă de ceea ce vi s-a încredinţat? Când i-aţi văzut pe copiii voştri înclinaţi să urmeze o cale ce ştiaţi că va rezulta în gânduri, cuvinte şi fapte impure, aţi încercat, mai întâi cerând ajutorul lui Dumnezeu, să le arătaţi pericolul? Le-aţi arătat primejdia apucării pe un drum ales de ei singuri. V-aţi neglijat, mame, lucrarea dată vouă de Dumnezeu, cea mai măreaţă lucrare încredinţată vreodată muritorilor? Aţi refuzat să vă purtaţi responsabilităţile date de Dumnezeu? În timpul strâmtorării care se află chiar în faţa noastră, când judecăţile lui Dumnezeu vor cădea peste cei impuri şi nesfinţi, vă vor blestema copiii voştri pentru indulgenţa voastră? (The Review and Herald. 23 decembrie, 1902)

Părinţii noi în credinţă au nevoie de învăţătură. — Aceia care poartă ultima solie de har către lume trebuie să simtă că este datoria lor aceea de a-i instrui pe părinţi cu privire la religia familiei. Marea lor mişcare reformatoare trebuie să înceapă prin a le prezenta taţilor, mamelor şi copiilor principiile legii lui Dumnezeu. Pe măsură ce sunt prezentate cerinţele legii, iar bărbaţii şi femeile sunt convinşi de datoria lor de a da ascultare, arătaţi-le responsabilitatea hotărârilor lor, nu doar pentru ei, ci şi pentru copiii lor. Arătaţi-le că ascultarea de Cuvântul lui Dumnezeu este singura noastră apărare împotriva relelor care duc lumea la pierzare. (6 T. p. 119)

Tineretul nostru are nevoie de ajutor şi de încurajare. — Acum este timpul şi ocazia noastră să lucrăm pentru tineri. [557]

Spuneţi-le că ne aflăm într-o criză primejdioasă, că vrem să ştim cum să deosebim adevărata evlavie. Tineretul nostru are nevoie să fie ajutat, înălţat şi încurajat, dar într-un mod corect; poate nu în felul în care ei doresc, dar într-un fel ce-i va ajuta să aibă mintea sfinţită. Ei au nevoie de religie bună şi sfinţitoare mai mult decât de orice altceva. (FE. p. 547)

Nu întârziaţi. — Evenimentele care vin îşi aruncă deja umbra în calea noastră. Apelez la voi, taţi şi mame, să faceţi acum, pentru copiii voştri, cele mai stăruitoare eforturi. Daţi-le în fiecare zi învăţătură religioasă. Învăţaţi-i să-L iubească pe Dumnezeu şi să fie sinceri faţă de principiile dreptăţii. Conduşi de influenţa divină a Duhului Sfânt, lucraţi cu credinţă înaltă şi stăruitoare, lucraţi acum. Nu încetaţi nici o zi, nici un ceas. (The Review and Herald. 23 aprilie, 1889)

Faceţi o lucrare completă. — Părinţi, smeriţi-vă inimile înaintea lui Dumnezeu. Începeţi o lucrare serioasă cu copiii voştri. Rugaţi pe Dumnezeu să vă ierte desconsiderarea Cuvântului Lui prin faptul că aţi neglijat educarea copiilor în calea pe care trebuie să meargă. Cereţi lumină şi călăuzire, o conştiinţă sensibilă şi un discernământ clar ca să vă puteţi vedea greşelile şi căderile. Dumnezeu va asculta astfel de rugăciuni, dintr-o inimă umilă şi zdrobită. (MS. 22, 1904)

Mărturisirea poate fi necesară. — Dacă aţi eşuat în a vă împlini datoria faţă de familiile voastre, mărturisiţi-vă păcatul înaintea lui Dumnezeu. Adunaţi-vă copiii în jurul vostru şi aduceţi-le la cunoştinţă neglijenţa voastră. Spuneţi-le că vreţi să aduceţi o reformă în familie şi cereţi-le să vă ajute să faceţi căminul ceea ce trebuie să fie. Citiţi-le direcţiunile aflate în Cuvântul lui Dumnezeu. Rugaţi-vă cu ei şi cereţi-i lui Dumnezeu să le cruţe vieţile şi să-i ajute să se pregătească pentru un cămin în împărăţia Lui. În felul acesta puteţi [558] începe o lucrare de reformă şi apoi continuaţi să ţineţi calea Domnului. (MS. 22, 1904)

Daţi-le copiilor un exemplu de ascultare strictă. — Lucrarea specială a părinţilor este de a clarifica copiilor lor legea lui Dumnezeu şi de a-i îndemna la ascultare faţă de ei, ca să poată vedea importanţa ascultării de Dumnezeu în toate zilele vieţii lor. Aceasta a fost lucrarea lui Moise. El trebuia să le poruncească părinţilor datoria lor de a le da copiilor un exemplu de strictă ascultare. Aceeaşi lucrare trebuie făcută astăzi în cămin, mai presus de orice altceva. Ea trebuie să însoţească solia îngerului al treilea. Ignoranţa nu este o scuză a faptului că părinţii neglijează să-i înveţe pe copiii lor ce înseamnă a călca legea lui Dumnezeu. Lumină este din belşug şi nimeni nu trebuie să umble în întuneric şi să fie în ignoranţă. Dumnezeu este Instructorul nostru astăzi tot aşa cum a fost pentru copiii lui Israel şi toţi sunt legaţi prin cea mai sacră obligaţie să asculte legile Lui. (L. 90, 1898)

Rugaţi-vă şi lucraţi pentru mântuirea lor. — Învăţaţi-vă copiii că inima trebuie să fie educată pentru stăpânire şi lepădare de sine. Motivele vieţii trebuie să fie în armonie cu legea lui Dumnezeu. Nu fiţi niciodată împăcaţi ştiindu-vă copiii crescând departe de Hristos. Să nu vă simţiţi niciodată în tihnă cât timp ei sunt reci şi indiferenţi. Strigaţi către Dumnezeu zi şi noapte. Rugaţi-vă şi lucraţi pentru salvarea sufletelor copiilor voştri. „Frica de Domnul este începutul înţelepciunii.“ Ea este resortul principal şi balanţa caracterului. Fără frică de Domnul ei nu vor reuşi să îndeplinească marele obiectiv pentru care au fost creaţi. (The Review and Herald. 23 aprilie, 1889)

Acţionaţi ca ziditori de caractere. — Părinţii Adventişti de Ziua a Şaptea ar trebui să-şi dea seama mai pe deplin de răspunderile lor ca [559] ziditori de caractere. Dumnezeu aşează înaintea lor privilegiul de a întări cauza Lui prin consacrarea şi lucrul copiilor lor. El doreşte să vadă o adunare mare de tineri ieşind din familiile poporului nostru care, datorită influenţei evlavioase a căminului şi-au supus Lui inima şi merg înainte să-I dea cel mai înalt serviciu al vieţii lor. Îndrumaţi şi educaţi prin învăţătură evlavioasă în cămin, prin influenţa altarului familial de dimineaţă şi de seară, şi prin exemplul consistent al părinţilor care Îl iubesc pe Dumnezeu şi se tem de El, ei au învăţat să se supună lui Dumnezeu ca Învăţător al lor şi sunt pregătiţi să-I ofere o slujire acceptabilă ca fii şi fiice credincioase. Astfel de tineri sunt pregătiţi să reprezinte în lume puterea şi harul lui Hristos. (CT. p. 131) [560]

Răsplătirile

O scenă grafică a zilei judecăţii. — Am avut odată un vis în care am văzut o mare mulţime adunată laolaltă. Deodată cerurile s-au întunecat, au fost tunete, fulgere şi o voce mai tare decât cea mai mare bubuitură de tunet a răsunat în ceruri şi pe pământ, spunând: „S-a sfârşit.“ O parte a adunării, cu feţele palide, a ieşit înainte cu un bocet de agonie strigând: „O, nu sunt gata.“ A fost pusă întrebarea: „De ce nu eşti gata? De ce nu ai folosit ocaziile pe care ţi le-am oferit cu atâta dărnicie?“ M-am trezit cu un strigăt răsunându-mi în urechi: „Nu sunt gata. Sunt nemântuit. Pierdut! Pierdut! Pentru totdeauna pierdut!“

Cu privire la răspunderile solemne ce apasă asupra noastră, să contemplăm viitorul ca să înţelegem ce trebuie să facem pentru a-l întâmpina. Ne vom întâlni în ziua aceea cu neglijarea şi dispreţuirea lui Dumnezeu şi a harului Lui şi cu respingerea adevărului şi a dragostei Sale? În solemna adunare a ultimei zile va fi citit, în auzul întregului univers, motivul condamnării păcătosului. Pentru prima oară, părinţii vor afla care a fost viaţa secretă a copiilor lor. Copiii vor vedea câte rele au comis împotriva părinţilor lor. Va fi o descoperire generală a secretelor şi motivelor inimii căci tot ce este ascuns va fi scos la lumină. Cei ce au făcut glume pe seama evenimentului judecăţii, vor deveni sobri când vor sta faţă în faţă cu teribila realitate.

Cei ce au dispreţuit Cuvântul lui Dumnezeu vor sta faţă în faţă cu Autorul scrierilor inspirate. Nu ne putem permite [561] să trăim fără a ne gândi la ziua judecăţii, căci, deşi a fost mult amânată, acum este aproape, chiar la uşă şi se grăbeşte foarte mult. Trâmbiţa arhanghelului va face în curând ca cei vii să tresară de spaimă, iar cei morţi să se trezească. În acea zi, cei răi vor fi despărţiţi de cei drepţi, aşa cum păstorul desparte caprele de oi. (YI. 21 iulie, 1892)

Când Dumnezeu întreabă: „Unde sunt copiii?“ — Părinţii care şi-au neglijat responsabilităţile date lor de Dumnezeu, trebuie să se întâlnească cu această neglijare la judecată. Domnul îi va întreba atunci: „Unde sunt copiii pe care ţi i-am dat să-i educi pentru Mine? De ce nu sunt la dreapta Mea?“ Mulţi părinţi vor vedea atunci că iubirea neînţeleaptă le-a orbit ochii faţă de greşelile copiilor lor şi i-au lăsat să-şi formeze caractere strâmbe, nepotrivite pentru cer. Unii vor vedea că nu le-au dat copiilor timp şi atenţie, iubire şi blândeţe. Faptul că şi-au neglijat datoria, a făcut din copii ceea ce sunt. (4 T. p. 424)

Părinţi, dacă pierdeţi vreo ocazie, Dumnezeu să aibă milă de voi, căci în ziua judecăţii vă va întreba: „Ce ai făcut cu turma Mea, frumoasa Mea turmă?“...

Să presupunem că vei ajunge în cer dar nici unul din copiii tăi nu este cu tine. Cum a-i putea să-I spui lui Dumnezeu: „Iată-mă pe mine şi pe copiii pe care Tu mi i-ai dat“? Cerul notează neglijenţa părinţilor. Este scrisă în cărţile cerului. (MS. 62, 1901)

Familiile vor trece spre reexaminare înaintea lui Dumnezeu. — Ce scenă va fi prezentată atunci când părinţii şi copiii se vor întâlni în ziua socotelilor finale! Mii de copii care au fost robii apetitului şi ai viciului corupător şi ai căror viaţă este o epavă morală, vor sta faţă în faţă cu părinţii care i-au făcut ceea ce sunt. Cine altul decât părinţii trebuie să-şi poarte responsabilitatea înfricoşătoare? Domnul i-a făcut pe aceşti tineri [562] corupţi? O, nu! El i-a făcut după chipul Său, puţin mai prejos decât îngerii. Cine atunci a făcut lucrarea înspăimântătoare de formare a caracterului? Cine le-a schimbat caracterul, aşa încât ei nu mai poartă chipul lui Dumnezeu şi trebuie să fie pentru totdeauna despărţiţi de prezenţa Lui ca fiind prea impuri pentru a avea vreun loc cu îngerii curaţi, în cerul cel sfânt? Au fost transmise păcatele părinţilor la copii prin pofte şi patimi pervertite? Iar lucrarea a fost completată de mama iubitoare de plăceri care a neglijat să-i educe în mod corespunzător, potrivit cu modelul care i-a fost dat? Toate aceste mame vor fi examinate înaintea lui Dumnezeu tot atât de sigur cât de sigur este faptul că ele există. (3 T. p. 568, 569)

În cer este un raport ilustrat. — Părinţii şi copiii să-şi amintească de faptul că, zi de zi ei trebuie să-şi formeze un caracter şi că trăsăturile acestui caracter sunt imprimate în cărţile cerului. Dumnezeu Îşi observă poporul întocmai cum un artist observă bărbaţii şi femeile ale căror trăsături vrea să le transfere pe pânză. Ce fel de pictură vreţi să produceţi? Răspundeţi la întrebare, părinţi! Ce fel de imagine va pune Maestrul Artist în dreptul vostru în rapoartele cerului?... Acest lucru trebuie să-l hotărâm acum. Mai târziu, când moartea va veni, nu va mai fi timp pentru îndreptarea trăsăturilor strâmbe din caracter.

Aceasta trebuie să fie problema cea mai importantă pentru fiecare din noi, în mod individual. În fiecare zi, înfăţişarea noastră este pictată pentru acum şi pentru veşnicie. Fiecare să spună: „Chipul meu este pictat astăzi.“ Întrebaţi-vă în fiecare zi şi în fiecare ceas: „Cum vor suna cuvintele mele în urechile îngerilor? Sunt ele ca nişte mere de aur în nişte coşuleţe de argint sau sunt ca grindina distrugătoare care loveşte şi răneşte?“... [563]

Nu doar cuvintele şi faptele, ci şi gândurile noastre formează imaginea a ceea ce suntem. Atunci fiecare suflet să fie bun şi să facă bine. Imaginea voastră să nu fie una de care să vă fie ruşine. Fiecare sentiment pe care-l nutrim îşi lasă amprenta asupra înfăţişării exterioare. Dumnezeu ne ajută să ne facem raportul în familie aşa cum dorim să fie raportul din cer. (L. 78, 1901)

Aţi fost nepăsători? — O, dacă părinţii ar urmări binele veşnic al copiilor lor cu rugăciune şi cu atenţie mare! Ei să se întrebe: „Am fost nepăsători? Am neglijat această lucrare solemnă? Ne-am lăsat copiii să devină jucăria ispitelor lui Satana? Nu avem de dat o solemnă socoteală lui Dumnezeu pentru că le-am permis copiilor noştri să-şi folosească talentele, timpul şi influenţa lucrând împotriva adevărului şi împotriva lui Hristos? Nu ne-am neglijat noi datoria ca părinţi şi nu am mărit numărul supuşilor împărăţiei lui Satana?“ (6 T. p. 429, 430)

Dacă mamele neglijează să-şi educe corect copiii, neglijenţa este reflectată asupra lor, făcându-le povara şi problemele mai grele decât ar fi fost dacă ele şi-ar fi dedicat timp şi grijă răbdătoare în antrenarea copiilor lor în ascultare şi supunere. Mamele vor fi răsplătite la sfârşit pentru că au făcut din formarea caracterelor copiilor lor prima şi cea mai înaltă motivaţie ca spinii să nu prindă rădăcină şi să aducă un seceriş bogat. (ST. 5 august, 1875)

Copiii îi vor condamna pe părinţii necredincioşi. — Blestemul lui Dumnezeu va fi cu siguranţă asupra părinţilor necredincioşi. Nu numai că plantează spini care îi vor răni aici, ci ei trebuie să se întâlnească cu propria necredincioşie când va fi ţinută judecata. Mulţi copii se vor ridica la judecată [564] şi îşi vor condamna părinţii pentru că nu i-au stăpânit şi îi vor acuza de distrugerea lor. Mila falsă şi iubirea oarbă i-a făcut pe părinţi să scuze greşelile copiilor lor şi să le lase necorectate, iar copiii sunt pierduţi şi sângele sufletelor lor va fi asupra părinţilor necredincioşi. (1 T. p. 219)

Copiii vor aduce omagiu părinţilor credincioşi. — Când va fi ţinută judecata şi când cărţile vor fi deschise, când este pronunţat de marele Judecător „bine ai făcut“ şi când coroana de slavă nemuritoare este aşezată pe fruntea biruitorului, mulţi îşi vor scoate coroanele în faţa întregului univers adunat şi, arătând către mamele lor, vor spune: „Ea m-a făcut tot ceea ce sunt prin harul lui Dumnezeu. Învăţătura şi rugăciunile ei au fost binecuvântate, spre mântuirea mea veşnică.“ (MYP. p. 330)

Rezultatele instruirii credincioase vor fi manifestate. — Toţi cei ce au lucrat cu spirit neegoist, vor privi roadele muncii lor. Vor fi văzute efectele fiecărui principiu corect şi a fiecărei fapte nobile. Ceva din acestea vedem aici, dar cât de puţin din rezultatul celei mai nobile lucrări din lume este manifestat faţă de înfăptuitor în această viaţă! Cât de mulţi trudesc în mod neegoist şi neobosit pentru cei ce sunt dincolo de posibilitatea lor de a-i ajunge sau de a-i cunoaşte! Părinţi şi învăţători se culcă pentru ultimul lor somn în timp ce lucrarea vieţii lor pare să fi fost făcută în zadar. Ei nu ştiu că credincioşia lor a deschis izvoare de binecuvântare care nu încetează niciodată să curgă. Ei văd doar prin credinţă cum copiii pe care i-au educat devin o binecuvântare şi o inspiraţie pentru semenii lor şi cum influenţa se repetă înmiit... Oamenii seamănă seminţe din care, deasupra mormintelor lor, alţii adună roadele binecuvântate. Ei plantează pomi ca [565] alţii să le poată mânca fructele. Ei sunt mulţumiţi să ştie că au pus în mişcare influenţe spre bine. În viitor va fi văzută acţiunea şi reacţia acestor influenţe. (Ed. p. 305, 306)

Părinţii îşi pot aduce copiii cu ei în Ţara Făgăduită. — Dumnezeu a îngăduit ca lumina de la tronul Lui să lumineze de-a lungul căii vieţii. Înaintea noastră merge un stâlp de nor ziua şi un stâlp de nor noaptea, cum a mers şi înaintea vechiului Israel. Este privilegiul nostru ca părinţi creştini, după cum a fost privilegiul poporului lui Dumnezeu din vechime, să ne aducem copiii în Ţara Făgăduită. (ST. 24 noiembrie, 1881)

Tu îţi vrei familia pentru Dumnezeu. Vrei să-i iei pe-ai tăi la porţile cetăţii şi să spui: „Iată-mă, Doamne, eu şi copiii pe care mi i-ai dat Tu.“ Ei pot fi bărbaţi şi femei care au crescut la maturitate dar sunt copiii tăi, iar educaţia şi vegherea ta au fost binecuvântate de Dumnezeu până acum, când ei stau ca biruitori. Acum poţi spune: „Iată-mă, Doamne, pe mine şi pe copii.“ (MS. 49, 1894)

Familiile rupte vor fi reunite. — Domnul Isus vine, vine cu nori şi slavă mare. O mulţime de îngeri strălucitori Îl vor însoţi. El va veni să-i onoreze şi să-i ia la Sine pe cei ce L-au iubit şi au păzit poruncile Lui. El nu i-a uitat şi nu Şi-a uitat făgăduinţa. Va fi o reunire a lanţului familiei. (The Review and Herald. 22 noiembrie, 1906)

Mângâiere pentru o mamă deposedată. — Tu întrebi în legătură cu micuţul tău dacă va fi mântuit. Cuvintele lui Hristos sunt răspunsul: „Lăsaţi copilaşii să vină la Mine şi nu-i opriţi, căci împărăţia cerurilor este a celor ca ei.“ Aminteşte-ţi profeţia: „Aşa vorbeşte Domnul: Un ţipăt [566] se aude la Rama, plângeri şi lacrimi amare: Rahela îşi plânge copiii şi nu vrea să se mângâie... Aşa vorbeşte Domnul: Opreşte-ţi plânsul, opreşte-ţi lacrimile din ochi; căci truda îţi va fi răsplătită, zice Domnul; ei se vor întoarce iarăşi din ţara vrăjmaşului. Este nădejde pentru urmaşii tăi, zice Domnul; copiii tăi se vor întoarce în ţinutul lor.“

Această făgăduinţă este a ta. Poţi fi mângâiată şi încrezătoare în Domnul. El m-a învăţat adesea că mulţi micuţi trebuie să fie trimişi la odihnă înainte de timpul strâmtorării. Ne vom vedea copiii din nou. Îi vom întâlni şi îi vom cunoaşte în curţile cereşti. Puneţi încrederea în Domnul şi nu te teme! (L. 196, 1899)

Copiii vor fi daţi în braţele mamelor. — O, mântuire minunată! Mult discutată, mult sperată şi mult contemplată cu o anticipare înflăcărată, dar niciodată înţeleasă pe deplin.

Drepţii cei vii sunt schimbaţi „într-o clipă, într-o clipeală de ochi“. La glasul lui Dumnezeu ei au fost slăviţi; acum sunt făcuţi nemuritori şi împreună cu sfinţii înviaţi sunt răpiţi să întâlnească pe Domnul lor în văzduh. Îngerii „adună pe cei aleşi din cele patru vânturi, de la o margine a cerului până la cealaltă“. Copilaşii sunt purtaţi de îngerii sfinţi şi daţi în braţele mamelor lor. Prieteni multă vreme despărţiţi prin moarte sunt uniţi pentru a nu se mai despărţi niciodată şi, cu cântări de bucurie, se înalţă împreună spre cetatea lui Dumnezeu. (GC. p. 636)

Ziua mult sperată. — Din ziua când prima pereche şi-a întors paşii trişti din Eden, copiii credinţei au aşteptat venirea Celui Promis [567] ca să rupă puterea distrugătorului şi să-i aducă din nou în Paradisul pierdut. (Id. p. 299)

Cerul va fi destul de ieftin dacă-l obţinem prin suferinţă... Când am văzut ce trebuie să fim pentru a moşteni slava şi când am văzut cât de mult a suferit Domnul Isus pentru a obţine pentru noi o moştenire aşa de bogată, m-am rugat ca să putem fi botezaţi cu suferinţele Domnului Hristos ca să nu dăm înapoi în faţa încercărilor, ci să le purtăm cu răbdare şi bucurie ştiind că Isus a suferit ca, prin sărăcia şi suferinţele Lui, să fim făcuţi bogaţi. (EW. p. 67)

Cerul este vrednic de orice! — Cerul este vrednic de orice din partea noastră. Nu trebuie să riscăm nimic în această privinţă. Aici nu trebuie să facem nimic la întâmplare. Trebuie să ştim că Domnul ne întăreşte paşii. Dumnezeu să ne ajute în măreaţa lucrare de biruinţă. El are coroane pentru cei ce biruiesc. Are haine albe pentru cei neprihăniţi şi o lume veşnică de slavă pentru cei ce caută slava cinstea şi nemurirea. Oricine intră în cetatea lui Dumnezeu va intra ca biruitor; nu ca un criminal condamnat, ci ca un fiu al lui Dumnezeu. Urarea de bun venit spusă oricui intră, va fi: „Veniţi, binecuvântaţii Tatălui Meu de moşteniţi împărăţia care v-a fost pregătită de la întemeierea lumii.“ Matei 25, 34. (CTBH. p. 149)

Părtaşi ai bucuriei lui Hristos. — Vedem o suită de îngeri de o parte şi de alta a porţii. Când intrăm, Isus spune: „Veniţi, binecuvântaţii Tatălui Meu, de moşteniţi împărăţia care v-a fost pregătită de la întemeierea lumii.“ Aici El îţi spune să fii părtaş la bucuria Lui. Care bucurie? Este bucuria de a vă vedea truda sufletului, taţi. Este bucuria de a vedea că eforturile voastre, mame, sunt răsplătite. Iată copiii voştri: cununa vieţii [568] le este pusă pe cap, iar îngerii lui Dumnezeu imortalizează numele mamelor ale căror eforturi i-au câştigat pe copiii lor pentru Isus Hristos. (MS. 12, 1895)

Slăvita zi a biruinţei. — Acum biserica este militantă. Acum sunteţi confruntaţi cu o lume în întuneric, predată idolatriei aproape în întregime... Dar vine ziua când luptele vor fi terminate şi biruinţa câştigată. Voia lui Dumnezeu trebuie să se facă pe pământ după cum este făcută şi în ceruri... Toţi vor fi o familie fericită şi unită, îmbrăcaţi cu haine de laudă şi recunoştinţă, haina neprihănirii lui Hristos. Întreaga natură, în frumuseţea ei neîntrecută, va oferi lui Dumnezeu un omagiu de laudă şi adorare. Lumea va fi scăldată în lumina cerului. Lumina lunii va fi ca lumina soarelui, iar lumina soarelui va fi de şapte ori mai mare decât este acum. Anii se vor scurge în desfătare. Peste întreaga scenă, stelele dimineţii vor cânta împreună, iar fiii lui Dumnezeu vor scoate strigăte de bucurie, în timp ce Dumnezeu şi Hristos Se vor uni să proclame: „Nu va mai fi păcat de-acum, nici moarte.“

Aceste viziuni ale slavei viitoare şi aceste scene pictate de mâna lui Dumnezeu trebuie să fie scumpe copiilor Săi...

Avem nevoie să păstrăm tot timpul înaintea noastră această viziune a lucrurilor nevăzute. În felul acesta vom fi în stare să preţuim corect lucrurile veşnice şi cele trecătoare. Aceasta ne va da putere să influenţăm pe alţii spre o viaţă mai înaltă. (MH. p. 504 — 508)

Va spune Dumnezeu: „Bine“? — Când vei sta în faţa marelui tron alb, lucrarea ta va apărea aşa cum este. Cărţile sunt deschise şi raportul fiecărei vieţi este făcut cunoscut. Mulţi din acea mare mulţime sunt nepregătiţi pentru descoperirile făcute. În multe urechi [569] vor cădea cu claritate înspăimântătoare cuvintele: „Cântărit în balanţă şi găsit prea uşor.“ Judecătorul le va spune multor părinţi în acea zi: „Ai avut Cuvântul Meu arătându-ţi clar datoria. De ce nu ai ascultat învăţăturile lui? N-ai ştiut că era vocea lui Dumnezeu? Nu te-am rugat stăruitor să cercetezi Scripturile ca să nu te rătăceşti? Nu numai că ţi-ai distrus propriul suflet, dar prin pretenţiile tale de evlavie i-ai rătăcit pe mulţi alţii. Tu nu ai parte cu Mine. Depărtează-te. Depărtează-te.“ O altă categorie stă în picioare, palidă şi tremurândă, încrezându-se în Hristos dar totuşi apăsaţi de un sentiment al propriei nevrednicii. Ei ascultă cu lacrimi de bucurie şi recunoştinţă cuvintele de laudă ale Maestrului. Zilele de trudă neîncetată, de purtat poveri, de teamă şi de suferinţă sunt uitate când acea voce mai dulce decât muzica harpelor îngerilor, rosteşte cuvintele: „Bine, rob bun şi credincios, intră în bucuria Domnului tău.“ Acolo stă oastea celor mântuiţi cu ramura de palmier a biruinţei în mână şi cu coroana pe cap. Aceştia sunt aceia care, prin muncă stăruitoare şi credincioasă, au obţinut calificarea pentru cer. Lucrarea vieţii lor îndeplinită pe pământ, este recunoscută în curţile cereşti ca o lucrare bine făcută. Cu o bucurie de nedescris, părinţii văd coroana, haina şi harpa date copiilor lor. Sămânţa semănată cu lacrimi şi rugăciuni se poate să fi părut semănată în zadar, dar secerişul este cules cu bucurie la sfârşit. Copiii lor au fost mântuiţi. Taţilor, mamelor, vor cânta vocile copiilor voştri cântarea bucuriei în acea zi? (ST. 1 iulie, 1886)