Дорога до Христа.

Ellen G. White

Copyright © 2021, Ellen G. White Estate, Inc.

Information about this Book

Overview

This eBook is provided by the Ellen G. White Estate. It is included in the larger free Online Books collection on the Ellen G. White Estate Web site.

About the Author

Ellen G. White (1827-1915) is considered the most widely translated American author, her works having been published in more than 160 languages. She wrote more than 100,000 pages on a wide variety of spiritual and practical topics. Guided by the Holy Spirit, she exalted Jesus and pointed to the Scriptures as the basis of one’s faith.

Further Links

A Brief Biography of Ellen G. White

About the Ellen G. White Estate

End User License Agreement

The viewing, printing or downloading of this book grants you only a limited, nonexclusive and nontransferable license for use solely by you for your own personal use. This license does not permit republication, distribution, assignment, sublicense, sale, preparation of derivative works, or other use. Any unauthorized use of this book terminates the license granted hereby. (See EGW Writings End User License Agreement.)

Further Information

For more information about the author, publishers, or how you can support this service, please contact the Ellen G. White Estate at mail@whiteestate.org. We are thankful for your interest and feedback and wish you God’s blessing as you read.

Передне слово.

Богато чують сей зазив: “Прийдїть до мене” — клич милосердного Спасителя, котрий з своєї любови занимає ся тими, що відвертають ся від Бога; сї слова проникають в серця многих, котрі благають Христової помочи, і родить ся в них потім бажанє, повернути назад до дому Отця свого. Часто повторяють вони запит Томи: “ Як же-ж нам знати дорогу до него?” Дім Отця відай далеко, а дорога до него трудна і непевна. Де та правдива дорога, що провадить до дому? —

Заголовок сеї книжки вказує на єї призначенє. Ся книжка вказує на Ісуса, як одинокого, що за-спокоює потреби душі і провадить ноги тих, що сумнївають ся і вагають ся, на дорогу мира. Вона провадить того, що шукає правди і чесноти, крок за кроком на дорогу християньского житя і до богацтва благодатий, котре знаходить ся в цїлко-витій передачі Богови свого “я” і в непохитній вірі в спасенну ласку і піддержуючу силу прия-теля гріхів. Науки сеї книжочки дали не одній занепокоєній душі розраду і надїю і не одного з наслїдників Учителя зробили спосібним, ходити з повним довірєм і з більшою охотою на прощі і відпусти дорогою свого небесного проводира. Сподїваємо ся, що ся книжка зробить таку саму прислугу богатьом ще, котрі потребують тої самої пільги, щоби побачити дорогу, що провадить до неба.

Так лучило ся Яковови, коли він прибитий страхом, що єго гріхи розлучили єго з Богом, по-ложив ся спати і “єму снило ся, що бачить стоячу на земли драбину, що своїм верхним кінцем сягає до самого неба.” Так об’явила ся єму сполука між небом а землею, а слова потїхи дав подорожному той, що стояв на вершку воздушної драбини. О, коби і тим, що читають се оповіданє про дорогу до житя, дано таку певність, яку одержав Яков, як мав сей сон.

Видавцї.

Глава 1—ВСТУП. — Любов Бога до людей.

Як природа, так і об’явленє сьвідкують разом про Божу любов. Отець наш небесний є жерелом житя, правди і утїхи. Погляньте лише на ті пречудні і дивні дїла природи; подумайте тільки, як вони чудово приспособлені не лишень до потреб і щастя людий, але також і для всїх иньших живучих сотворінь! Сяєво сонця і дощ, що прохолоджує і відсвіжує землю, долини і гори, озера і ріки і безмежне море, — вони всї є свідками Божої любови до нас. Се-ж бо є Бог, що заспокоює щоденні потреби всіх своїх сотворінь. Давид висказує сю думку величними словами: “Очи всїх споглядають на Тебе, а Ти даєш поживу кождому в свій час. Ти отворяєш руку свою і насичуєш все живе тим, чого собі котре бажає.” (Псал. 145. 15. 16.)

Господь сотворив чоловіка святим і щасливим; чудова земля, що єї сотворила рука Сотворителя, не носила на собі нї найменьшого слїду упадку і проклятя. Аж переступ Божого закону принїс на сей світ погибіль і смерть. А всеж таки об’являє ся на нїм безмежна любов Бога серед тілько терпінь і смутку, котрі спричинив гріх. Стоїть написано, що Господь прокляв землю через чоловіка. (1. Мойс. 3, 17.) Бодяки і тернє, труднощі і випробуваня заповняють житє чоловіка журбами та неприєм-ностями, а вони були призначені до найлїпшого. Вони творили одну частину потрібного вишколеня в святім намірі Бога, щоби знов підняти людий з їх пониженя і глибокого упадку, котрий спричинив гріх. Хотяй світ сей попав у гріх, то все-ж таки він ще не є місцем нужди і клопоту. В самій природї находимо потїху, розраду і надїю. Бо ще цвитуть квітки на бодяках, а на терню пишають ся рожі. “Бог є любов” — стоїть написано на кождім розвиваючім ся пупянку, на кождій стебелиночцї. Любі пташки, що гомонять своїм мельодийним співом, нїжні квіточки, що в своїм повнім розцвітї напо- вняють воздух роскішним запахом, високі дерева в своїм буйнім убраню чарівної зелени, — се все свідчить виразно о ревній і запонадливій любови і о батьківскій опіцї Господа нашого і о єго волї, зробити всїх своїх дїтий щасливими. Слово Господа об’являє єго прикмету Божу. Коли Мой-сей молив ся: “Господи, покажи мені славу Твою. ” (2. Мойс. 33, 18.) то відповів єму Господь: “Проведу всю милость мою перед лицем твоїм.” (2. Мойс. 33, 19.) Ось велич і слава єго! А коли Господь переходив перед обличем Мойсея, скрик-нув той: “Господь! Господь! Бог милосердний і ласкавий, не скорий на гнїв і щедрий на милость і правду, що держить ласку для тисячів і прощає несправедливість і гріх! ” (2. Мойс. 34, 6. 7.) Йона викликнув словами: “Бо-ж я знав, що Ти — Бог благий, милосерднїй, довготерпеливий и многомилостивий.” (Йона 4, 2.)

Господь притягнув нас до себе безчисленними доказами своєї любови в небі і на земли. Він старав ся об’явити нам себе дїлами природи в небі і на земли, дуже тїсною і сердечною злукою, яку серця людий можуть собі лише подумати; але всї вони з’ображають точно єго безмежну любов до нас. Мимо всїх сих ясних і виразних доказів, заслїпив воріг (дїявол) добрі серця людий так дуже, що вони з страхом и трепетом дивлють ся на Господа і представляють собі Єго, як жорстокого і невбла-ганного володаря. Сатана довів людий до того, що вони уважають Бога жорстоким і строгим судиєю. Він представив їм Сотворителя істотою, котра не-довірчивими очима дивить ся на похоти і на гріхи людий, щоби опісля їх судити. Якраз тому то прийшов Ісус до нас на землю, до людий, щоби здоймити сю темну тїнь із наших очий, котра за-криває безмежну Божу любов до нас.

Син Божий прийшов з неба, об’явити нам Отця: ..Бога нїхто нїколи не бачив; лише Син єго єдинородний, що в лонї Отця; той нам об’явив.” (Йоан 1, 18.) “Нїхто не знає Сина, тільки Отець; анї Отця нїхто не знає, тільки Син та той, кому хоче Син об’явити.” (Мат. 11, 27.) Коли оден з учеників попросив Ісуса: “Господи, покажи нам Отця!” (Йоан. 14, 8), відповів єму Ісус: “Як довго я з вами, а ти ще не пізнав мене, Филипе? Хто мене бачить, той бачить і Отця; як же се ти кажеш: покажи нам Отця?” (Йоан 14, 9.)

В описї свого призначеня на землї говорить Ісус: “Дух Господен на менї, задля котрого пома-зано мене: благовістити (проповідувати добро) післав мене убогим, сцїляти розбитих серцем, проповідувати невільникам свободу, слїпим зір, випускати замучених на волю.” Се було єго призначеним дїлом. Він ходив і сповняв дїла милосердя, уздоровлював тих, що їх Сатана поборов. Були такі села і міста, де в жаднім домі не було чути нї стогону нї зойку хорих, бо він ходив і лїчив їх. (Лука 4, 18.) Дїла єго свідчили о єго Божескім походженю і призначеню. Любов, милосердє і глибоке співчутє виявляли ся в кождім дїлї єго житя. Він взяв на себе людску природу, щоби тим лучше пізнати і задоволити людскі потреби. Найбіднїйшим і найнезначнїйшим людям не було страшно, приступити до него; навіть дїти приставали до него радо і любили єго. Вони сидїли коло ніг єго і на колїнах в него та радо споглядали на лице Спасителя, що сняло любовю.

Ісус нїколи не відпихав від себе людий словом правди, але говорив до них завсїгди з любовю. В своїх щоденних зносинах з народом був він завсїгди уважним і дбайливим і оказував свою любов до него. Він нїколи не був неввічливим, або неприязним, ніколи не говорив грізним висловом, нїколи не вражав почувань другого серця. Він говорив слова правди, але завсїгди з любовю. Нї-коли не одсуджував людскі хиби, лицемірство, не-вірство і несправедливість, а коли вже осуджував найострійше, то робив се з сльозами в очах і трем-тячим голосом. Він плакав над містом Єрусалимом, котре він так дуже любив, а воно не хотїло єго приняти, — він, що є дорогою, правдою і житєм. Хоч мешканцї Єрусалиму вирекли ся свого Спасителя, то Ісус був все таки до них милосердним і ввічливим. Єго житє було повним самовідреченя і ревної любови до других. В єго очах кожда душа була цїнною. Підчас коли він завсїгди зберігав божеску повагу і гідність, то все таки прилягав з найніжнїйшим чувством до кож-дого члена Божої родини. У всїх людий бачив він упавші душі, котрих спасене було єго призначенєм.

Отсе прикмети Христа, якї виявляли ся в єго житю. Такий то характер Бога. З серця Отця и плвуть струї Божого милосердя, об’являють ся в Христї і розливають ся на людий. Ісус, милосердний і люблячий Спаситель, став Богом, “об’явленим в тїлї. ” (1. Тим. 3, 16.)

Христос жив, терпів і умер, щоби нас спасти. Він став страждаючим чоловіком, щоби ми могли стати ся участниками вічного щастя. Бог допустив щоби єго одинокий і улюблений Син, повний ласки і правди, зійшов зі світа неописаної величі на світ зіпсований і затроєний гріхами, на світ, що був закритий чорною мракою і проклятєм смерти. Бог допустив, щоби Ісус покинув лоно єго любови, щоби він покинув і святих ангелів, що єго прославляли, на те, щоби потерпів ганьбу і наругу, понижене і ненависть, а в кінци навіть і смерть. “Отсе впала на него кара за весь мир, щоби ми мали супокій і уздоровились єго ранами.” (Ісаія 53, 5.)

На самотї, в Гетсеманьскій пустинї взяв на себе непорочний Син Божий тягар гріха на хрестї. Він, що був одно і те саме, що й Бог, відчув в своїй душі страшну розлуку, котрої одинокою причиною був людский гріх против Бога. Ся розпука витиснула з уст єго болїстний крик: “Боже, Боже мій! Нащо оставив ти мене?” (Мат. 27, 4.) Отсе був тягар гріха, чувство єго страшної далекосяглости, розлука душі з Богом, через що пукло серце Сина Божого.

Сю велику жертву не принесено на те, щоби в серцю Отця небесного викликано любов до нас грішних, або щоби збудити Єго милосерде до нас, щоби нас ратував і спасав. Нї, нї! “Так Бог полюбив світ, що навіть Сина свого єдинородного дав.” (Йоан. 3, 16.) Отець любить нас не задля жертви відкупленя, але він сам принїс жертву відкупленя, бо нас так дуже любив. Христос став посередником між Богом, а єго людьми, і яко такий, розлив свою безмежну любов на світ, що попав у гріхи. “Бо Бог був у Христї і помирив світ з самим собою.” (2. Кор. 5, 19.) Бог терпів разом з своїм Сином. В душевнім страху в Гетсеманїї, в боротьбі зі смертию на Голготї потерпіла любов Божа за наше спасенє.

Ісус сказав: “Тому любить мене Отець, що я житє своє віддаю, щоби єго знову приняти назад. ” (Йоан. 10. 17.) Се значить: “Мій Отець так дуже любить вас, що він і мене тим більше любить, що я дав своє житє за ваше спасенє. Віддаючи за вас своє житє, став я вашим заступником і учителем; я взяв на себе ваші провини, переступства і гріхи і тим став я Отцеви моєму ще любійшим і дорозшим. Через мою жертву остане Бог спра- ведливим, а все таки оправдає того, хто вірить в Ісуса.”

Ніхто, окрім Сина Божого, не довершив нашого спасеня; бо лишень єдинородний Син, що був на лонї Отця, міг нам єго об’явити. Тільки він, що знав безмірну і безграничну любов Бога, міг оповістити таку любов світови. Нїчого меньшезначного, як тільки Христом принесена жертва за упавше людство, як тілько отся безмірно велика жертва змогла виразити любов небесного Отця до потонувшого в гріхах людского роду.

“Бо так дуже полюбив Бог світ, що навіть Сина свого єдинородного дав на жертву. ” Він дав єго не лише на те, щоби жив між людьми, носив гріхи світа і умер жертвою на хрестї; він подарував єго упавшому людству. Христос мав з власного переконаня пізнати жаданя і потреби людского роду. Єдинородний Син Божий з’єднав ся з людьми нерозривним союзом. “Тому то він не соромить ся, звати їх братами.” (Євр. 2, 11.) Він став нашою жертвою, нашим речником і заступником, братом нашим, котрий перед престолом Отця носить нашу людску подобу і по всї часи остає ся одним з народом, що єго викупив від гріху, він став ся Сином чоловічим. Се все зробив він, щоби спасти людий від загибелї і піднести з пониженя гріху, щоби відбивала ся в них любов Божа, щоби вони могли стати ся участниками вічної щасливости і святости. Заплата за наше спасенє, безконечно велика жертва нашого Отця небесного, що свого Сина дав за нас на хрест, повинна наповнити нас глибокими почуванями і думками високими, о тім, чим ми маємо бути через Христа. Натхнений апостол Йоан наповнений обожуванєм і глибокою пошаною до височини, глибини і ширини любви небесного Отця для погибаючого люду. Він не може найти відповідних слів, щоби висказати велич і щирість так великої любови; він накликає і завзиває світ, щоби звернув свою увагу на сю любов, ось якими словами: “Глядїть, яку любов дав нам Отець, щоби лише ми могли звати ся синами Божими!” (1. Йоан 3, 1.) Яке велике достоїньство для чоловіка! Через гріх стали люди підданими дїявола; але через жертву примиреня сини людскі можуть стати ся знов синами Божими. Через принятє людскої природи підносить Христос упавшу людскість назад до первістної гідності так, що злукою з ним можуть вони бути справдї гідними імени синів Божих.

Подібної любови нїгде вже не найдемо. Синами Царя небесного звати ся! О, солодка обітнице! О, слово найглибшого думаня! Най би розбив ся всякий людский союз між людьми, найби пропала вірність між приязними другами, най би і матері перестали любити дїточок своїх, — та нїколи не змінить ся любов Господа до нас! Ся гадка перемагає всї душевні вражіня, а серце підчиняє ся волї Божій. Чим більше думаємо о Божім походженю Ісуса, тим більше побачимо в него милосердя, любови і прощаня осяяного світлом безпартийности і справедливости. Чим більше будемо обдумувати про терпіня Христа на хрестї, тим яснїйше і виразнїйше пізнамо безчисленні докази Божої любови, безконечної і вічної, і будемо в силї зрозуміти сердечне співчутє, котре переважує навіть тужну любов матери до пропавшого свого дитятка. —

Глава 2—Грішник потребує Спасителя.

Чоловік одержав при своїм сотвореню благородні тїлесні і душевні прикмети і дари. Він був совершенною істотою і жив в згодї з Богом. Думки єго були чисті а цїль єго сьвята. Але непослух справив єго душевні і тїлесні сили і єго прикмети на иньші дороги, і на місци справедливої любови стануло самолюбство. Через переступи і гріхи став чоловік таким ослабленим, що єму стало неможливим, власною силою опирати ся гріхови. Він зробив ся невільником Сатани і був би раз на завсїгди остав ся таким самим, як би Бог з своєї любови не післав єму був заступника, посередника. Іскуситель задумав знївечити Божий плян при сотвореню чоловіка і тим нанести світови горе і загибіль. Так, він не завагав ся навіть означити Боже сотворене чоловіка за причину всего лиха.

В своїм безгрішнім станї стояв чоловік в як найтїснїйшій і найщасливійшій сполуцї з тим, “в котрім скриті всї скарби мудрости і пізнаня.” (Колосс. 2, 3.) Коли-ж прародичі впали в гріх, не міг чоловік дальше тїшитись святостию і таїв ся перед присутностию Бога. Таке саме є ще й тепер з невідродженим і необновленим серцем. Воно не жиє в згоді з Богом, ані в душевній сполуцї з ним, бо не сподобує собі їх і не тїшить ся ними. Грі-шник не може тїшити ся присутностию Бога і боїть ся стичности і спільного пожитя з сьвятим єством. Хоч би він мав навіть доступ до раю, то нїколи не був би він для него місцем щасливої радости. Безкористна любов, що там панує і стоїть в тїсній звязи з безграничною любвою Бога, не могла би в єго серцї найти відгомону. Єгo думки, єго інтереси були би цїлком инакші, нїж ті, що порушують серця тамошних безгрішних жителїв. Він був би непотрібним і зайвим між ними, був би фальшивим тоном в мельодиї і гармонїї неба. Небо стало би для него місцем терпіня і муки; він уживав би всїх своїх сил і способів, щоби лише сховати ся від вічного сяйва і осередка всїх радощів і любови. Не є се самовільною і нерозважною ухвалою Бога, яка ви-ключає безбожників з неба; вони самі з власної провини виключили себе від сеї блаженної спільности. Велич Бога була би для них пожираючим вогнем. Вони бажали би собі радше смерти і погуби, щоби лише скрити ся перед лицем того, що за їх спасенє умер на хрестї.

Неможливо нам з власної сили втїчи перед пропастию гріху, в яку ми вже раз упали. Бажаня нашого серця лихі, а ми не можемо їх змі- нити, “бо хто з нечистого може родити ся чистим? Нїхто!” (Йов. 14, 4.) “Тому, що думанє тїлесне є ворогованєм проти Бога, бо не корить ся Божому законови; тай не може коритись.” (Римл. 8, 7.) Вихованє і просьвіта, всї змаганя і поступи людий мають свій власний круг до дїяльности, але в сїм випадку вони є безсильними. Вони можуть викликати зверхну переміну приличности, чемности і моралї, але серця змінити не можуть; вони не можуть очи-стити тайні спонуки в житю чоловіка. Насамперед мусить дїлати в серцю якась иньша сила, насамперед мусить прийти нове житє з го-ри, заким ще чоловік наверне ся від гріху до святости. Ся сила то Христос. Лишень одна ласка єго зможе оживити завмерлі душевні сили і привести їх до Бога, до скінченої святости. Сиаситель сам каже: “Хто не народить ся звиш, той не побачить царства Божого.” (Йоан. 3, 3.) Чоловік мусить при- няти нове серце, нове бажанє, нові заміри і думки до цїлковитої переміни житя. Коли хто думає, що нам треба тільки розвивати те добро, яке вже є в людинї з природи дане, той грубо помиляє ся. “Природний чоловік не приймає того, що від Духа Божого; воно для него дурницї, бо він не може єго зрозуміти, тому, що воно духовно розбираєть ся. ” (1. Кор. 2, 14.) “Не дивуй ся, що я говорив тобі: ви мусите народити ся звиш.” (Йоан. 3, 7.) Про Христа стоїть написано: “У нїм житє було і житє було світлом для людий.” (Йоан. 1, 4.) “І нема нї в кім другім спасеня; бо й нема жадного иньшого іменя під небом, даного людям, щоби ми ним спасались. ” (Дїянія ап. 4, 12.)

Не досить того, що ми бачимо батьківску опіку, любов і милосердє Боже; не досить бачити і пізнавати мудрість і справедливість єго закону; не вистарчає ще, знати, що він оснований на вічній підвалинї любови. Апостол Павло зрозумів се все, коли писав: “Коли-ж я роблю те, чого не хочу, то тим хвалю закон, що він добрий.” “Закон є святим, справедливим і добрим.” (Римл. 7, 16. 12.) Але сумно і в роспуцї свого серця додає він: “Але тїлесно запроданий я гріхови. ” (Римл. 7, 14.) Він хотїв чистоти і справедливості, якої власними силами не міг осягнути, і тому говорить: “Окаянний я чоловік! хто спасе мене від тїла сеї смерти?” (Римл. 7, 24.) Се той самий болїстний крик, який видавали з себе богато боязливих душ по всїх краях і по всї часи. На се все находить ся лишень одна одніська відповідь: “Ось, агнець Божий, що носить на собі гріхи світа.” (Йоан. 1, 29.)

Маємо богато всяких притч і порівнань, яки-ми Дух Божий сю правду роз’яснює і поясняє тим, котрі лише бажають сего, бути увільненими від провин і тягару гріхів. Коли Яков обманив свого ората Ісава і втїк з батьківского дому, то так почував свою провину, що давило єго до землї. Опущений і прогнаний, відлучений від усего того, що в житю було єму дорогим і любим, мав він одну думку, котра єму дуже долягала і гнїтила єго, що гріх розлучив єго із Богом, а небо опустило єго. В смутку поклав ся він спати на голу землю; навколо него лише одні горби, а понад ним розкішне зоряшливе небо. І коли він заснув, то приснив ся єму дивний та чудний сон. На земли, де він відпочивав, стояла десь драбина і сягала своїм горішним кінцем аж до самого неба, до небесної брами. А по тій драбині сходили то в гору то в низ Божі ангели. З отвореного неба почув він голоси радости і надїї, божу вістку до себе. В той спосіб об’явлено Яковови Спасителя, котрий може заспокоїти бажаня і потребу єго душі. З утїхою і вдячностию дивив ся Яков на об’явлену дорогу, якою він як і грішник прийти може знову до спільности з Богом. Таємнича драбина, що він снив, представляє Ісуса, одинокого посередника між Богом а людьми.

На те саме порівнанє вказує Ісус в своїй роз-мові з Натанаілом: “Істино, істино говорю вам: від нинї бачити мете небо відкрите і ангелів Бо-жих, що сходять у гору і в низ на Сина чоло-вічого. ” (Йоан. 1, 51.) Через гріх відчужив ся чоловік від Бога, земля віддїлена від неба. Не було жадної кладки над пропастию, що лежала помежи ними. Але через Христа відновлено знову злуку поміж землею а небом. Заслуга єго стала містком над пропастию, яку спричинив гріх, так, що ангели Божі можуть знову сходити ся з людьми і навязувати з ними спільні зносини. Христос сполучив упавше і грішне людство в єго немочі і безпомічности з жерелом безконечної всемогучости Бога.

Даремно мріє людство о своїм поступі, даремні всі заходи около ублагороднюваня людий, коли не звертає ся уваги на одиноке жерело всеї надїї і помочи для упавшого люду. “Всякий добрий дар і всякий совершенний дар приходить з гори, від отця світла.” (Яков 1, 17.) Без Бога нема жадного совершенного характеру, а одинока дорога до Бога — Христос. “Я є дорога і правда і житє; нїхто не приходить до Отця, як тільки через мене.” (Йоан 14, 6.)

Любов, якою любить Бог дїтий своїх на земли, сильнїйша від смерти. Жертвою свого Сина, сим одним даром, подарував він нам цїле небо. Житє і смерть Спасителя, єго посередництво межи нами і Богом, служба ангелів, заступництво єго Духа, — і все, чим Бог у нас дїлає і творить — служить для спасеня упавшого роду людского.

Погляньмо лишень віруючи на сю чудотворну жертву принесену для нас і за нас! Признаймо терпеливість і муку, якою хоче небо спасти про-паще людство і привести знов на лоно Отця! Чи-ж обіцяна нагорода, радість в небі, товариство анге-лів, сполука і любов Бога і Сина, ублагородненє і розширенє наших умових сил по всї часи — не могли би нас спонукати до того, щоби ми, тому, що сильнїйших спонук і красших средств не можна вже найти навіть, — щоби ми посьвятили Сотво-рителеви і Спасителеви наші серця цїлком?

З другої сторони, чи не можуть нас остерегти від служби Сатанї: грозячий осуд Божий над гріхом, неминуча відплата за гріхи, погіршенє нашого характеру, страшний суд і погуба, виявлені словом Божим ?

Чому не хочемо признати терпеливости і ще-дрости Бога? Любім его такою самою любвою, як він нас любив! Будьмо участниками тих ласкавих средств милосердїя, якими він нас обдарував, щоби ми знову стали єго образом і подобієм і привернули ся до вічної згоди і злуки з Отцем і єго Сином.

Глава 3—Покаянє.

Чи-ж можливо воно, щоби грішник був супроти Бога праведним? Лише через Христа можемо ми вернути ся до правдивої і сьвятої згоди з Богом. Але як нам дійти тепер до Христа? Богато таких, що знають свої гріхи, кличуть, як тодїшна товна підчас зелених свят, ще й сегодня: “Що нам робити?” Тодї перший раз промовив до них апостол Петро: “Покайте ся, відпокутуйте гріхи свої, очистїть ся від них.” (Дїян. апост. 2, 38.)

В правдивім покаяню містить ся і смуток та жаль, що ми согрішили і бажанє: оминати гріх. Ми не збудемо ся гріхів аж доти, доки не пізнамо, що ми согрішили. Правдива переміна в нашім житю настане аж тодї, коли ми цїлим своїм серцем відвернемо ся і відцураємо ся гріхів.

Є богато таких, що не розуміють, яке значінє має правдиве покаянє і правдива покута. Богато жалують, що согрішили, ба навіть навертають ся поверховно тому, що боять ся наслїдків своїх гріхів. Та се не є покутою нї покаянєм в значіню слова Божого. Такі оплакують горе, яке нанїс їм гріх, а не самий гріх. Так плакав і лементував Ісав, що утратив на віки право первородства. Валаам пізнав свою вину і признав ся до неї, коли ангель став з голим мечем єму на дорозї; він бояв ся за своє житє. Але правдивого покаяня, правдивого обридженя до гріху не бачимо й слїду. Юда Іскаріот, коли зрадив свого Господа і Учителя, викрикнув: “Согрішив я, що зрадив кров невинну.” (Мат. 27, 4.)

Зізнанє гріху вимушено з єго душі, свідомої своєї провини і страшної кари, з огляду на суд. Наслїдки єго гріху наповняли єго страхом і жахом, але не бачимо тут зовсїм того глибокого смутку, жалю розбитого серця над тим, що зрадив невинного Сина Божого, що він відрік ся Святого в Ізраілю. Фараон зізнав, що правда, свою вину, коли стогнав під різкою Бога, але лише на то, щоби уникнути дальшої кари. Але коли нужда перестала, повернув він до свого давного глуму над Богом назад. Всї сї люди справдї жалували ся над наслїдками своїх гріхів, але не над самими гріхами.

Але коли серце піддасть ся впливови і дїланю Божого Духа, тодї пробуджує ся совість, тодї почуває грішник глубину і святість Божих законів, основи єго царства в небі і на земли. “Світло, що освічує всїх людий, що приходять на світ’” (Йоан 1, 9.) освічує скриті і заховані закутки єго серця і заховані річи темряви виходять на яву. В єго душу і серце приходить пересвідченє і вони ним наповняють ся. В грішника будить ся переконанє і пізнанє справедливости Бога, а єго серце огортає страх, як по- думає, що стане колись винуватим і огидним пе-ред лицем Господа. Він бачить також любов Божу, пізнає єго чудову святість, тїшить ся чистим серцем і відчуває сердечне бажанє, привернути ся до щасливої сполуки з небом і очистити ся. Молитва Давида по єго упадку показує виразно єго смуток ізза гріха. Каянє єго було глубоким і щирим. Ми нїчого не чуємо о тім, аби він прикрашував, або затаював свої провини; в єго молитві не виявляє ся бажанє, утечи перед грозячим судом. Давид бачив мерзоту своїх проступків; пізнав, що душа єго оплямлена; він почув гидоту до свого гріха. Він молив ся не лише о відпущенє гріхів, але також о “чисте серце. ” Він був жадний правдивої свя-тости і хотїв увійти назад в цілковитий мир і сполуку з Богом. Тому то й мова єго душі була така:

“Блажен, кому простить ся беззаконє, кому гріх буде покритий !

Щаслив чоловік, котрому не полїчить Господь несправедливість єго,

В кого нема зради в серцї!”

“Боже, по милостї твоїй, по великому милосердю твоїм прости переступи мої;

Обмий мене зовсїм від несправедливости моєї і очисти мене від гріха мого!

Знаю бо переступи мої і гріх мій все передомною

Очисти мене від гріха ісопом і буду чистий; обмий мене і буду білїйший від снїгу ....

Сотвори менї, Боже, чисте серце
І дай же менї нового, певного духа.

Не відкинь мене від лиця твого
І духа твого святого не відбери від мене ....
Ізбави мене від крівавої вини, Боже, Боже, Спасителю мій’.
І язик мій радо величати ме твою справедливість. ”

(Псал. 32, 1. 2 ; 51, 3-16.)

Такого покаяня ми не можемо осягнути влас-ними силами, хиба лише через Христа, котрий вознїс ся, і обдарив людий благодатями.

Тут саме богато помиляють ся і тому якраз не можуть осягнути тої пільги, яку бажає нам дати Христос. Вони гадають, що не можуть прийти скорше до Христа, аж доки не покають ся і що-покаянє приготовляє дорогу до цїлковитого від-пущеня гріхів. Що правда, покаянє мусить надійти скорше, як відпущенє гріхів; лише боязливе і роз-бите серце відчуває потребу Спасителя. Чи мусить грішник чекати, нїм відпокутує щоби зміг прийти до Хріста? Чи покута має бути завадою між грішником і Спасителем?

Біблїя на жаднім місци не вчить, що грішник мусить насамперед спокутувати свої гріхи, нїм піде за голосом Хриса: “Прийдїть до мене, всї знеможені та обтяжені, то я впокою вас. ” (Мат. 11, 28.) Отсе цїлюща, животворна сила, що походить від Христа і провадить до правдивого покаяня. Петро об’яснив Ізраільтянам сю справу словами: ’’Сего князя і Спаса підняв правицею своєю, дати покаянє Ізраілеви і оставленє гріхів.” (Дїян. апост. 5, 31.) Без духа Христового, що про-буджує совість, не можемо каяти ся так само, як не можемо без Христа одержати відпущенє гріхів.

Христос є жерелом всїх добрих спонук і при-чин. Він оден може посадити в наших серцях не-нависть до гріхів. Кожда жадоба правди і чистоти, кожде переконанє о нашій грішности є ясними доказами дїланя Святого Духа в наших серцях.

Ісус висказав це словами: “А коли я буду піднятий від землї, то всїх притягну до себе.” (Йоан. 12, 32.) Христос мусить об’являтись гріш-никам, як Спаситель, що за гріхи світа пішов на смерть. Коли ми придивимо ся Синови Божому, роспятому на хрестї на Голготї, тогдї починає роз’яснюватись нам тайна спасеня, а доброта Божа провадить нас до покаяня. Своїми муками і смертию, яку потерпів на хрестї за нас грішних, показав нам Христос недосяжну любов, а коли грішник застановить ся над сею любвою, тодї помякне єго камінне серце, душа розворушує ся, а в нїй будить ся покаянє.

Правда, що деколи люди встидають ся своїх гріховних доріг, що вони залишають деякі свої лихі привички, нїм ще вони прийдуть до свідомости, що то Христос з своєї любови притягає їх до себе. Але коли люди зроблять перший крок до поправи, коли в них зворушить ся бажанє, жити праведно і чесно, то се тільки Христова сила наклоняє їх до того. Єго сила робить на них якийсь їм незро-зумілий вплив, сумлїнє їх оживає, а і зверхне житє стає чимраз все лїпшим. Коли Христос зверне їх увагу на себе і на свій хрест, коли вони пізнають, що то їх гріхи єго на хрест прибили, тодї починають вони ступати за остерігаючим голосом свого сумлїня. Їх зіпсоване і грішне житє і отупінє їх серця стануть їм перед очима. Хри-стова справедливість стане їм більше зрозумілою і вони скрикнуть: “Що се таке гріх, що він вимагає тілько жертви великої, аби спасти ся від него? Чи-ж конечно було треба аж так великої любови, усїх сих мук і сего пониженя, щоби ми не пропали, а одержали вічне житє? ”

Грішник може сїй любві оперти ся, може противити ся тому, щоби станути близше до Христа, а коли від сего не відмовить ся, коли він не відкаже ся близкого побуту коло Спасителя, то Ісус підойме єго до себе. Як лише грішник пізнасть ухвалу і плян Бога, як пізнасть Божий замір спасеня, тодї він в правдивім покаяню за гріхи свої прийде у стіп хреста і буде молити ся о відпущене тих гріхів, які улюбленому Синови Божому нанесли тілько мук і терпінь. Та сама сила Божа, що дїлає в природї, дїлає також і на серця людий. Вона збуджує в них невимовне бажанє за чимсь таким, чого вони ще не мають. Річи сего світа не можуть задовольнити сего бажаня. Божий Дух, що в них дїлає, приказує їм стреміти до тих благ і скарбів, котрі можуть дати душі мир і задоволенє, а також старати ся, стати участниками святої радости, через ласку Христа. Наш Спаситель дїлає все, видимо чи невидимо, на людскі душі, щоби відвернути їх від незадовольнимих втїх гріха, а привести до безконечних благодатий, які можна найти таки в нїм самім. До всїх сих душ, які даремно бажають черпати з дїравої керницї сего світа, лунає ще й сегодня сей клич: “А хто хоче пити, най прийде; хто хоче, най черпає воду з жерела вічного житя дармо.” (Откр. 22, 17.)

Ви, що з цїлого серця бажаєте лїпших скарбів, як ті, що може вам дати сей світ, пізнаете в сїм бажаню приваблюючий, приманюючий голос Бога! Моліть ся до него о правдиву покуту, щоби він об ’, явив вам Христа в безмежній любві і досконалій чистотї! Житє Спасителя а чудовим приміром головних заповідий Божого закону: Люби Бога над усе, а ближного твого, як самого себе. В щирости і в несамолюбній любові перейшло єго житє. Коли подивимо ся на него, коли божескі лучі впадуть на нас, аж тодї пізнамо ми гріховність наших сердець.

Як колись Никодим, так може й ми нераз об-манювали себе, що ми вели моральний, чесний, безгрішний і бездоганний та непорочний спосіб житя і через те не потребували корити ся Богови, як простий грішник. Коли Христос освітить нас своїм сяйвом, тодї ми пізнамо нечистоту своїх сердець, самолюбство наших дїл і замірів, ворогуванє проти Бога, яке оплямило благословенні дїла нашого житя. Тодї прийдемо до переконання, що наша справедливість є справдї як “нехарна одежа.” (Іс. 64, 6.) і що тільки Христова кров зможе очистити нас від плям гріха і обновити серця наші по своїм образі.

Промінь краси і величі Божої, відблиск чи-стоти Христової, котрий прошибає нашу душу, робить кожду нечисту пляму на нас виразнїйшою і показує нам наші блуди і промахи, наші слабі сторони, наші нечисті бажаня і похоти, віроломство і нещирість нашого серця і брехливість наших уст. Невірність грішника, який не хоче знати законів Божих, виступає на світло. Дух Божий ломить єго гордість і принижує єго. Грішник настрашить ся сам себе, як уздрить чистий, непоплямлений характер Христа.

Коли пророк Даниіл оглядав велич Божу, яка окружала післаного до него небесного посла, вра-зило єго почутє власної немочі і несовершенности. Він описує вражінє сеї чудової сцени ось такими словами: “І я зостав ся сам та дивив ся на се велике видиво, але в мене не стало сили і лице моє змінилось дуже; вся відвага мене опустила.” (Дан. 10, 8.) Серце, зворушене в такий спосіб, вчить ся ненавидїти самолюбство і починає за помочию Христової справедливости стреміти до чистоти серця, яка стоїть у добрій згоді з Божими законами і з любовю Христа.

Апостол Павло пише, що він “по законній праведности є безгрішний”, (Фил. 3, 6.) оскілько входять в рахубу зверхні дїла; але наколи він пізнав свій душевний характер і єго внутрішнє значінє, зрозумів, що він грішний. Судячи після букв закону, як то люди звичайно після зверхного житя судять, сей апостол не допускав ся до гріху, але коли він роздивив ся в глубинї і далекосяглости святої заповіди і так себе пізнав, як се Бог єго знав, тут він покорив ся і признав свою вину словами: ’.Я-ж колись жив без закону; а як прийшла заповідь, тодї гріх ожив, а я вмер.” (Римл. 7, 9. 10.) Як він добре пізнав значінє закону, тодї представив ся єму гріх в своїй правдивій страшенности і гордість єго зникла.

Бог не дивить ся на всї гріхи однаково; він робить ріжницю між ними що до величини і ваги, так само, як і люди; хоч би в очах людий ся або та лиха сторона чи там гріх була й як незначною, то в очах Бога жаден прогріх не є мало важним. Людский осуд є несовершенний, недосконалий і односторонний; але Бог бачить і осуджує всї справи після правдивої їх прикмети. Пянюгу ми ненавидимо і кажемо єму, що єго гріх не допустить єго до раю; але як часто гордість, самолюбство, захланність і скупість остають ся без нагани? А се власне ті гріхи, котрі на Божій вазї важуть найбільше, бо вони стоять в найбільшій супереч-ности з єго милосердною прикметою, з єго безін-тересовною любвою, яка панує в непропащій все-леннї. Хто попав у тяжкі гріхи, відчуває сам свою ганьбу і біду, чує, що потребує Христової ласки; противно гордість і зухвальство не відчувають жадної недостачі і замикають своє серце перед безконечними благодатями і дарами, які може нам дати лише оден Христос.

Бідний митар, що молив ся: “Боже, будь милосердний до мене, грішника” (Лук. 18, 13.) уважав себе за дуже безбожного, а другі пред-ставляли собі єго в такім самім світлї, але він пізнав свою нужденність і прийшов з великою силою своїх провин, із ганьбою перед Бога і просив помилуваня. Єго серце стояло отвором, так що Дух Божий міг почати в нїм свою спасенну роботу і увільнити єго з неволї гріха. Гордий і зухвалий фарисей противно розголосив в своїй молитві, що єго серце замкнене перед виливом Духа святого. Через своє віддалене від Бога не мав він жадного почутя власного оплямленя в противности до совершенности Божої святости. Він нїчого не потребував, тому й не одержав нїчого.

Коли-ж ми вже пізнали свою гріховність, то не тратьмо жадної хвилинки часу, а стараймо ся зараз стати лїпшими! Кілько то думають, що вони не досить добрі, щоби прийти до Христа! Хиба-ж ти віриш, що можеш з власної сили стати лїпшим? “Хиба Мурин зможе перемінити шкіру свою, або леопард пятна свої? Так само не можете й ви добро робити, наколи вже звикли до лихого.” (Єр. 13. 23.) Одинокий наш поратунок в Бога. Ми не повинні ждати на сильнїйшу віру, на лїпшу нагоду, або на праведнїйші прикмети; самі собою не осягнемо нїчого. Мусимо прийти перед Христа такими, як ми є.

Але ті, котрі думають, що Бог в своїй любві і ласцї зробить також тих, що супротивляють ся єго милосердю, щасливими, блудять в великій обманї. Лише в сьвітлї хреста зможемо пізнати гріховність наших переступів. Люди, котрі обстають при тім, що любов і ласкавість Бога занадто великі, як що би він міг їх проклясти, най дивлють ся на Голготу. Не було вже иньшої дороги для людского спасеня; аж страшною жертвою на хрестї спасло ся людство. Грішні люди не могли позбути ся грі-ховної власти і привернутись до спільного житя із святими; їм було не можливо бути участниками духовного житя. Тому взяв на себе Христос про-вини грішників і потерпів за них. Любов, терпіня і смерть Сина Божого показують, який страшно великий наш гріх; се все вияснює, що ми аж тодї зможемо вирвати ся з власти гріха і бути певними своєї надїї на щасливе житє, коли душа наша віддасть ся під опіку Христа.

Люди, котрі не кають ся, звиняють ся часто тим, що вказують на тих визнавцїв імени Христо-вого, що кажуть: ’.Я такий саме за добрий, як і вони. Вони не більше самовідречні, анї не більше обачні і чуйні, не більше острожні, як се я є. Вони люблять роскоші і втїхи світскі так само, як і я.” Вони оправдовують таким способом свої власні гріхи блудами иньших. Але для нас не є се жадним оправданєм; бо Бог дав нам непомильний чоловічий примір. Святий і непорочний Син Божий стоїть нам за примір, а ті, що жалують ся на чужі гріхи, котрі називають ся все таки хри-стиянами, повинні другим давати красші приміри своїм власним житєм. Коли вони мають таку ви-соку свідомість того, як має виглядати правдивий християнин, то чи-ж тим самим не стає їх гріх більшим? Вони знають, що праведно, а все таки не хочуть так робити.

Дивіть ся, щоби ви не вагували ся довго! Не відкладайте відверненє від своїх гріхів на піз-нїйше, не відложуйте на дальше, шукати за прав-дивою чистотою серця через Ісуса. Відсуваючи се, попадете в облуду, в якій замотані вже тисячі; ся обмана спричинила їм довічну шкоду, утрату. Не буду богато тратити слів над короткостию і непевностию житя; але в тім, що ми довго вагаємо ся послухати голосу Святого Духа, ба навіть во-лїємо скорше провадити грішне житє, лежить страшна небеспека, небеспека, яку ми на жаль так мало розуміємо. І найменьший гріх можемо ми по-повнити лиш в небеспецї утраченя вічного житя і щастя. Чого ми не поборемо, те поборить н а с і справить для нас погубу.

Адам і Єва старали ся заглушити голос своєї совісти думкою, що така маловажна річ, як їсти заказані яблука, не може спричинити жадних ли-хих наслїдків. Але се маловажне дїло було пере-ступом незмінного і святого закону Божого; воно розлучило чоловіка з Богом і отворило ворота смерти та принесло несказане горе світови. Від тисячів лїт підносять ся з землі до неба безна-станні голоси скарги і болю; всї сотворіня стогнуть в горю і нарікають на непослух перших людий. Небо само мусїло відчути наслїдки сеї непокірливости і ворохобнї проти Бога. Голгота стоїть як памятний камінь чудодїйної жертви, яку треба було принести, щоби виратувати то, що пропало через переступленє Божого закону. Не дивім ся на гріх нїколи, як на маловажну, незначну річ.

Наслїдки всякого переступства заповідий, як також занедбаня, або опрокиненя ласки Христової спадають на нас. Сї гріхи роблють наші серця твердими і закаменїлими, псують наші змисли, затемняють розум і роблять нас неспосібними слухати любих, прибавливих і остерігаючих слів Святого Духа.

Богато хочуть заспокоїти свою розбуджену совість тою думкою, що свою лиху дорогу можуть змінити в кождій хвили, що вони можуть з ласкавими запросинами робити жарти, і все їх буде остерігати ся. Вони зневажили ласкавого Духа і станули по сторонї Сатани і думають, що буде досить часу змінити своє житє в послїдній хвили. Ледво, чи можна се зробити. Досвід, виховане цїлого житя зробили їх характер таким, що лише дехто з них хоче бути подібним Христови.

Злобна вдача і грішні бажаня, які ми довгий час в собі плекали, є в силї зробити нас байдуж-ними до сили євангелія. Кожде заспокоєне грішних бажань побільшає відразу душі до Бога. Чоловік, що виявляє завзяте недовірє і знеохоту до Божих правд, збирає лишень то, що посїяв. В цїлій біблії не находимо більше рішучої остороги перед жартами і іграми з гріхом, як отся: “І в путах гріха свого сидїв він.” (Приповіст. 5, 22.)

Христос завсїгди готов ратувати нас і спа-сати від гріхів, але він нас не силує. Що-ж може він для нас зробити більше, коли через безпере-станне грішенє наша воля піддала ся зовсїм гріхови? Наколи ми не маємо бажаня увільнити ся від гріхів і приймити ласку Божу, то що-ж зро-бить для нас Христос? Ми самі тому завинили, що попали в загибіль, бо ми відтручували вперто Божу любов від себе. “Ось тепер пора чудова, ось тепер той день спасеня.” (2. Кор. 6, 2.) “Сегодня, коли почуєте голос єго, не закамінюйте сердець ваших!” (Євр. 3, 7. 8.)

“Чоловік бачить, що перед очима, а Бог ди-вить ся на серце ” (1. Сам. 16, 7.), на людске серце, в якім втїха і горе не далеко від себе, блуднице, химерне серце, місце нечистоти всякої і лукавства. Він знає бажаня серця, знає єго наміри і постанови. До него йдїть з своїми оплямленими серцями! отворіть і роскрийте їх, як псальмист, всевидючому оку і скажіть: “Розглянь мене, Боже, і пізнай серце моє! Випробуй мене і пізнай думки мої! І подивись, чи я йду злою дорогою і веди мене дорогою вічною.” (Псал. 139, 23. 24.)

Богато людий принимають релїгію розуму, або лишень форму якоїсь побожности помимо того, що серця їх не очищені. Нашою молитвою най будуть сї слова: “Сотвори менї, Боже, чисте серце, і віднови в менї духа сильного!” (Псал. 51, 10.) Будьте отвертими і щирими супроти свого власного серця! Будьте поважними і постійними, наче би від того залежало ваше земске житє. Є се справа, яка має бути рішена між Богом а вашою душею на віки. Лишень зрадлива надїя спричиняє смерть вічну.

Шукайте і розслїджуйте з молитвою у Святім Письмі. Воно ставить нашим очам в законї Божім і Христовім житю чудові основні правила, без ко-трих “нїхто не побачить Бога.” (Євр. 12, 14.) Воно переконає вас о ваших гріхах; об’явить також до-рогу до спасеня. Слухайте єго, голос Божий гово-рить через него до вас.

Не попадайте в роспуку на вид величини вашої провини, на вид вашого власного грішного успособленя. Христос прийшов на сей світ, щоби спасти грішників. Ми не миримо ся з Богом, але — о пересадна любове! — Бог у Христї “помирив світ з собою.” (2. Кор. 5, 19.) Він старає ся з щирою любвою о серця своїх блудних дїтий. Земскі родичі не можуть так терпіти хиб своїх дїтий, як Бог тих, котрих хоче спасти. Нїхто не міг би сердечнїйше і щирійше просити за переступника і грішника, як се він зробив. Всї єго обітницї і остороги, то зітханя невисказаної любови.

Коли вам Сатана шепче, що ви великі гріш-ники, тодї дивіть ся на свого Спасителя і говоріть о єго заслугах; в єго світлї найдете поміч. Роз-пізнайте свої гріхи, але скажіть лихому: “Є се певно правдивим і дорогоцїнним словом, що Ісус Христос прийшов у мир, грішників спасти. ” (1. Тим. 1, 15.); і що ви, сим словом, невимовною любовю хочете спасти ся. Ісус за- питав Симона о справі, яка відносила до двох дов-жників. Оден був винен свому панови малу суму, другий велику; але пан подарував обом. Христос запитав Симона: котрий з обох довжників буде панови більше вдячним? На то відповів Симон: “Я думаю, що той, котрому він дарував більше.” (Лук. 7, 43.) Всї ми тяжко грішили, але Христос умер, щоби ми осягнули відпущенє. Заслуги єго жертви вистарчають, щоби нас помирити з Отцем. Тим, що він найбільше дарував, ті будуть єго любити найбільше і будуть коло престола єго стояти найблизше і будуть прослявляти і величати єго задля безконечної єго любови і жертви. Коли зрозуміємо Божу любов, тодї пізнамо також величину і далекосяглість гріха. Коли ми маємо бодай якесь понятє о значіню і вартости жертви, котру приніс за нас Христос, тодї наші серця будуть танути із вдячної любови, а також в правдивім поканню і правдивій покутї.

Глава 4—Зізнанє гріхів.

“Хто прикриває свої гріхи, то єму не вдасть ся, а хто явно признасть ся до них і покине їх, той ласки доступить.” (Прип. 28, 13.) Услівя, під якими можемо одержати від Бога прощеня, є поєдинчі, справедливі і розумні. Бог не жадає від нас нїчого неслушного і неможливого, щоби й нам відпущено гріхи. Ми не потребуємо ходити далеко на прощі, не потребуємо карати себе до болючого всякими покутами, щоби віддати свої душі Творцеви неба і землї, або щоби тим відпокутувати свої гріхи. Кождому, хто признасть, що согрішив, подасть ся ласка.

Апостол пише: “Сповідайте оден другому гріхи свої і молїть ся оден за другого, щоби ви виздоровіли.“. (Яков 5, 16.) Сповідайте гріхи свої Богови, бо лише він оден може їх прощати; а ваші блуди оден другому. Коли ти вдарив приятеля свого або сусїда, коли ти зневажив, обидив єго, тоді мусиш єму признати ся, що поступок твій був несправе-дливий, а єго святим обов’язком, єго повинностию є, простити тобі. Тоді мусиш просити і в Бога опрощеня, бо брат, якого ти зневажив, є власно-стию Бога, а ти, коли согрішив проти брата свого, согрішив єсь і проти Бога, який є єго Сотворителем і Спасителем. Ся справа приходить перед одинокого справедливого Посередника, перед нашого великого первосвященника, що дізнав усякої спокуси, побідно як і ми, тільки без гріха. (Евр. 4, 15.) Він має милосердє до наших слабостий і може нас вигоїти від усїх несправєдливо-стий.

Ті, що покорили ся пред Богом без пізнаня і без зізнаня своїх провин, не сповпили ще першого услівя до принятя. Коли ми ще не знаємо нїчого про правдиве покаянє, яким нїхто ще не каяв ся, коли ми ще не зізнали в правдивій покорі із сокрушенним серцем наших гріхів і не відвернули ся від них з відразою, тодї ми ще не зовсім поважно і щиро просили відпущеня гріхів. Коли ми ще нїколи не шукали примиреня з Богом поважно. А коли ми ще нї разу не шукали поважно примиреня з Богом, то ми ще єго й не найшли. Одинока причина, що ми ще не одержали жадного опрощеня наших гріхів, лежить в тому, що ми не хотїли покорити наші серця і не піддали ся условинам правди Божої. Святе Письмо учить нас досить о сїм. Зізнанє гріхів мусить бути неприму-шеним, отвертим і щирим, най би вони були при-людними і явними, чи там тайними або приват-ними; але нїколи в легкодушний і безжурний спо-сіб. Нїкого не вільно силувати до зізнаваня гріхів, хто ще не має правдивого пізнаня (зрозуміня) своєї вини і якому страшний розмір і прикмета гріху не зовсїм відомі. Лиш тодї, коли зізнанє є випливом глибини нашого серця, одержимо дорогу до ласкавого престола Божого. Псальмист говорить: “Господь близко до тих, що зранені серцем і духом розбиті; він спасе їх.-, (ІІс. 34, 18.)

Правдиве зізнанє має завсїгди особлившу прикмету і сповідає певні гріхи. Най би вони були такими, що їх зізнає ся лиш перед Богом, або та-кого роду, що ми ними пошкодили людям і тому їх мусимо просити о прощенє. Вони можуть бути і прилюдними і їх треба прилюдно й зізнавати. Але всї зізнаня мусять бути певними і виразними і відносити ся до тих гріхів, які ми завинили.

За часїв Самуїла відпали були дїти Ізраіля від Бога. Вони поносили наслїдки свого гріху, бо вони втратили віру в Бога, втратили довірє в єго силу і мудрість, кермувати судьбою народів, довірє до єго власти, боронити і довершити своє дїло. Вони відвернули ся від великого Володаря світа і затужили за таким правлїнєм, яке мали всї народи округ них. Доки вони прийшли назад до примиреня, яке втратили були, зложили вони явне зізнанє гріхів слїдуючими словами: “Бо ми до всїх наших провин додали ще й той гріх, що просили собі царя.” ( 1. Сам. 12, 19.) Саме сей гріх був так важним, що вони мусїли єго зізнати. Невдячність їх, яка роз’єднала їх з Богом, лягла великим тягаром на їх серцях.

Зізнанє гріхів без правдивого покаяня і по-прави неприємне Богови: Все наше житє мусить перетворити ся, все Богови немиле мусить ся покинути. Се є вислїд правдивого покаяня за наші гріхи. Наші повинности стоять перед нашими очима ясно і виразно в сих словах: “Обмийте ся і станьте чистими; відкиньте далеко ледачі учинки ваші з перед моїх очий; перестаньте чинити зло. Навчіте ся робити добро; шукайте правди, ратуйте придавленого, обороняйте сироту, заступайте вдову.” (Ісаія 1, 16. 17.) “Коли той безбожник верне заліг, поповнить те, що заграбив, ходити ме в законах, що ведуть до житя і нїчого ледачого не вчинить, — то й зостанеть ся живим, не вмре.” (Єзек. 33, 15.) Апостол Павло пише про дїла покути; “Ось бо се саме, що по Бозї смуткували, яке велике зробило у вас дбанє а оправдане, а жаль, а страх, а бажанє, а ревність, яке відомщенє! У всему показали ви, що чисті у всему дїлу. ” (2. Кор. 7, 11.)

Скоро убєть ся моральну свідомість гріха, не пізнає вже грішник своїх блудів ; він не бачить також величезної ваги поповнених гріхів. Коли він не піддасть ся зовсїм впливови Святого Духа, то почасти лишить ся слїпим на свої блуди. Єго зізнанє анї не правдиве, анї не поважне. До кождого гріха находить він оправдане, він складає завсїгди вину на певні приключки, без котрих він би був так не поступав.

Коли Адам і Єва покушали заказаного овочу, наповнили ся їх серця страхом і встидом. Їх перша думка була, як їм оправдати свій гріх і уйти смертної кари. Коли Господь покликав їх до відповіди задля їх вини, хотів Адам скласти свою вину почасти на самого Бога, почасти на свою подругу: “Жінка, котру ти дав менї, щоби жила зі мною, вона дала менї з дерева, а я й попоїв. ” Жінка складала вину на вужа словами: “Змій спокусив мене і я покоштувала.” (1. Мойс, 3, 11. 12.) В єї оправданю містили ся питаня: “На що сотворив ти гадину? Нащо ти впустив єї до раю? — Тим хотіли вони зробити самого Бога відвічальним за свій гріх. Всякий самосуд походить від батька брехнї і об’явив ся у всіх синів і доньок Адама. Зізнаваня сего роду не є натхненями Святого Духа, тому й не милі Богові. Правдиве покаянє навчає чоловіка, носити самому свою провину і зізнавати їх без ошуки і лукавства. Як бідний митар, що не підносив очий до неба, так і той, що справдї кає ся, буде молити ся: ’’Боже, будь милосердний до мене, грішника!” Всї ті, що так признають ся до своєї вини, одержуть прощенє і оправданє, бо Ісус кровію серця свого буде молити ся за кожду душу, котра кає ся.

Дух зізнаня, в якім нема самооправданя за гріхи, або наміру до самооправданя, об’являють приміри правдивого покаяня і упокореня. Апостол Павло не мав наміру скривати, затаювати, або зменьшувати гріхів своїх, але зізнавав їх в яскравих барвах, бо пише: “Що я і робив в Єрусалимі і многих святих замикав у темницї, приймаючи власть на се від архиєреїв, а як убивали їх, я давав на те свій голос. І по всїх школах часто караючи їх, примушував зневажати Бога і превельми лютуючи на них, гонив їх навіть і по чужих містах.” (Дїян. апост. 20, 10. 11.) Він не гаїв ся дати об’ясненє: “що Ісус Христос прийшов грішників спасти, між котрими я перший.” (1. Тим. 1, 15.) Покорене і пригнїчене серце, повне правдивого каятя любов Божа знає оцїнити так само, як і в гу жертви на Голготї. І подібно, як син, що зізнанє свою вину перед люблячим своїм батьком, так зізнає дїйстно каюча ся душа свої гріхи перед Богом. Написано стоїть: “Коли визнаємо гріхи наші, то він вірний і праведний, щоб простив нам гріхи і очистив нас від всякої неправди. ” (1. Йоан. 1, 9.)

Глава 5—Здай ся на Бога!

Бог обіцяє: “Як тільки шукати мете мене всїм серцем вашим, то я дам вам ізнайти мене.” (Єрем. 29, 13. 14.)

Цїле наше серце мусить покорити ся Богови, нїм ще наступить переміна, яка може нас знов привернути в стан Божого подобія. Наша грішна природа відчужила нас від Бога. А Дух святий влучно росказує про наш стан слїдуючими словами: “Бо ви через переступства і гріхи стали смертними. (Єф. 2, 1.) “Кожда голова в ранах, кожде серце хоре. Від підошви в нозї та до тїмя на голові нема в йому здорового місця.” (Ісаія 1, 5. 6.) Сатана держить нас в своїх путах, якими ми “живими зловлені від него у його волю.” (2. Тимот. 2. 26.) Бог хоче нас увільнити від наших гріхів. Але тому, що до сего цїлковитого обновленя серця потрібно ще й цїлковитої зміни свого власного “я”, тому мусимо єму віддати ся зовсїм.

Боротьба проти власного “я” є найтяжшою зі всїх иньших. Залишене своїх власних потреб, передача цїлої своєї особистости вимагають тяжкої боротьби, але душа мусить піддати ся Богови, нїм може наново в святости відродити ся.

Боже правлїнє не основує ся на слїпім послуху або на безрозумнім насильстві, як се каже нам дїявол. Нї — Бог відкликає ся до розуму і совісти. “А тодї прийдїть і розсудимось, говорить Господь.” (Ісаія 1, 18.) Так звучать запросини Сотворителя до своїх сотворінь; він не хоче силувати їх. Він не може принимати від нас почитаня і вірности, коли ми з власної волї їх не складаємо. Силувана вірність припинила би вільний розвиток ума і волї; вона знижила би нас до машини. То є неможливим, щоби Сотворитель мав такий намір. Єго бажанєм є, щоби чоловік, пан над всїма иньшими сотворінями, осягнув як найбільшу совершенність. Він ставить нам перед очи як найгарнїйші благодати, котрих участниками можемо бути лише через єго ласку. Він запрошує нас до себе, щоби сповнити свою ласку над нами. Воно залежить лише від нас, чи ми виберемо собі вічну неволю і гріх, чи роскішну свободу, яка належить ся Божим дїтям.

Коли ми віддаємо себе Богови, то мусимо покинути все, що роз’, єднувало би нас з ним. Тому то й говорить Спаситель: “Так отсе кождий з вас, хто не відцураєть ся від усего свого достатку, не може бути моїм учеником.” (Лук. 14, 33.) Ми му-симо все покинути, що може нас розлучити з Бо-гом. Богацтво — се божок, мамона багатьох людий. Любов до гроший і жадоба богацтва, — се золоті кайдани — вони лучать їх вічно із дїяволом. Безжурне, вигідне, вільне від одвічаль-ности житє, достоїноство і почесть, — се знов иньші божища, ідоли. Але сї рабскі кайдани треба пірвати. Ми не можемо належати половиною до Бога, а на пів до світа; ми мусимо бути зовсїм дїтьми Божими. Є богато людий, які вдають, що служать Богови, наколи вони здають ся цїлком на свою силу, щоби коритись єго законам, розвинути сталий характер і бути колись щасливими. Їх серця ще не зворушені Христовою любвою; але вони старають ся сповнити Богом назначені обовязки, щоби дістати ся до неба. Така наука не має жадної вартости. Коли вже раз вступив Христос у наші серця, тодї вони так наповнять ся єго любвою і святою втїхою через сполуку з ним, що жадна розлука буде неможливою. Коли на него поглянемо, тодї забуваємо самі на себе. Любов Христова стає жерелом нашого житя і дїланя. Коли ми щось почули в своїх серцях о щирій любві Христа і Бога, то не питаймо, як мало треба до сповнюваня Божих заповідий. То не стремімо до найнизшого ступня, але до цїлковитої згідности з волею нашого Спасителя. Стремім з цїлої сили до того і жертвуймо радо все иньше, покажім велике замилуванє до того, що відповідає єго обіцяній славі. Визнаванє Христа без глибокої любови до него — се пуста балачка, чиста формальність, тяжке рабске ярмо.

Думаєте, що се за велика жертва, жертвувати Богови все? Най кождий з нас поставить собі пи-тане: “Що дав Христос за мене?” Все, — своє житє, любов і терпіня, — жертвував Син Божий, щоби нас спасти. Ах, а як жеж се можливо, щоби ми, навіть негідні так безконечної ласки і любови, держали свої серця подалеку від него? Кождої хвилинки в нашім житю тїшили ся ми єго ласка-вого благодатию. З тої причини не можемо пізнати докладно глибокого невіжества, невисказаного плюгавства, з якого він нас виратував. Ох, чи-ж можемо ми глянути на него, котрого наші злочини роспяли на хрестї; а потім ще й нехтувати такою любвою і жертвою? Чи-ж маємо ми з огляду на глибоке упокоренє Содержителя ще й нарікати, що ми лише боротьбою і самовідреченєм можемо увійти в житє?

Не одно горде серце питає: “Чому мушу я вперед покорити ся, нїм стану певним Божого на-слїдства?” Ось, я вказую вам на Христа. Він був без гріха, а що ще більше, — він був князем неба, що прийшов на сей світ спасти від смерти грішне людство. “ ... що віддав своє житє на смерть і до лиходїїв дав себе полїчити, хоч він приймив на себе гріхи многих і за проступників молив ся.” (Ісаія 53, 12.)

Бо що-ж ми таке жертвуємо, що таке покидаємо, хоч би ми і все покинули? Серце оплямлене гріхами, щоби Христос єго своєю вла-дною кровю очистив і спас своєю невисказаною любвою. Мимо того вагають ся люди принести ту жертву! О, яка встидна ся гадка і як встидно писати єї.

Бог не вимагає, аби ми покидали то, що нам приносить користь. У всім своїм правлїню і дїланю має Бог лише одно добро для своїх дїтий на оцї. О, коби ті всї, що ще не вибрали собі Христа за свою цїль житя, прийшли до пізнаня, що він може нам дати богато більші і лїпші скарби, нїж вони самі собі шукають! Чоловік робить самий кривду своїй душі і найбільшу несправедливість, коли поступає проти волї Божої. Справдїшної втїхи не можна найти на заборонених дорогах, заказаних тим, котрий знає, що для нас найлїпше і що того найлїпшого хоче удїлити своїм лю- дим. Дорога грішника є дорогою до горя і до вічної смерти.

Ми находимо ся в великім блудї, коли думаємо, що Бог любить бачити нас, свої сотворіня в муцї і терпіню. Цїле небо співчуває в щастю і нещастю чоловіка. Жадному сотворіню не замикає небесний Отець земскі радощі. Він жадає тілько, щоби уникати таких утїх, які приносять нам горе і прикрі розчарованя, що нас вже зза житя роблять нещасливими, а в кінци замикають перед нами райску браму. Спаситель приймає людий такими, якими вони є: — нужденних і немічних. Він хоче своєю святою кровію не лише очистити нас від гріха, але також хоче успокоїти у всїх бажанє спасеня, у всїх, що терпеливо беруть на себе єго ярмо і тягар. Він хоче дати мир і супокій тим, що приходять до него з бажанєм і просьбою о хлїб живота вічного. Він накладає на нас такі обовязки, котрі ведуть наші кроки по земли до небесних благодатий, яких не може грішник осягнути. Провадити утїшне житє, значить жити так, щоби Христос, наша надїя на славу, вообразив ся в нас.

Богато знов питають: Як можна менї зовсїм віддати ся Богови? Се є вашим бажанєм; але ви за немічні, за слабосильні, щоби єго сповнити, бо ви замотані в пута сумнїву і привичок свого грішного житя. Ваші обіцянки і постанови збудовані на піску; ви не можете запанувати над своїми думками і жадобами. Ваші недодержані приреченя і зломані обіцянки захитали наше довірє до влас-ної отвертости і щирости; ви зневірили ся і ду-маєте, що Бог не може вас приняти. Тому, люба душе, не попадай в роспуку! Учися насамперед пізнати правдиву силу волї. Вона є остаточною могутностию, що панує над людскою природою; воля рішати ся, або вибирати. Все залежить від влучного дїланя волї. Воно залежить від тебе, ти повинен управляти ту силу, яку дав Бог людям, аби відріжняли добре від злого. Що правда, ти не можеш переинакшити свого серця; з власної сили і успособленя не можеш любити Бога. Вибирай: чи ти можеш і хочеш єму служити, чи нї. Ти можеш єму передати свою волю, а тодї він буде витворювати в твоїм нутрі волю і дїланє після свого власного уподобленя. Тодї вся твоя при-рода піддасть ся духови Христа; вся твоя любов найде свій осередок в нїм і ти будеш жити з ним в тїсній згодї.

Та самим лише бажанєм побожности і сьвя-тости не зробить ся нїчого, коли на тім бажаню все й скінчить ся. Богато погинуть на віки підчас надїї і очікуваня, стати правдивими християнами. Вони нїколи не дійдуть до того, щоби передати свою волю Богови. Вони саме тепер не рішають ся бути християнами.

Коли ти напружуєш свою волю і своє бажанє, то в твоїм житю може настати цїлковита переміна. Коли ти зовсїм підчиниш свою волю Христови, то злучиш ся з могутностию, яка стоїть понад всякими властями і панованями. Дістанеш силу з гори, щоби-сь остав ся непохитним і коли ти на ново віддаш ся Богови, тодї зможеш провадити житє нове, житє віри.

Глава 6—Віра і принятє.

Скоро тільки збудить ся в нас через дїланє Св. Духа совість, тодї починаємо розуміти власть, вину і нужду гріха; тодї починаємо бридити ся ним. Приходимо до пізнаня, що гріх роз’єднав нас з Богом і що ми опинили ся рабами у власти лихого. Чим більше напружуємо ся утїчи від него, тим більше приходимо до пересвідченя нашої немочі. Заміри наші і серце наше нечисті. Бачимо, що наше житє повне самолюбства і гріха. Починаємо стреміти до прощеня, до очищеня і до свободи. Що треба нам робити, щоби прийти до згоди з Богом, щоби бути до него більше подібними?

Треба нам примиреня — опрощеня з неба, мира і любови в наших серцях. Гроші, розум і мудрість не можуть анї купити, анї пристарати їх, але Бог дає їх нам, як ласкавий дар, “за дармо, без гроша.” (Ісаія 55, 1.) Вони будуть нашими, коли сягнемо за ними і візьмемо їх. Так каже Господь: “Коли гріх ваш червоний, як кров, то най стане він білим, як сніг; а коли він такий як багрянець, то най стане як біла вовна.” (Іс. 1, 18.) “І я хочу вам дати нове серце і нового духа!” (Єзек. 36, 26.)

Ми признали ся до своїх гріхів і готові почати нове житє, з Богом. Тому можемо прийти до него з просьбою, щоби знищив наші гріхи і подарував нам нове серце. Ми мусимо бути переконаними, що він се зробить, бо вже обіцяв нам. Отсе та наука, яку проповідував Христос на землї, а власне, що обіцяний дар є нашою власностию, скоро лише єго з вірою приймемо. Ісус вилїчив людий від слабостий і немочів, коли вони мали довірє до чудової сили. На сїм світї помогав він їм порадою, словом і дїлом; і вони се бачили. Тим самим вливав він їм довірє до себе дотично тих річий, яких вони не могли бачити — вони навчили ся вірити у єго власть, прощати гріхи. Ся власть об’явила ся при вилїченю разслабленого: “А щоби ви знали, що Син чоловічий має також власть на земли прощати гріхи, то (сказав він до розслабленого:) кажу тобі: Встань, візьми постель твою і йди до дому!” (Мат. 9, 6.) Євангелист Йоан говорить про чуда Христові слїдуючими словами: Сї (чуда і ознаки) написані на те, щоб ви вірили, що Ісус є Христос, син Божий і щоб віруючи житє мали в єго імя. (Йоан. 20, 31.)

З поединчих слів біблії, якими вона нам опо-відає о Ісусовім лїченю хорих, можемо ми дещо навчитись, як ми маємо в него вірувати, щоби дістати прощенє наших гріхів. Слїдїм ми за опо-віданєм про розслабленого у Витсаідї. Тут бачимо перед собою чоловіка бідного, безпомічного і хо-рого. Від трийцять і вісїм років не може він ору-дувати своїми членами, а все таки каже єму Спа-ситель: “Встань, візьми постіль свою і йди до дому.” Хорий міг би був сказати: “Господи, коли хочеш, то уздоров мене, я хочу слухати твого приказу.” Але нї — він вірив словам Христа, він вірив, що виздорові і піднїс ся із своєї постелї. Він спробував ходити і пішов. Він поступав після приказу Христа і Бог дав єму силу. Він був цїлком вилїченим.

Так само має ся річ і з нами; в такім самім станї находимо ся і ми грішні. Ми не можемо відпокутувати своїх задавнених гріхів, не можемо обновити свого серця і власною силою не можемо дійти до святости. Але Бог обіцяє, що зробить се для нас через Христа. В сю обітницю ми мусимо вірити. Мусимо зізнати свої гріхи, передати себе Богови і єму служити. Скоро ми се зробимо, то Бог сповнить на нас свою обіцянку. Коли ми повіримо в сю обітницю, — повіримо, що наші гріхи простять ся і очистять ся, тодї Бог своє зробить; тодї й ми станемо освяче-ними, вилїченими від своїх гріхів і блудів, так са-мо, як і розслаблений. Воно станеть ся, коли ми тільки в се повіримо.

Не жди, доки не почуєш, що ти вилїчений, але скажи: “Я вірю, се правда, не тому, що я се чую, але тому, що се Бог обіцяв.”

Слова Ісуса звучать: “Усе, чого молячись просите, віруйте, що одержите, і воно дасть ся вам.” (Мар. 11, 24.) Але ся обітниця має одно услівє: ми мусимо просити після волї Божої. А Божа воля є, очистити нас від гріхів, зробити нас єго дїтьми і здібними до святого житя. Отож по-винні ми просити єго о сї благодати і твердо ві-рити, що ми їх одержимо, повинні дякувати Богови, що ми їх дістали. Ми маємо право стати перед Ісусом і, очищені від гріхів, без встиду і без докорів сумлїня стояти перед законом. “Тому то тепер нема жадного осуду тим, хто в Христї Ісусї, котрі не по тїлу ходять, а по духу.” (Римл. 8, 1.)

На дальше не будьте своїми власними, але викупленими дорогою цїною. “І знайте, що не тлїнним сріблом, або золотом викупились ви від марного житя вашого, способом батьків ваших, але дорогоцїнною кровю Христа, як непорочного і чи- стого ягняти.” (1. Петро 1, 18. 19.) ІІоєдинчою річею, що віримо в Бога, починає ся через Свя-того Духа в наших серцях нове житє. Ми родили ся дитиною Божої родини і він любить нас, як любить свого Сина.

Коли ви вже передали себе Ісусови, то не відступайте, не відлучуйте ся від него, але зізна-вайте що дня: “Я належу до Христа; я віддав ся єму зовсїм.” Просїть єго, щоби він дав вам свого духа і держав вас в своїй ласцї. Як ви через цїлковиту передачу і віру в Бога стали єго дїтьми, то й цїле ваше житє мусить зникнути в єго житю. Апостол каже: ’’Оце-ж, як приняли ви Господа Ісуса Христа, так і ходїть у ньому.” (Колос. 2, 6.)

В деяких, здаєть ся, панує почутє, що вони мусять наперед відбути тяжкі проби, щоби Госпо-деви доказати, що вони вже змінили ся, нїм ще стануть єго просити о єго благодати; але вони по-винні їх випросити вже тепер. Вони потребують Христової ласки і єго духа до помочи в своїй не-мочі, инакше вони не могли би оперти ся гріхови. Такими, як ми вже є, грішними, безпомічними і зависимими повинні ми прийти до Христа. Можемо припасти з покаянєм до єго ніг. Він тодї обійме нас раменами любови своєї, завяже наші рани і очистить їх від всякої нечести.

Ось тут блуд, в який попадають тисячі тому, що вони сумнївають ся, чи Ісус особисто їм про-щає. Вони не беруть Бога за слово. Та-ж се є чудовим правом усїх, котрі сповняють всї услівя, щоби лише бути цілком певним відпущеня гріхів. Не сумнївай ся о тім, що Господь і тебе не забув в своїх обіцянках! Вони для кожного переступника, котрий дїйство кає ся. Сила і ласка повстали для нас через Христа, а услужливі ангели Божі приносять їх кождій віруючій душі. Нїхто не є таким грішним, щоби не міг найти в Ісусї сили, справедливости і чистоти, бо-ж він умер за него. Він хоче здоймити з них одежу оплямлену гріхом і дати білу одежу справедливости. Він не хоче смерти грішника, але, аби він жив.

Господь не поступає супроти нас так, як смертні люди супроти себе самих. Єго думки — то думки милосердїя, любови і милости. Він каже: “Нехай безбожник путь свою покине, а беззаконник помисли свої та нехай обернеть ся до Господа, а він помилує єго, і до Бога нашого, бо він на ласку дуже богатий.” (Ісаія 55, 7.) “Розжену мов туман твої беззаконія, мов ту хмару — гріхи твої. Поверни ся до мене і я спасу тебе!” (Ісаія 44, 22.)

“Менї бо не люба смерть того, хто мусить умерти, говорить Господь Бог.” (Єзек. 18, 32.) Сатана завсїгди готов, украсти нам величаві Божі обітницї. Єго бажанєм є, відобрати душі послїдну іскорку надїї, послїдний ясний промінь, коли ми єго до того допустимо. Не слухай іскусителя, а крикни до него: Ісус умер за мене, щоби я міг жити! Любов єго до мене не допустить, щоби я пропав. Мій небесний Отець — милосердний і хоч я і над’уживав єго любов, хотяй зневажив єго благодати, то все таки хочу роскрити себе, піти до него і сказати: “Отче, согрішив я на небо і перед тобою, і вже не достойний зватись сином твоїм; прийми мене, як одного з наймитів твоїх.” (Лук. 15, 18. 19.) Ся притча вказує нам на принятє блудника: “Ще-ж він далеко був, як побачив єго батько єго і змилосердив ся, побіг і впав на шию єму тай поцїлував єго.” (Лук. 15, 20.)

Але й ся зворушаюча притча не може хоч приближно описати безконечного милосердя небесного Отця. Господь вкладає то в уста пророка словами: “Віковічною любвою полюбив я тебе, тому й рос- простер я над тобою ласку мою.” (Єр. 31, 3.) Під-час коли грішник ще далеко від дому Отця, підчас коли марнує своє добро в грішнім краю, а серце батька тремтить до него. Кожде бажанє повороту до Бога не є нїчим иньшим, як лише остерігаючим голосом Святого Духа, що просить заблудшого сина, аби все таки вернув ся, який хоче єго потягнути до батьківского серця, яке бєть ся з любови до него.

Чи можемо ми ще й сумнївати ся о сих при-надних обітницях біблії? Чи можемо вірити, що, коли бідні грішні люди навернуть ся і відцурають ся своїх гріхів, то Бог їх здержить, щоби вони каючись не кидались єму до ніг? Геть з такими думками! Нїчого не є для нашої душі більше шкідливим, як такий погляд на нашого небесного Отця. Він ненавидить гріх, але любить грішника і віддав ся через Христа на жертву, щоби тільки всї спасли ся і стали наслїдниками вічної слави. Чи може він більше переконуючо і сердечнїйше до нас говорити і виявити свою любов до нас, як отсими словами: ’’Хиба-ж забуде молодиця своє немовлятко? Чи-ж їй не буде жаль за власним тїлом? А хоч би вона й забула, та я тебе не забуду.” (Ісаія 49, 15.)

О, ти, недовірку, ти боягузе, глянь на него! Ісус жиє і є твоїм заступником. Дякуй Богови за дар Сина свого і проси єго, щоби він не умер даремно за тебе. Сегодня говорить до тебе Дух Святий і запрошує тебе. Принеси Ісусови цїле своє серце, тодї зазнаєш єго благодатий.

При читаню обітниць памятай добре, що вони дишуть невисказаною любвою і милосер-дїєм. Отцївске серце в своїй неописаній любві хилить ся сердечним милосердїєм до грішника. “В котрім маємо спасенє через єго кров і оставлене гріхів задля богацтва ласки єго.” (Єф. 1, 7.) Вір твердо, що Бог хоче тобі помочи і привернути знов Божу подобу в тобі. Як ти зближиш ся до него, зізнаш єму свої гріхи, покаєш ся, або зречеш ся їх, тодї він приближить ся й до тебе в Божім милосердїю і прощеню.

Глава 7—Доказ усиновленя Божого.

“Томуж, коли хто в Христї, той нове сотворінє; старе минуло, ось, стало все новим.” (2. Кор. 5, 17.)

Най би чоловік і не міг подати точного часу свого приверненя, або злучених з ним обставин, то се все ще таки не доказує, що він не є приверненим. Христос сказав до Никодима: “Вітер віє, куди хоче, і шумлїнє єго чуєш добре; але ти не знаєш, звідки він і куди йде. Так і всякий, хто родив ся від Духа (Йоан. 3, 8.) Як бачимо і чуємо дїланє вітру, хоче там вітер невидимий, таким о й дїланє Духа Святого в людских серцях. Та обновляюча сила, хоч єї й не бачить око людске, робить житє і душу новими. Вона творить нову істоту по образу Божому.

Дїланє Духа Святого, хоч тихе і незапримітне, виявляє ся в своїх наслїдках. Коли серце відновило ся Духом Божим, то о сїй правдї посьвідчить і житє. Хотяй ми не годні змінити наших сердець і самі привернути ся до згоди з Богом, хотяй не вповаємо на себе і на свої добрі дїла, анї самі собі не довіряємо, то все-ж таки посьвідчить наше житє о тім, що ми маємо ласку в Бога. Переміна в нашім характері, в наших привичках і замірах буде явна. Ріжниця між тим, чим ми були, а тим, чим стали по відродженю, стане нам ясно перед очами. Характер не виявляє ся принагідними добрими і лихими дїлами, але в наших щоденних словах і поступках.

Се правда, що є і зверхний, праведний спосіб житя, без відновляючої сили Христа. Бажанє впливу, або пошанівку зі сторони иньших, повинно мати в наслїдок управильнений спосіб житя; задля самоповаги уникати-б проблеску лиха. Навіть самолюбне серце може робити добрі дїла. Але як ми повинні осуджувати і рішати, по котрій сторонї ми стоїмо?

В кого наше серце? Чим занимають ся наші думки? Про кого або о чім так радо говоримо? Кому належать наші горячі почуваня і найкрасші сили? Коли ми ученики Христа, то головна наша увага звернена на него, наші найсолодші почуваня довершають ся в нїм. Все, що маємо і чим ми є, посвящене єму. Бажаємо єго образа, чуємо подув єго духа, чинимо волю єго і під кождим взглядом жиємо єму до вподоби.

Нові сотворіня в Ісусї Христї принесуть нові душевні плоди: “любов, радість, мир, терпеливість, приязнь, щедрість, віру, лагідність і непорочність.” Вони не будуть довше любувати ся старими роскошами, але задля віри в Сина Божого підуть єго слїдами, сияти муть єго чеснотами і стануть чистими, як і він. Річи, які вони колись ненавидїли, тепер полюблять; а що давнїйше любили, зненавижуть. Серця, переднім горді і самолюбні, стануть смирними і упокореними, передше суєтні і уперті, стануть поважними і лагідними. Пяниця стане уміркованим і тверезим, безвстидник непорочним. Марні привички і обичаї світа відкинеть ся. Християнин не буде шукати зверхної прикраси, “але скритого сердечного чоловіка, постійного, з лагідною і тихою душею.” (1. Петр. З, 3. 4.)

Ще нема слїду правдивого каяня, як довго не наступить переміна в серцю і любові. Як грішник відновить своє приречене Богу, коли віддасть те, що заграбив, коли визнасть свої гріхи і полюбить Бога і своїх ближних, то може бути певним, що він виратуваний від смерти. Коли ми, блудні, грішні істоти прийдемо до Христа, коли ми є участниками єго дарованої ласки, тодї й любов об’явить ся в наших серцях. Кождий тягар стане нам легким, бо ярмо, яке наклав нам Христос, є легке. Наш обовязок стане втїхою, наша жертва приємностию. Темна перед тим дорога до житя стане тепер освітлена лучами сонця правди.

Любість Ісусового характеру об’являє ся в єго учениках. Єго втїхою було, чинити волю Божу. Любов до Бога, святий запал до слави єго є головними провідниками в житю Спасителя. Любов ся прославила і освятила всї єго дїла. Така любов походить лише від Бога. Неосвячене серце не може єї витворити. Вона находить ся лише в таких серцях, в яких найшов Христос постійне місце. ’.Любім єго, бо він перший любив нас!” (1. Йоан. 4, 19.) І у відродженім через ласку Божу серцї стає любов спонукою до всїх дїлань. Вона зміняє характер, провадить і кермує думками, здержує пристрасти, перемагає ворожі почутя і ублагороднює серця. Як сю любов плекає ся в душі, то вона осолоджує житє і має на наше окруженє очищаючий вплив.

З осібна най бережуть ся двох блудів, а пе-редовсїм ті Божі діти, що опирають ся на вірі в єго ласку. Перший, вже обговорений блуд містить ся у вірі в свою власну силу і дїла, у вірі, що вони можуть самі привернути ся до згоди з Богом. Хто хоче зверхним сповнюванєм законів одержати святість житя, той бажає чогось неможливого. Всї дїла, які робимо без Христової помочи, є повні самолюбства і гріха. Лише саме через віру осягнена ласка Христа може зробити нас святими істотами.

Другий не меньше небеспечний блуд є той, що ми віримо, що Христос увільнив нас від додержуваня законів, а наші дїла не мають нїчого спільного з нашим спасенєм, бо ми вже через віру станемо участниками ласки Христової.

Подумайте добре, що правдивий послух, се не лишень зверхне сповнюванє заповідий, але також при-слуга любови. Закон Бога є висловом єго правдивої природи; вій є утїлесненєм єго любови і тому підвалиною єго панованя в небі і на земли. Як ваші серця, відновлені після подобія Божого, як любов Божа вщіпить ся в них, тодї не будемо показувати в нашім житю і дїлом закон Божий? Скоро пустила отся любов корінь свій в серцю, скоро тільки чоловік відновив ся після образу свого Сотворителя, тодї й сповнила ся обітниця нової злуки межи Богом і людьми: “Дам закони мої в серця їх і напишу їх у їх думках.” (Євр. 10, 16.) Коли-ж закон буде написаний в серцю, тодї чи не возьме він в нашім житю живу постать? Послух, який є в услузї і в сполуцї з любовю, є знаком правдивих учеників і наслїдників Христа. Тому каже Святе Письмо: “Се бо є любов Божа, щоб ми хоронили заповіди єго; і заповіди єго не тяжкі.” (1. Йоан. 5, 3.) А на иньшім місци: “Хто говорить: Я пізнав його, і заповіди єго не хоронить, той ложник, і в тому нема правди.” (1. Йоан. 2, 4.) Замість звільнити нас від послуху, є то віра і то тільки сама віра, що робить, що ми одержуємо ласку і є слухнянні.

Ми не заслугуємо на наше спасенє послухом. Спасенє то ласкавий дар Божий, який мусимо у вірі приняти: “І знаєте, що він на те явив ся, щоби гріхи наші взяти; а гріха нема у нему. Хто в нїм пробуває, не грішить, кождий хто грішить, не бачив єго, анї пізнав єго.” (1. Йоан. 3, 5. 6.) Отсе правдивий пробний камінь. Як ми позістанемо в Христї, як засяде в нас любов божа, то будуть наші почутя, думки і поступки в згодї з Божою волею, як се він нам об’яснив в своїм святім за-конї: “Дїточки, най вас нїхто не обманює; хто робить правду, той праведний, як і він праведний.” (1. Йоан. 3, 7.)

Що ся праведність є, бачимо в святім Божім законї, як се виражено в Божих десятьох заповідях, даних на Синайскій горі.

Отта так звана віра в Христа, яка удає, що звільняє людий від обовязку супроти Бога, не є вірою, але лише ложним представленєм. “Бо ви спасені благодатию через віру.” (Єф. 2, 8.) Але “віра без дїл мертва сама по собі.” (Як. 2, 17.) Ісус сказав сам про себе, ще нїм він зійшов на землю: “Чинити волю твою, мій Боже, моя втїха і закон твій в глубинї серця мого.” (Псал. 40, 8.) Нїм знов вознїс ся на небо, об’ясняв: “Пробувайте в любові моїй; я хоронив заповіди Отця мого і пробуваю в любові єго.” (Йоан 15, 10.) Дальше каже Святе Письмо: “А з того пізнаємо, що знаємо єго, коли заповіди єго хоронимо . . . . Хто говорить, що він в нему пробуває, повинен так ходити, як він ходив. ” (1. Йоан. 2, 3. 6.) На инь-шім місци читаємо: “Бо і Христос страждав за вас, оставляючи вам приклад, щоб ви ішли слїдом за єго стопами.” (1. Петро 2, 21.)

Услівє до вічного житя є те саме, що й завсїгди, — те саме, як у раю перед упадком наших прародичів: цїлковитий послух для Божого закону, цїлковита праведність. Наколи би ми могли одер- жати вічне житє під иньшим яким услівєм, тодї щасливість цілого людства була би загрожена, тодї й гріх тревав би дальше разом з бідою і нуждою.

Адам, нїм ще согрішив, міг виробити собі добрі прикмети послухом супроти Божого закону. Але він упав, через єго упадок упали і ми і не мо-жемо самі стати праведними. Від коли ми в гріхах і від коли не маємо святости, не можемо сповняти цїлковито закону. Не можемо мати власної справедливої праведности, якою-б догодили Божому законови. Але Христос став нам за посередника. Він жив на світї серед долегливостий і спокус, які саме і на нас приходять; але він жив без гріха. Він умер за нас і хоче взяти на себе наші гріхи, а нам дати праведність. Коли ми цїлком здамо ся на него, коли приймемо єго як свого Спасителя, тодї будемо задля него уважати ся праведними, хоч би й яке було наше житє грішне. Прикмети Христа прийдуть на місце наших прикмет, Господь прийме нас так ласкаво, як би ми й не согрішили.

Ба навіть ще більше, Христос відновить наше серце і через віру в нїм осяде. Через віру мусите задержати сю злуку з Христом, мусите покорити єму свою волю. Доки се будете робити, буде він орудувати вашою волею і дїлами після свого уподобаня. Тодї можете сказати: ’.А що я жию тепер в тїлї, то жию вірою в Сина Божого, що полюбив мене і віддав себе за мене.” (Гал. 2, 20.) Отеє слова Христа до своїх апостолів: “Бо не ви будете промовляти, а Дух Отця вашого промовляти ме в вас.” (Мат. 10, 20.) А коли Христос буде дїлати на ваші серця, то виявите той самий дух і сповняти мете ті самі дїла, що й він: дїла справедливости і послуху.

Ми не маємо нїчого самі від себе, чим би ми могли хвалити ся, нїякої причини до вивисшуваня себе самого. Одинока основа нашої надїї, се справедливість дана нам від Христа, що дїлає добро в нас і через нас.

Коли ми говоримо о вірі, то мусимо запамятати собі одну ріжницю. Є віра, цїлком відмінна від правдивої віри. Істнованє і всемогучість Бога, правда слів єго є істинами, яких Сатана і єго прислужники не можуть заперечити. Біблїя говорить о сїм: “І чорти вірють у се і трясуть ся.” (Як. 2, 19.) Але се не є жадною вірою. Де не лишень віра в слово Боже, але також і послух супроти него, де серця зовсїм підчиняють ся єго волї, де всї думаня і стараня сердець звернені на него, там правдива віра, та віра, що дїлає з любвою і очищає серця. Сею вірою обновляє ся серце но по образу Бога. Серце, яке в старому стані не може прихилятись Божому законови, тїшить ся сею вірою і говорить устами псальмиста: “Як я люблю твій закон! Що один говорю о нїм.” (Псал. 119. 97.) Справедливість закону сповняє ся на нас, “які не в тїлї ходять, а в дусї.” (Рим. 8, 1.)

Є такі, що вже коштували дарованої Христом любови і з цїлого серця бажають стати дїтьми Божими, а все таки сумнївають ся, чи їх серця справдї обновлять ся через Духа Святого, бо пі-знають свою недоскональність і гріховність свого житя. Таким сказав би я: Не вагайте ся, не су-мнївайте ся! Будемо часто примушені ходити на-вколїшки і оплакувати наші злочини і гріхи в ногах Ісуса, але ми не повинні бути слабодухами. Навіть тодї, як би Сатана кинув нас до землї, ми не сміємо пропасти, бо Бог нас не забуде і не прожене від себе. Нї, бо Христос сидить по правій руцї Бога і заступає ся за нами. Ось як пише улюблений ученик Христа: “Дїточки мої, се пишу вам, щоб ви не грішили; а коли хтось згрішить, заступника маємо перед Отцем, Ісуса Христа, праводника.” (1. Йоан. 2, 1.) Не забувайте слів Христа: “Бо й він сам, Отець, любить вас.” (Йоан 16, 27.) Він хоче вас знов приняти до своєї ласки, він хотїв би вас бачити у відблеску своєї чистоти і святости. Як ви єму схочете піддати ся, то він буде й на дальше вести спасенне дїло, яке почав у вас, аж по день Ісуса Христа. Молїть ся щиро, най буде сумлїнною ваша віра. Коли ми сумнїваємо ся о нашій силї, то уповаймо на могучість нашого Спасителя і за те будемо славити нашого Спаса.

Чим у близші відносини станемо з Ісусом, тим виднїйше стають нам перед очи наші гріхи; між нашою недоскональностию, а єго совершенностию стає різка відмінність. Ось доказ, що чиста брехня Сатани утратила свою силу, що Дух Божий збуджує ся в нас.

Глубока любов до Христа не може бути в тих серцях, які ще не пізнали своєї гріховности. Серце, відновлене ласкою Христа, буде подивляти єго божескі прикмети. Коли ми ще не пізнали своїх хиб, то се є доказом, що ми ще цїлковито не пізнали Христа. Чим меньше і низше думаємо о собі, тим висше цїнимо безмірну чистоту і велич Спасителя. Погляд на нашу гріховність спонукує нас удавати ся до того, котрий може простити і коли наші серця в своїй безпомічности бажають єго, то єго велич об’явить ся нам. Чим більше жене нас свідомість гріха до него і до слова Божого, тим глубше вражає нас єго Божий характер, тим більше прийметь ся в нас образ єго і будемо єго відлискувати.

Глава 8—Зріст в Христї.

Біблія називає обновленє серця відродженєм, бо ми стаємо дїтьми Божими. Знов на иньшім місци порівнує вона єго з добрим насїнєм, що сходить посїяне Отцем. Так само називає вона новонавернених “тепер народженими немовлятами ” (1. Петр. 2, 2.), котрі мусять “рости’” (Єф. 4, 15.) щоби дійти до повного мужеского віку в Ісусї Христї, або, що виро-стають як добре насїнє і мусять принести плоди. Пророк Ісаія каже про них, “що вони назвуть ся деревами праведности, насадженими Господом на хвалу. (Іс. 61, 3.) Тут можна навести богато примірів з природного житя, щоби дати більше зрозуміле тайн духовного житя.

Вся людска мудрість і звінність не може і найменьшій річи в природї дати житя. Ростини і звірята можуть жити лише житєм даним від Бога. Так само в серцї чоловіка може повстати житє духовне лише від Бога дане. Най буде, що чоловік “родить ся на ново” (Йоан 3, 3.), то не може бути участником житя в Христї.

Як із житєм, так само і з ростом. Лише Бог так робить, що пупінок розцвитає ся, а з цвітів дозрівають овочі. Через єго силу росте з насїня, “насамперед трава, потім колосє, а при кінци пше-ниця в колосю.” (Марко 4, 28.) В пророка Осїї читаємо, щоби Ізраіль процвитав як рожа. “Заба-гатїють хлїбом, а зацвитуть наче лоза виноградна.” (Оссія 14, 6. 8.) Ісус напоминає нас словами; “Погляньте на лїлїї на полї, як вони цвитуть.” (Лука 12, 27.) Ростини і квітки не ростуть з власної сили або натуги, але через принятє того, що дав їм Бог для житя. Як дитя не може придбати з власної волї і сили своїй величішї анї одного цаля, так само не можемо й ми своїми старанями забеспечити собі духовний зріст. Як дитина так і ростина ростуть тільки під впливом житєвих сил з повітря, світла і корму. Такі дари природи є для ростин і звірят то саме, що Христос для тих, що вірують в него. Він є для них “вічним світлом”, (Іс. 60, 19.) “сонцем і щитом.” (Пс. 84, 12.) Він є для народів, як та “роса”. (Осія 14. 6.) Він “спаде як дощ”, “як краплї, що зрошують землю.” (Псал. 72, 6.) Він є “водою житя”, “хлїбом, що приходить з неба і дає світови житє.” (Йоан. 6, 33.)

В незрівнанім дарі свого сина обсипає Господь цїлу землю ласкавою благодатною атмо-сферою, як повітрє окружае земский круг. Всї, що се повітрє задихають, будуть жити, виростуть до мужеского віку в Ісусї Христї.

Як ті квітки, що звертають ся до сонця, щоби лучі єго удосконалили їх красу і рівномірність, так і ми мусимо звернути ся до сонця справедливости, щоби нас осьвітило небесне світло і щоби ми чим раз все більше ставали подібними до Христа.

Ісус учить то саме, коли каже: “Пробувайте в менї, а я в вас. Як квітка, що не може родити овочів від себе, коли не пробувати ме на виноградинї, так і ви, коли в мені не будете пробувати ... бо без мене не можете робити нїчого.” (Йоан 15, 4. 5.) Щоби ви могли вести святе і богоугодне житє, то будьте так само зависимі від Христа, як галузь від дерева, що має рости і приносити овочі. Окроме від него не маєте житя, анї сили, опиратися спокусам, анї зростати в ласцї і святості. А коли оста- нете в нїм, то станете зрілими і коли ваше житє виросте з єго житя, то не висохнете і не станете безплідними. Будете подібні дереву, що насаджене над потоком.

Богато думають, шо якусь часть дїла мусять вони самі робити. Вони надїють ся що до відпущеня гріхів на Христа, але потому старають ся з власної сили жити праведно. Всяке таке старанє не вдасть ся. Ісус висказує се словами: “Без мене не можете робити нїчого.” Наш зріст в ласцї, наша втїха, наша користь залежать цїлком від нашої єдности з Христом. Коли ми що днини і що години з ним жиємо і пробуваємо, тодї ми і зростаємо в ласцї. Він не лише пробуджує, але й виповиює в нас віру. Христос є алфа і омеґа, первий і послїдний. Не лише при початку повинен він бути в нашім житю, не лише при кінци нашого житя, але при кождім кроцї нашім. Давид виражає се в чудових словах: “По всяк час сіяє Господь передо мною; як що він по правій руцї в мене, то не захитаюсь.” (Псал. 16, 8.)

Питаєш ся: “Як можу я пробувати в Христї?” В той сам спосіб, як ти єго перед тим приняв. “Як ви вже приняли Господа Ісуса Христа, так і ходїть в нїм.” (Кол. 2, 6.) “А праведний жити буде з вірою.” (Євр. 10, 38.) Ви віддали ся Богови, щоби стати цїлком єго власностию, служити і корити ся єму, ви приняли Христа за свого Спасителя. Ви не могли самі очистити ся від ваших гріхів, ви не могли відновити своїх сердець, але тому, що ви віддали себе Богови, мали ви певне переконанє, що він се все через Христа для вас зробить. Через віру стали ви власностию Христа і мусите в нїм зростати, тим, що даєте і берете. Ви мусите віддавати все: ваші серця, вашу волю, ваші прислуги, ваше власне “я”, щоби сповнити ваші заповіди; ви мусите брати все — Христа, як скарб усїх благодатний, щоби він пробував у ваших серцях, щоби він був вічною підпорою вашій волї, вашій праведности і дав вам силу до покори. Ваше посьвяченє задля Бога най буде вашим щоденним обовязком. Ваша молитва най буде: “Прийми мене, Господи, за свою цїлковиту власність! Всї свої задуми складаю в ногах твоїх. Візьми мене до своєї у слуги. Пробувай у менї і най моє дїло сповнить ся в тобі.” Се нехай буде вашою щоденною задачою! Кождого ранку посьвячуйте ся наново Христови. Віддайте єму всї ваші заміри, щоби вони сповнились, або залишились після єго мудрости. Посьвячуйте і віддавайте Богови своє житє, а воно буде ставати чимраз більше подібним до Христового.

Житє в Христї є житєм блаженного супочинку. Воно може бути й не завсїгди повним солодкого чутя, але сильної віри. Надїя ваша не у вас, а в Христї. Ваша неміч злучить ся з єго силою, ваше невіжество з єго мудростию, ваша недолужність з єго витревалостию і могучностию. Ви не повинні дивитись самі на себе, але на Христа. Думайте о єго любві, непохитности і совершенности. Христос повинен наповняти ваші душі поважною розвагою в своїм самовідреченю, упокореню, чистотї, святости і в неописаній любві. Лише, коли єго полюбимо, коли будем слїдувати за єго приміром, коли цїлком здамо ся на него, тодї аж перемінимо ся в єго образ.

Словами: “Пробувайте в мені” висказує Хри-стос думку душевного миру і супокою ожидуваня і довіря. Він висказує запросини: “Прийдіть до мене .... я хочу вас упокоїти” (Мат. 11, 28.) Слова псальмиста виражають ту саму думку: “Вповай тихим серцем на Господа і дожидай його!” (Псал. 37, 7.) Пророк Ісаія дає нам слїдуюче запевненє: “Сидячи тихо на місцї були-б ви спасли ся.” (Іс. 30, 15.) Сей супокій не в бездїльности, бо в запрошеню Господа до сего супокою вимагає ся також працї: “Беріть на себе мій тягар і ярмо, то найдете супокій.” Серце, що цїлком спочиває в Христї, буде найбільше старанне в єго дїлі.

Коли наша думка кружляє лишень коло власного Я, то вона відвертає ся від Христа, жерела і сили житя. Тому то Сатана завсїгди старає ся відвернути нашу увагу від Христа, щоби перешкодити душі в єї єдности з ним. Нашу увагу хоче він звернути на світскі роскоші, на журби житя з єго труднощами і злиднями. Не дайте ся обманити єго хитрощам. Навіть сумлінні душі, що бажають жити спільно з Богом, зводить він на то, аби звертали свою увагу на свої немочі і гріхи, і тим розлучає їх від Христа тай думає, що побідить. Ми не повинні робити себе осередком своїх гадок, або жити в страху о своє спасене. Се все на те, щоби відвернути душі від жерела сили. Здайте на Бога спасене своїх душ і уповайте на него. Говоріть о Ісусї і думайте об нїм. Власне я най зникне в Ісусї. Най щезне всякий сумнїв і страх. Говоріть разом з апостолом Павлом: “Жию-ж уже не я, а жиє Христос у менї; а що живу вірою в Сина Божого, що полюбив мене і віддав себе за мене.” (Гал. 2, 20.) Спочи-вайте в Бозї. Він охоронить те, що ви єму передали. Коли ви віддасте ся в єго руки, тодї покопаєте все через того, котрий вас любить.

Коли Христос приняв людську природу, злучив він людство так сильно союзом любови з собою, що нїяка иньша сила крім власної чоловчої волї не годна сей союз розірвати. Сатана хоче нас завсїгди всїма можливими обіцянками спонукати до зірваня того союза, щоби тим самим роз’єднати нас з Христом. Сеї справи мусимо ми завсїгди боронити, за ню молити ся і бороти ся, щоби не піддати ся спокусї — вибрати собі инь-шого Господа; хотяй все таки маємо свобідну волю робити, як ми бажаємо. Звертаймо лїпше очі на Христа, а він охоронить нас. Коли дивимо ся на Христа, тодї ми беспечні. Нїчо не зможе нас вир-вати з єго руки. Тим, що будете дивити ся на него, “преобразуємо ся у той сам образ від слави в славу, як від Господа, що є Духом. ” (2. Кор. 3’18.)

Отак стали перші ученики подібними Спасителеви; коли почули єго слова, пізнали потребу єго помочі. Вони шукали єго, знайшли єго і пішли за ним. Вони були з ним в дому при столї і на полї. Вони були з ним, як ученики з учителем і приймали від него що дня науки о святих правдах. Вони дивили ся на него, як слуги на пана, щоби навчити ся від него своїх обовязків. Отті ученики були люди “подібні нам”. (Як. 5, 17.) Вони вели ту саму боротьбу з гріхом, що й ми; вони потребували тої самої ласки, що ми, щоби вести святе житє. Навіть улюблений ученик Христа, Йоан, що стояв до Господа найблизше, не мав з власного успособленя сих любязних прикмет. Він був не лише бутний (здуфалий) і жадний чести, але також напрасний (загонистий) і мстивий за обиду. Але коли він пізнав докладно божескі при-кмети Христа, тодї пізнав і свої хиби і упокорив ся. Сила і терпеливість, могутність і витревалість, величність і смирність, які добачував в щоденнім житю Спасителя, наповняли єго душу подивом і любвою. З дня на день чуло ся сго серце близшим до Христа, аж доки він вкінци не віддав цїлого свого єства свому Спасителеви, з любови до него. Єго бута і жадоба почестий зникли, а відновляючий вплив Святого Духа дав єму нове серце. Сила Христової любови перемінила цїлком єго характер.Отеє є вислїд спільності з Христом. Коли Христос буде пробувати в нашім серцю, тодї наступить цїлковита переміна нашого успособленя. Дух Христа і любов єго змягчують серце, упокоряють душу і підносять наші думки і бажаня до неба, до Бога.

Коли Христос вознїс ся на небо, чули єго наслїдники єго присутність між собою; він був особисто присутний, повний сяйва любви. Спаситель Ісус, що з ними ходив, з ними молив ся, давав їх серцям надїю і потїху, був піднятий на небо, підчас коли пророцтво о мирі дрожало на його устах і коли витали єго небесні сили, почули єго голос: “Я з вами по всї днї, до кінця світу.” (Мат. 28, 20.) Він піднїс ся на небо в людскій постатї. Вони знали, що він перед престолом Бога остане й дальше їх приятелем і Спасителем, що любов єго не змінить ся, що він остане в тїсній звязи з страждаючим людством. Він принїс перед Бога заслуги власної крови і показав єму свої пробиті руки і ноги на спомин відкуплюючої цїни, яку заплатив за спасених. Вони знали, що він піднїс ся на небо, щоби приготовити для них оселї, і що він прийде знову, щоби взяти їх до себе.

Коли ученики по вознесеню свого Господа тільки зійшли ся, приносили вони свої молитви до Бога в імя Христа. З покорою клонили ся вони в молитвах і повторяли слова обітницї: “Чго не попросите в Отця в імя моє, дасть ся вам. Доси не просили ви нїчого в моє імя. Просїть, то й одержите, щоб радість ваша була повна.” (Йоан 16, 23. 24.) В щирій молитві підносили вони свої руки все висше і висше з свідкуванєм: “Христос, що вмер, а більше ще, що воскрес, котрий сидить по правій руці Отця, котрий заступаєть ся за нас.” (Рим. 8, 34.) На зелені свята дістали вони потїшителя, про котрого Христос казав, що він має пробувати в них. Дальше казав він їм: “Лучше вам, щоб я пішов: як бо не піду, утїшитель не прийде до вас; як же піду, пришлю єго до вас.” (Йоан. 16, 7.) Від тогди мусїв Христос через свого Духа безперестанно перебувати в серцях своїх учеників. Їх дальша спільність з Христом стала сильнїйшою, як перед тим, коли Хри- стос був особисто. Світло, любов і сила перебуваючого в них Христа відбили ся на їх обличу так, що люди побачивши їх дивували ся “і пізнавали їх, що вони були з Ісусом.” (Дїян. ап. 4, 13.)

Чим був Христос для своїх перших учеників, тим хоче він бути й сегодня для своїх дутий, бо коли він зібрав своїх учеників до дослідної молитви, то молив ся: “Не про сих же тільки молю, але також і про тих, що задля слова їх увірють у мене.” (Йоан. 17, 20.) Ісус молив ся за нас, щоби ми з ним одно були, як він з Отцем одно. Що-ж се за сполука! О собі самім свідчив Спаситель так: “Не може Син нїчого робити від себе;” (Йоан 5, 19.); Отець, що в менї пробував, той робить дїла.” (Йоан 14, 10.) Коли буде пробувати Христос в наших серцях, тодї він буде в нас і дїлати, “щоб ви робили і хотїли по єго вподобі.” (Фил. 2, 13.) Ми будемо дїлати, як се він дїлав; ми покажем того-ж Духа, що й він. І коли будемо єго любити і в нїм перебувати, “то піднїмемо ся через того, котрий є голова, Христос. ” (Єфес. 4, 15.)

Глава 9—Наше житє і дїла.

Бог Є для цїлої вселенної жерелом житя, світла і радости. Як ясні соняшні лучі від сонця, як струї води з животворного жерела, так спливають благодати від Бога на всї єго сотворіня. Всюди, де в людских серцях живе то житє, що виходить від Бога, там розіллєть ся воно любвою і благодатями на других. Радість нашого Спаси-теля лежала в тім, що він старав ся людий, котрі попали в гріх, піднести і спасти.

Тому то не дорожив він своїм житєм, але вмер на хрестї і не вважав на встид і на ганьбу. Так само старають ся й ангели про щасливість прочих сотворінь. Отсе їх радість. Що горді і са- молюбні людскі серця вважали-б пониженєм, а іменно тим, що попали в гріх, що стоять низше від них що до почестий і становища, тим робити прислуги, се власне є дїлом безгрішних ангелїв. Дух Христової любови, що жертвує самого себе, є тим, що наповняє небо, що є жерелом всїх благодатий. Се є той дух, який повинні мати ученики Христові, се є діло, яке вони повинні робити. Коли любов Христа перебуває в серцї, тодї не можна єї скрити, як солодкий, роскішний запах. Єї святий вплив відчують усї, з котрими ми зійдемо ся. Дух Христа в серцю подібний до жерела в пустинї, що випливає для всїх щоби підкріпляли ся і котре у всїх, що близькі смерти, пробуджує бажанє напити ся води житя.

Любов до Ісуса Христа показує ся в щирім бажаню, трудити ся, як і він для добра і спасеня людий. Воно допровадить до любови, до щирого співчутя для всїх сотворінь, що стоять під опікою небесного Отця.

Житє Спасителя на земли не було тихим і вигідним, нї — він був невсипущий і старав ся ревно і всїма силами, спасти упавший рід людский. Від вертепу в Вифлеємі аж до хреста на Голготї ступав він дорогою самовідреченя; він не бояв ся тяжких робіт, трудних мандрівок, журливого стараня, анї трудів. Спаситель сам каже о собі: “Син чоловічий не прийшов, щоби єму служили, але прийшов служити, і дати душу свою, як викуп за многих.” (Мат. 20, 28.) Се була одна велика цїль єго житя; все иньше стоїть на другім місци і під-ряджене тамтому. Се було для него їдою і напит-ком, творити волю Божу і кінчити єго дїло. Власне “я”, власні потреби не мали нїчого спільного з тим дїлом. Так повинні і всї иньші, які беруть участь в ласцї Христа, бути готовими на яку-будь жертву, щоби і другі, за яких Христос пішов на смерть, дістали частину того небесного дарунку. Вони все зроблять, щоби полїпшити світ, підчас коли вони в нїм жиють.

Сей дух є плодом правдивого наверненого серця. Скоро хто прийде до Христа, тодї зродить ся в єго серцю бажанє, сказати й другим, якого знаменитого приятеля найшов він в Ісусї; така спа-саюча і освячуюча правда не може остати в серцю самотною. Коли вберемо ся справедливостию Хри-ста і коли переймемо ся святою радостию єго духа, тодї о тім не зможемо замовчати. Скоро ми побачимо доброту Бога, коли відчуємо єї, тодї мусимо і другим про те росповісти. Як той Филип, коли найшов Спасителя, так будемо й ми запрошувати й других, прийти до него. Ми будемо старати ся показати їм притягаючу силу Христа, невидимі річи будучого світа. Ми будемо горячо бажати, вступити в слїди Ісуса, Ми схочемо, щоби і другі видїли те ягня, “що бере на себе гріхи світу.” (Йоан. 1, 29.)

Бажанє, об ’’явити другим Божі благодати, принесе богато благодатний і нам самим. Се було й Божим заміром, коли дав нам участь в дїлї спа-сеня. Він дав людям першеньство, бути участниками єго Божескої природи і жадає за то, щоби ми єго благодати рознесли між своїх ближних. Се є найвисшою почестию, найбільшою радостию, яку міг дати Бог людям. Ті, що є участниками в дїлї спасеня, в дїлї любови, ті стануть найблизшими Сотворителеви.

Бог міг дати посольство євангелія, все своє дїло любови ангелам до виконаня; він міг найти иньші способи, щоби виконати свій замір. Але в своїй безконечній, невимовній любові хотїв він нас зробити з Христом і ангелами своїми співро-бітниками, щоби й ми брали участь в роздаваню благодатий, радости і духовного вивисшеня, що випливають з сего дїла повного самовідреченя. Через співучасть Христових терпінь стаємо єму чимраз близшими. Кожде самопожертвованє для других скріпляє духа доброти в серцю добродїтеля, звязує єго тїснїйше із Спасителем світа, “котрий задля вас з’убожів, бувши богатим, щоб ви убожеством єго збогатились.” (2. Кор. 8, 9.) Лише, коли ми так будемо виконувати Божі заміри нашого сотвореня, може бути наше житє благословенним.

Коли станеш до роботи, як і повинен ученик Христа, тодї пізнаш потребу глубшого досвіду і більшого пізнаня в божеских справах і будеш жаждущий праведности. Ти будеш в молитві бороти ся з Богом і твоя віра укріпить ся; душа твоя буде насичувати ся з криницї спасеня. Покуси і боротьби будуть тебе гнати до слова Божого і до молитви. Ти піднїмеш ся в ласцї і пізнаню Христа і назбираєш богато досвіду.

Дух, некористного для себе, дїланя для других дасть тобі зміст і глибину твого житя, стійність і милість твому характерови, подібно, як у Христа. Такий дух принесе тобі супокій і щастє. Серце стремить до висшого, то нема вже в нїм місця для лїнивства і самолюбства. Ті, що розширяють християньскі дари ласки, будуть рости і укріплять ся в дїлах Божих. Вони дістануть ясну духовну свідомість, їх віра укріпить ся і вони піднесуть ся в могутности молитви. Дух Божий дїлає в їх серцях і наслїдок стичности з Богом оживляє тони гармонїї в їх душах. Ті, котрі в безхосеннім для себе трудї жертвують ся для добра иньших, стають певнїйшими свого власного спасеня. Одинокий спосіб зростати в ласцї Христа є той, що ми без жадної користи для себе робимо дїло наказане Христом, що робимо все, що ми годні робити, щоби помочи тим, котрі тої помочі потребують. Сила виробляє ся вправою, а праця є першим услівєм до житя. Всї ті, що старають ся жити в Христї, а самі не роблять нїчого, і приймають тільки благословеня, що випливають з ласки Хри- стової, шукають тільки поживи, щоби жити без роботи. Так у духовнім, як і в земскім світї приносить бездїльність обезсиленє, а в слїд за тим і цїлковитий занепад. Чоловік, що не хотїв би рухати своїми членами, стратив би по якімсь часї свою силу до їх ужитку цїлковито. Так само й християнин, що не хоче вправляти свої духовні сили, які надав єму Бог, не буде зростати в ласцї Христовій, а до того втратить ще й свою питому силу.

Церква Христова, призначена Богом на то, щоби приносити пропащій людскости спасенє і ратунок. Єї призначенєм є, принести цїлому світу радїстну вістку євангелія, а обовязком кождого християнина є, робити те саме. Кождий повинен старати ся, сповнити приказ Спасителя після своєї зручности і талану. Об’явлена нам любов Христова робить нас довжниками тих, які ще не знають нїчого про таку любов. Бог дав нам світло не тільки для нас, але на то, щоби єго лучі падали і на других людий.

Як би визнавцї Христа знали свій обовязок, тодї би тисячі їх голосили євангеліє поганьским землям, де тепер їх ледво по одному. Кождий, що не може особисто сего робити, підпомагав би тому своїми средствами, своїм щирим бажанєм і своїми молитвами. І для спасеня душ в христяньских землях працювало би ся з святїйшою ревностию.

Нам не треба йти в иоганьскі землї, нам не треба полишати вузкий круг своєї вітчини, коли наші обовязки держуть нас дома, лише задля того, щоби трудити ся задля християньства.

Ми можемо трудити ся для християньства в своїй родинї, в домі, в громадї, в кружку наших товаришів і знакомих, ба навіть в наших інтересах.

Спаситель наш перебув більшу часть свого земского житя в робітни столярскій в Назаретї, де він терпеливо працював. Услужливі ангели були навкруг Господа в єго житю, в єго відносинах до робітників і земляків, коли єго ще нїхто не знав і не поважав. Спаситель сповняв так само своє посольство при виконуваню своїх простих робіт, як також при лїченю хорих і на розбурханих филях Галилейского моря. Так можемо й ми при найнизшім житєвім становищу і при виконуваню найпростїйших робіт все таки бути з Ісусом і для него дїлати.

Апостол Павло пише: “До чого кождий покликаний, братя, в тому нехай і пробуває перед Богом.” (1. Кор. 7, 24.) Дїловий чоловік може так вести свої дїла, щоби стати окрасою свого Господа своєю вірностию і совістностию. Коли він є вірним і праведним наслїдником Христа, тодї об’явить він свою релїґію у всїх своїх підприємствах, тодї об’явить своїм ближним у всіх дїлах духа Христового. Пильний і вірний робітник може стати подобієм того, що ходив за свого житя поєдинчого по горбках Галилеї. Дїла кождого християнина повинні бути такими, щоби кожді, що поглянуть на них, були спонукані хвалити і прославляти свого Сотворителя і Спасителя.

Богато відтягнули свої талани від услуг для Христа і звиняли ся тим, що другі мають лїпший дар і талант до того; вони думали, що лише дуже талановиті люди повніші посвятити свої услуги Богови. Богато думало навіть, що Бог тільки певних людий надарив такими талантами, а других виключив, тому сї не мають участи при трудах і при роботї а також і при заплатї. Але про се нема нїчого в єго притчі. Коли пан скликав слуг своїх дав кождому свою роботу.

Навіть при виконуваню найнизших обовязків можемо служити в любові Господови. Коли любов Божа перебуває в наших серцях, тодї вона об’, являє ся і в нашім житю. Святість Христа буде нас окружати, а вплив наш буде благодатний і підоймаючий духа.

Не чекайте на добрі нагоди, або на надзвичайні дари, щоби почати дїло для Бога. Не журіть ся тим, що світ про нас скаже. Коли ваше житє є свідоцтвом чистоти і праведности вашої віри і коли другі переконані, що ви їм радо хочете помочи, то й ваші заходи не будуть даремні.

Найменьші і найбіднїйші ученики Ісуса можуть стати благословеньством для других. Можливо, що вони навіть не знають, чи творять щось доброго, але все-ж таки може від них виходять великі і глубокі струї благословеньства; благословенні плоди їх дїл невидимі аж до дня великого обрахунку. Вони не знають, або не чують, що творять щось великого, вони не журять ся про успіх своїх змагань. Вони йдуть спокійно вперед і виконують совістно свою роботу, яку Бог в своїй мудрости їм призначив — і житє їх певно не буде безхосенним. В їх власних серцях прибирає образ Христа більшого виразу; вони працюють в купі з Богом в сїм житю і приготовляють ся до висшої працї і спокійної радости, що жде на них у вічнім житю.

Глава 10—Пізнанє Бога.

Бoг має богато способів, щоби нам об’явити ся і злучити нас тїсно з собою. Голос природи відбиває ся безнастанно об наші змисли, отверте серце відчуває любов і славу Бога, які об’являються в єго ділах. Няд’-слухуюче ухо може почути в природї голос Божий і зрозуміти єго. Зелені поля, показні дерева, пучки і цьвіти, мандруючі хмари, росячий дощ, журкотливий потік, і велич і слава неба говорять до наших сердець і спонукують нас пізнати Сотворителя, що сотворив усе.

Наш Спаситель переплїтав завсїгди свої гарні небесні науки порівнанями з природи. Дерева, птахи, квіти в долинах, гори, озера і чудово прикрашений небозвід, як також всї пригоди в нашім щоденнім житю стоять в тїсній звязи з словами правди, щоби тим самим стали єго науки понятнїйші, навіть серед страждань і скрут людского житя.

Бог хоче, щоби єго дїти уміли цїнити єго дїла, щоби радували ся тихою, небучною величавостию, якою окрасив він нашу земску вітчину. Він сам любить красу, але передовсїм красу і чистоту характеру. Він бажав би, щоби ми плекали чистоту і покору, нїжну окрасу сьвіта квіток.

Колиб ми тільки прислухались, тодї-б навчили нас дїла Божої творчости богато дечого о надїї і покорі. Почавши від зірок, що в безвпиннім круженю в світових просторах держать ся через тисячі років приписаної дороги, а скінчивши на маленькій порошинї, всї повинують ся волї Сотворителя. Бог журить ся за все і піддержує все, що сотворив. Він держить в своїх руках безчисленні сьвіти вселенної а підчас того журить ся і за потреби малого воробця, що безжурно цвірінькає свої звичайні пісні. Коли чоловік бере ся до щоденної роботи, коли молить ся, коли іде на відпочинок і коли пробуджує ся другого ранку; коли богач бенкетує у своїй палатї і коли нуждар кличе дїтий до бідного обіду — все се видить Бог і над усїм сторожить догляд небесного Отця. Нема одної сльози, про яку би Бог не знав, нема одної усьмішки, яку би Бог не запримітив.

Колиб ми се справдї вірили, тодї-б зникли всї наші непотрібні турботи. Ми-б не мали в житю розчаровань, мп-б несли свої жури і турботи з по-мочию Бога, який не скаржить ся на труд і на працю, який нїколи не чує ся умученим під їх тя-гаром. Ми-б мали радісний, душевний спокій, як нїколи перед тим. Коли любуємо ся любостию і красою землї, то подумаймо на той будучий сьвіт, де нема гріха нї смерти, де нема нї знаку клятьби. Уявіть собі вітчину спасених і подумайте собі, що вона буде ще богато гарнїйшою, ніж собі чоловік представити в силї. В ріжнородних дарах, які маємо від Господа в природї, бачимо лиш дуже маленький відблиск єго величі. Є написано: “Чого око не видїло, нї ухо не чуло і що на серце чоловікови не зійшло, то наготовив Бог тим, що люблять єго.” (1. Кор. 2, 9.) Поети і учені можуть богато говорити про природу, але християнин може радувати ся і любувати ся красою землї, бо він добачує у нїй дїло Отця, бо він пізнає в кождій квітцї, в корчи, у дереві Єго любов. Нїхто не може докладно зрозуміти значіня гори і долини, ріки і озера, коли не добачує в них виразу Божої любови до людий. Бог говорить до нас дбайливим дїланєм і тво-ренєм, як також виливом свого духа на наше серце. З нашого щоденного житя, з свого окруженя, з щоденних перемін можем черпати знамениті науки, коли тільки наше серце хоче їх приняти. Псаломник співає в своїй похвальній піснї про дбайливу дїяльність Бога: “Земля повна доброти Господа.” (Псал. 33, 5.) А на другім місци каже: “Хто мудрий, той замітить ті речі; і зрозуміють милостї Господнї.” (Псал. 107, 43.)

Бог говорить до нас своїм словом. В нїм ви-являє ся ще яснїйше єго божественний характер, єго дїла для людий, єго велике дїло спасеня. Перед нами розкрита істория пророків і патриярхів і других сьвятих мужів з давен давна. Вони були люди “подібні нам страстями.” (Яков 5, 17.) Ми видимо, що і они так само як ми бороли ся з роз-чарованями, підпадали покусї, але знову піднїмали ся і через ласку Божу виходили витязями з бо-ротьби. Коли се бачимо, тодї зростає у нас бажане праведности. Коли читаємо о чудових досвідах, які сї мужі робили, коли дізнаємо ся о світлї, любови і благословеньству, якими вони могли радувати ся, коли читаємо о дїлах, які вони робили за помочию даної їм ласки, тодї запалює ся в нас той самий дух, що був у них, полумінь святого одушевленя в наших серцях; в нас родить ся бажане, стати їм подібними і рівно з ними ходити в Бозї.

Ісус каже про старий завіт: “той свідкує о менї”, (Йоан 5, 39.) так свідкують о Спасителеви, на котрого звертали ся всї наші надїї, як на вічне житє. Цїле Святе Письмо говорить про Христа. Від першої звістки о сотвореню: “І без него не стало ся нїчого, що стало ся”, (Йоан 1, 3.) аж до послїдного обіту: ’’І ось я прийду хутко” (Одкр. 22, 12.) читаємо про єго дїла і чуємо голос єго. Коли хочете пізнати Спасителя, то шукайте в Святім Письмі. Наповнїть цїле своє серце Божими словами.

Вони є животворною водою, що погасить вашу пекучу жагу; вони є живим хлїбом з неба. Ісус каже сам: “Як не їсте тїла Сина чоловічого і не пєте єго крови, не маєте житя в собі.” (Йоан 6, 53.) А зараз потім говорить він: “Слова, що я говорю вам, се дух і житє.” (Йоан 6, 53.) Наші тїла ростуть і достигають після того, як ми їмо і пємо; і як у природнім порядку річний, так само і в духовому: те, що ми приймаємо в себе і над чим роздумуємо, додає нашій духовній природї силу і могутність.

Навіть ангели бажають прослїдити дїло спа-сеня і се буде змістом похвальної піснї через без-конечні тисячі лїт вічности. Чи-ж не варт воно тепер старанних розслїджувань? Неописана мило-сердність і любов Ісуса, жертва, яку він принїс за нас, вимагає від нас як найбільше поважного і докладного розслїджуваня. Ми повинні-би більше роздумувати о прикметах нашого Спасителя і за-ступника і о єго призначеню — всї ми, що віримо у него, що він нас спасе. Коли ми звернемо свою увагу так важним небесним справам, тодї любов і віра наша будуть кріпшати; наші молитви стануть Богови більше милими, бо все більше і більше пересякнуть вірою і любовію. Вони стануть зрозумілими і поважними. Наше довірє до Ісуса буде зростати, а наше щоденне пересьвідченє о єго чудесній силї, виратувати всїх, які просять єго о ратунок, стане богатшим. Коли оглянемо совершенність нашого Спасителя, тодї охопить нас бажанє цїлковитого обновленя наших сердець у образ єго чистоти. Наші душі будуть жадні, стати подібними тому, кого ми почитаємо. Чим більше будуть наші думки звертати ся до Христа, тим більше будемо про него говорити і другим і проповідувати єго сьвітови.

Біблїя писана не тільки для учених, — але противно, она призначена для народа. Великі пра-вди благодати, потрібні до спасеня, є ясними, як сьвітло сонця у полудне. Нїхто не попаде в облуду і не зблудить з правої дороги хочби вони були і такими, що слухають свого власного осуду замість ясно об’явленої Божої волї.

Ми не повинні спускати ся на то, що кажуть другі люди про біблїю але ми повинні самі дослїд-жувати Божі слова. Коли будуть другі за нас ду-мати, то на тім потерпить наша власна енерґія і спосібности. Наші благородні духові сили не будуть зростати і стратять силу розуміти Божі слова, коли не будем їх вправляти в дослїджуваню великих справ. Але, коли возьмемо під докладну розвагу всї місця в біблії, коли будемо над ними роздумувати, коли будемо порівнувати писанє з писанєм, а духовне з духовним, тодї наберем розуміня для спасаючих правд.

Нїчо не надає ся лїпше до того, щоби скріпити наш розум, як роздумуванє над сьвятим письмом. Нїяка книжка не в силї так піднести наші думки, скріпити духовні сили, як глубокі, благородні правди біблії. Як би роздумовано над Божим словом так, як повинно би ся роздумувати, то найшлоби ся межи людьми такий високий степень образованя, благородности характеру і витревалости в замірах, як рідко коли. З скорого читаня сьвято письма дуже мала користь. Неоден може прочитати цїлу біблїю з початку до кінця а не зрозуміє нї єї краси, анї глубоких, захованих скарбів єї. Докладне роздумованє над одним місцем письма так довго, доки не зрозуміємо єго змісту і Божого заміру спасеня і відкупленя, є богато вартнїйше, як поверховне перечитуванє не знати кілько сторін без цїли і без науки для себе. Майте біблїю все при собї. Читайте єї при кождій нагодї; старайте ся кілька уступів з неї навчити ся на память. Навіть, коли ідете дорогою, можете прочитати собі оден або другий ви сказ і думати над ним.

Без докладного дослїджуваня, без сьвятого роздумуваня не можемо дійти до правдивої мудрости. Деякі місця сьвятого письма такі ясні, що неможливо їх не зрозуміти; але є богато иньших місць, яких зміст відразу не зрозумієш. Тодї треба порівнювати одно місце з другим; старанне дослїджуванє і сьвяте роздумуванє, отсе головні услівя. Але таке роздумуванє приносить богату користь. Так, як гірник відкриває глубоко під поверхнею землі укриті жили золота, так той, що слїдить за скарбами Божих слів, найде важні правди, яких по верховний читач не добачує. Коли розважимо в серцях слова Божого духа, тодї по-течуть вони, як ріки з жерела житя.

Біблїю не повинно ся нїколи читати, не змо-вивши молитви. Заки розтворимо єї, повинні ми просити осьвяченя сьвятого Духа, а воно дасть ся нам. Коли Натанаїл прийшов до Христа, Спаситель сказав: “Ось справдї Ізраілтянин, що в йому підступу нема.” Натанаїл спитав: “Звідкіля мене знаєш?” Відповідь була така: “Перш нїж Филип покликав тебе, як був єси під смоківницею, бачив я тебе.” (Йоан. 1, 47. 48.) Ісус видить нас ще й тепер, коли молимо ся до него, коли просимо єго о посьвяченє, щоби пізнати докладно правду. Ан-гели з країни сьвітла стануть провідниками тих, що з покорою просять Божої помочи.

Дух Божий підносить і славить Спасителя. Він хоче показати нам Христа в чистотї і пра-ведности і єго спасенє. Ісус каже: ’’Бо з мого прийме і звістить вам.” (Йоан. 16, 14.) Дух правди є одиноким учителем божої правди. Як високо цїнить Бог рід людский, коли дав за него свого єдинородного Сина на смерть а Духа свого дав людям, щоби був їм завсїгди товаришом, провідником і учителем!

Глава 11—Високе право першеньства молитви.

Бог говорить до нас через природу, через об’явленє свого слова, через провидїнє, як і через дїяльність свого Духа. Але сего не досить; ми мусимо ему роскрити свої серця. ІЦоби мати справедливе духовне житє, треба нам жити в справдїшній злуцї з нашим небесним Отцем. Хоч би наші серця й чули ся до него притягненими, хоч би єго милосерде і благодати стояли перед нашими очима і хоч би ми їх подивляли, то се ще це значить в повнім значіню слова, що ми стоїмо з ним в тїсній сполуцї. Щоби бути з Богом в єдности, мусимо в орудках нашого щоденного житя з ним радити ся.

В молитві ми видкриваємо Богови свої серця, як приятелеви, не тому, що Богови треба конечно сказати, що ми є і чого нам треба, але на те, щоби нам було можливо приняти єго в свої серця. Молитва не приносить Бога до нас, але нас до него.

Коли Христос ходив ще по землї, учив він учеників своїх, як треба їм молити ся. Він навчав їх, щоденні свої потреби предложувати Богови і всї свої журби скласти на него. Обіцянка, що він їх просьби і молитви вислухає, є також певного обітницею і для нас,

Ісус сам молив ся дуже часто за часу свого побуту між людьми. Наш Спаситель взяв наші злиднї і наші немочі на себе і щоби для свого житєвого завданя одержати потрібної сили, молив ся він щиро до свого небесного Отця о підпору і поміч. У всїх справах є він для нас взірцем, він став ся братом в наших немочах, “спокушуваний всюди, як і ми”, але безгрішний і тому не лякав ся лихого, терпів муку і болї серця в грішному світї. Єго чоловічество застерегло собі потребу і високе право першеньства молитви. В зносинах із своїм Отцем відчував він відраду і потїху. Коли Спаситель людского роду, Син Божий, відчув по-требу молитви, о скілько більше повинні відчути єї ми, немічні і грішні люди, о скілько щирійше і постійнїйше мусимо ми молити ся до Бога!

Небесний наш Отець чекає, щоби на нас роз-лити повноту своїх благодатий. Ми маємо перше право черпати і пити безпереривно з керницї без-межної любови. Чи-ж се не дивно, що ми так мало молимо ся ? Бог завсїгди радий і готовий вислу-хати щиру молитву своїх найменьших дїтий, а все-ж ми виявляємо тілько неохоти, висказати перед Богом свої потреби. Що-ж би собі могли подумати ангели небесні побачивши бідне, безпомічне, під- чинене спокусї людство, котре, помимо того, що серце Боже в своїй безконечній любві шукає єго і завсїгди готове вислухати єго просьби, так мало молиться, і мимо того так мало має віри? Утїхою ангелів є служити Богови, а роскошию, перебувати близко него. Найбільшою їх радостию є, бути з ним в тїсній звязи; — але дїти сего світа, які так дуже потребують помочи, яку їм може дати оден лише Бог, здаєть ся, є вдоволені і без світла єго Духа і без спільного пробуваня з ним.

Тих, що занедбують молитву, окружає темрява лихого. Спокуса, яку шепче їм Сатана до ух, намовляє їх до гріха; причини треба шукати в тім, що вони з права першеньства молитви не робили жадного ужитку. Чому-ж дїти Божі мають бути так повздержливими з своїми молитвами, коли молитва є ключем у віруючій руцї, який може одімкнути скарбницї неба, де заховані безчисленні скарби і богацтва незлїчимі Всемогучого? Без не-перестанних молитв і пильних старань виставляємо себе на небеспеку — стати недбалими і збочити з правої дороги. Наш противник старає ся нам ставити все перепони на дорозї до престолу ласки, щоби ми через щиру молитву і віру не стали участниками ласки і могутности і не ставили опору спокусї.

Під певними услівями можемо сподївати ся, що Бог вислухає наші молитви. Одна з перших условин є, щоби ми почували і пізнавали конеч- ність єго помочі. Та-ж він приобіцяв: “Я бо вилию води на жадібне і пущу потоки на то, що висхло.” (Іс. 44, 3.) Ті, що голодують і бажають справедливости, що мають сердечне бажанє до Бога, повинні бути о тім переконані, що Бог заспокоїть їх бажане. Але серце мусить бути насамперед відкрите впливови Божого Духа, нїм воно прийме Божі благодати.

Наша велика потреба є вже сама доказом, що говорить за нас промовистим способом. Ми мусимо вперед шукати Господа, нїм ще він зможе для нас се зробити. Але він каже: “Просїть, то й дасть ся вам. ” (Мат. 7, 7.) А він “що свого Сина не пощадив, а за всїх нас видав єго, хиба-ж з ним і всего нам не подарує?” (Римл. 8, 32.)

Коли ми маємо зло в серцю і служимо якомусь певному гріхови, то Господь не вислухає нас; лише молитву каючого ся і пригнїтеного серця завсїгди вислухає він. Коли все свідоме зло направить ся, можемо ми й о тім бути пересвідчені, що він вислухає наші просьби. Наша власна заслуга нїколи не припоручить нас ласцї Божій; лише гідність і праведність Христа спасе нас; кров єго очистить нас. Але ми мусимо сповнити услівя принятя за Божих дїтий.

Иньша прикмета молитви є віра. “Бо хто при-ходить до Бога, мусить вірувати, що він єсть, а хто єго шукає, тих вій нагороджує.” (Євр. 11, 6.) Ісус сказав до своїх учеників: ’’Усе, чого молячись просите, віруйте, що одержите, і буде вам.” (Марк. 11, 24.) Чи-ж ми памятаємо слова єго?

Обезпека єго безгранична; а той, що дав обіт-ницю, є щирий і вірний. А коли ми й не одержимо зараз того, о що просимо, то все таки віруймо, що Господь чує нас і наші просьби вислухає. Ми часто попадаємо в блуд і короткозорість, що про-симо часто таких річий, що нам не принесли би жадної користи. Отець наш небесний в своїй любві вислухає наші молитви і дає нам якраз те, що нам конечно потрібне, те, чого би ми самі сердечно бажали, як би ми освітлені Духом Святим могли пізнати правдивий стан кождої річи. Коли-ж би наші молитви були на око й не вислухані, то все таки повинні ми сильно держати ся обітницї. Час вислуханя прийде напевно і ми получимо благодати, які нам найбільше потрібні. Але-ж се є нахабність, коли ми числимо на вислуханє молитов, так, як би ми собі бажали. Бог є надто мудрий, щоби міг зробити помилку; він занадто добрий, щоби не дати щирим і отвертим душам того, чого вони потребують. Тому уповайте спокійно з легким серцем на Бога, навіть і тодї, як би ваші молитви не вислухало сейчас. Станьте твердо на обітницї: “Просїть, то й дасть ся вам” і уповайте на ню.

Коли ми радимо ся страхів і сумнївів, або хочемо пізнати всї тайни, нїм ще маємо правдиву віру, тодї наші труднощі будуть все більшими. А коли відчуємо нашу безпомічність і неміч, і саме такими, якими ми є, прийдемо до Бога і повіримо єму все, котрий всї річи знає найлїпше, що знає всї свої сотворіня і всїми рядить після свого ро-зуму і волї, тодї він певно почує наш крик болю і освітить наші серця. Щира і сердечна молитва приверне нас до сполуки з серцем Вічного і Без-конечного. Коли ми на хвильку не можемо мати явного доказу на те, що Спаситель в любві і спів-чутю прихиляє ся до нас, то се так і є. Ми може й не моглиб почути єго явної близькости сейчас, то все таки спочиває єго рука в любві і сердечній милости на нас.

А коли виблагаємо від Бога ласку і благодать, то наші серця мусять бути пересяклими також духом любови і прощеня. Як-же-ж можемо молити ся: “і остав нам довги наші, як і ми відпускаємо довжникам нашим” (Мат. 6, 12.) а все таки в серцях наших держати ворожнечу? Коли-ж ми очікуємо вислуханя своїх молитов, то мусимо прощати так само і иньшим, як ми сподїємо ся відпущеня своїх гріхів.

Витревалість в молитві є услівєм вислуханя. Ми мусимо що дня молити ся, зростати у вірі і набирати більше досвіду. Ми мусимо придержувати ся молитви (Римл. 12, 12.) і з висказами подяки чувати в нїй. (Кол. 4, 2.) Петро упоминає вірних: “Будьте отсе мудрі і тверезі до молитв.” (1. Пет. 4, 8.) Апостол Павло упоминає: “У всїм най будуть ваші просьби в молитві з подякою звісні Богови.” (Фил. 4, 6.) В посланію Юди стоїть: “Але ви, мої любі, зростайте вашою вірою найсвя-тійшою і в Духови Святому молїть ся, і хоронїть себе в любові Божій. (Юда 20, 21.) Безнастанна молитва є безпереривною злукою душі з Богом, так, що житє походяче від Бога розливає ся в на-шім житю, а знов з нашого житя чистота і святість відпливає назад до Бога.

Пильність і витревалість в молитві конче по-трібні; най вас нїхто в тім не спиняє. Зі всїх своїх сил держіть ся злуки з Христом Ісусом в своїм серцю. Користайте з кождої нагоди до молитви, де би вона й не оказалась. Такі, що справдї бажають злуки з Богом, будуть точно відвідувати зібраня до молитви, будуть вірно сповняти свої обовязки і пильно і ревно збирати всї можливі благодати. Вони вихісиують кожду нагоду, щоби лучі небесного світла їх освічували.

Ми повинні молити ся також в крузї родиннім, а передовсїм не занедбувати молитви в комірцї; се особливо дає житє нашій душі. Наші душі нїяк не можуть зростати і дозрівати, коли ми занедбуємо молитву. Молитва в кружку родиннім і на зборах ще не вистарчає. Примісти серце своє в самотї і тишинї перед всевидюче і все переглядаюче око Бога. Молитва в комірцї дійде лише до ух того, що вислухає молитви. Жадне иньше цїкаве ухо не сміє почути сих просьб. В тихій молитві чує ся душа вільною від всїх єї окружаючих вили- вів, вільною від роздратована і зворушеня. Тихо і спокійно, але й горячо і щиро повинна твоя мо-литва взносити ся до Бога. Цїлющо і тривало буде дїлати вилив, що походить від того, котрий бачить затаєне, котрого ухо для молитов завсїгди отверте тим, що молять ся з глибини свого серця. В поєдинчій, дїточій вірі держить ся душа сполуки з Богом і одержує лучі божеского світла, що дає силу і витревалість в боротьбі проти Сатани. Бог є нашою силою на все а все.

Молїть ся в комірцї; при вашій щоденній роботї і занятю підносїть часто свої серця до Бога. Так поступав з Богом Енох. Неначе дорогоцїнне кадило підносять ся сї молитви до престола ласки. Сатана не зможе побороти того, котрого серце основане на Бозї.

Нема недогідного часу анї місця, щоби не можливо молтит ся до Бога. Нїчого не може нас від того здержати, щоби ми звертали свої серця в дусї молитви до Бога. В гаморі і галасї уличнім, серед наших щоденних занять і орудок можемо до него молити ся і просити о єго Божу поміч, як се робив Неємія, коли прийшов з просьбою до царя Артаксеркса. Сердечну сполуку з Богом ми можемо плекати всюди. Двері нашого серця по-винні бути завсїгди отворені і завсїгди повинні ми запрошувати Спасителя: Прийди і пробувай небесним гостем в моїм серцю!

Най би нас окружало зіпсоване повітрє, то ми не мусимо вдихати єго тріло, ми можемо жити в чистім небеснім повітрю. Ми можемо перед нечистими жадобами і грішними думками заперти щільно двері нашого серця, коли хочемо єго взне-сти в щирій молитві до Бога. Ті, що держать свої серця на роствір помочи і благодати Божій, будуть находитися в святїйшім повітрю, нїж то, що окружає нас на земли; вони будуть завсїгди в тїсній злуцї з небом.

Ми мусимо мати яснїйше понятє о Ісусї і повнїйше зрозумінє для вартости вічних правд. Велич і красота єго святости мусить наповнити серця Божих дїтий, а до сего мусимо молити ся о освітленє від Бога небесних річий.

Звернїм свої душі в гору, щоби Бог надїлив нас подувом свого Божого житя. Ми можемо дер-жати ся близко коло Бога, так що в кождім нена- дїйнім покушуваню наші серця будуть до него так природно звертати ся, як квітка до світла сонця.

Принесїть перед Бога свої журби, радости, потреби, побоюваня, все, що вас пригнїчує і му-чить. Вашими тягарами він нїколи не буде обтя-жений; ви нїколи не змучите єго. Він, що й волосє на ваших головах перелїчив, не є рівнодушним на потреби своїх дїтий. “Господь милосердний і благий. ” (Як. 5, 11.) Серце єго зворушує ся на-шим горем і риданєм. Все, що тисне ваші серця, принесїть перед него. Нема нїчого так тяжкого, чого би він не міг нести, бо він держить весь світ і панує над усїма. Нема нїчого так маловажного, що для нашого спокою є потрібним, щоби він на то не зважав. Жадний уступ в житєвім досвідї не є таким темним, щоби єго не можна роз’яснити. Нїяке положенє, в якім ми находимо ся, не є так трудним, щоби він не міг єго залагодити. Нїяке нещастє не спаде на найнезначнїйшого з єго учеників, нїяка журба не буде мучити серця, нїяка радість не буде веселити нас, нїяка щира молитва не вийде з наших уст, щоби наш небесний Отець не завважав і не мав на тім жадного зацїкавленя. “Він сцїляє розбитих серцем і завязує рани їм.” (Пс. 147, 3.) Відношенє між Богом а кождою душою є таке любязне і щире, неначе би вже не було другої душі, за котру-б віддав свого улюбленого Сина.

Ісус казяв: “Просити-мете в імя моє і я кажу вам, що я просити-му Отця за вас; сам бо Отець любить вас, бо ви мене полюбили.” (Йоан 16, 26. 27.) А перед сим говорить він: “Я вибрав вас . . . щоб чого просити-мете в Отця імям моїм, дав вам.” (Йоан 15, 16.) Молити ся в імя Ісуса значить більше, як на початку або при кінци молитви згадувати імя єго. Ми мусимо молити ся в розуміню і в дусї Ісуса, вірити в обітницї єго, довіряти єго ласцї і сповняти волю єго.

Бог не жадає від нас, щоби ми були пустель-никами, або черцями і щоби ми зрекли ся і від-тягнули ся від світа, щоби присвятити себе єго услугам, — нї! Наше житє повинно бути подібним до житя Христа. Хто лиш молить ся, а більше не робить нїчого, той скоро перестане молити ся, або єго молитви будуть лише на око молитвами. Коли люди відорвуть ся від суспільного житя, скоро відрубають ся від світа і перестануть на собі нести хрест житя, скоро залишуть працювати поважно для Бога і Содержителя, що з такою вірностию працював для нас, тодї й не мають вже за що молити ся і тратять охоту до побожности. Молитви їх стають особистими, вони тягнуть з них користь. Вони не можуть молити ся за потреби людства, за збудованє царства Христового, за свої сили до дїла.

Ми потерпіли би велику і тяжку втрату, як би в службі для Бога занехали право скріпляти ся разом з другими в молитві і заохочувати ся. Слова єго утратили би на правдї і силї, на вазї і значіню для нас. Дух Божий перестав би осьвічу- вати наші серця, розбуджувати їх своїм освячую-чим впливом і ми втратили би на силї духа. В зносинах між собою як християни втратили би ми богато на християньскім співчутю до других. Хто лише для себе жиє, той не сповняє задачі, яку єму Бог порув. Правдиве і добре плеканє наших природних успособлень до товариского житя при-водить нас до тїснїйшої злуки і сприяє розвиткови сили нашої до служеня Богови.

Як би християни говорили між собою в своїх щоденних зносинах о любві Божій і о принадних правдах спасеня, тодї відсвіжили би ся їх серця і вони підкріпляли би ся більше між собою і потї-шали би ся. Коли ми що дня більше навчимо ся про нашого небесного Отця і що дня зробимо більше досвідів в єго ласцї, тодї буде в нас живе бажанє, говориш все більше о єго любві, а коли так будемо робити, то наші серця будуть огріті і осьмілені. Як би ми більше думали о Ісусї і о нїм більше говорили, тодї би ми лїпше почули єго присутність.

Коли би ми о Бозї думали так часто, кілько маємо на собі доказів єго ласки, тодї наші думки повинні би були пробувати завсїгди в нїм; гово-рити про него і прославляти єго було би нашою втїхою. Ми радо говоримо о тимчасових річах, бо нас вони більше обходять; говоримо про наших приятелїв тому, що їх любимо, бо ми разом з ними дїлимо ся як радощами так і журбою. Та ми маємо безконечно більшу причину любити Бога, нїж наших земских другів, а се повинно для нас бути цїлком природною річию, занимати ся в своїх думках най-більше ним, говорити о єго добротї і милосердю і прославляти єго чудну силу. Єго дорогих, ласка-вих дарунків, якими він нас обдарував, наша лю-бов і наші думкп не повинні так домагати ся, щоби вже ми нїчого не мали для Бога; вони повинні радше що дня вказувати на него і привязувати нас до нашого небесного Отця і Добродїя путами лю-бови і подяки. Ми занадто богато занимаємо ся нашим нужденним земским житєм. Піднесїм свої очі до отвертих дверий небесної святинї, де поба-чимо в обличу Христа світло і велич Бога, котрий “може і спасти до кінця приходячих через негодо Бога.” (Євр. 7, 25.)

Прославляймо більше Бога “за милість його і чудеса його над синами людскими.” (Псал. 107, 8.) Наші молитви не повинні складати ся лише із просьб і принять, наші думки не повинні зверта-тись тільки на наші потреби, але ми повинні па-мятати також про ті добродїйства, які ми одержали. Ми нїколи не молимо ся за богато, але ми занадто скупі з нашими подяками. Що дня дістаємо ласкаві Божі дари, а як мало показуємо вдячности, як мало славимо єго за те, що він нам зробив!

За старих часїв заповів Господь синам Ізраіля, коли вони збирали ся до служби Божої: “І будете там їсти перед Господом Богом вашим і радїти у всїм, що робити будете руками вашими, ви самі і роди ваші, чим Господь Бог ваш побла-гословить вас.” (5. Moйc. 12, 7.) З радїстними, серцями, похвальними піснями і подяками повинні ми все робити для слави і хвали Бога, а не з смутком і журбою.

Бог наш є любим і милосердним Отцем. Ми не повинні службу для него уважати тяжкою і трудною. Служити Богу і брати участь в єго дїлї, се повинно бути нашою радостию і охотою. Бог не хоче, щоби єго дїти, для котрих він приготовив спасенє, поступали собі так, як коли-би він був острим і жорстоким майстром. Він є найлїпшим приятелем їх і коли вони будуть єму служити, то можуть сподївати ся від него потїхи і благословеня, які наповнять їх серця щастєм і любовю. Бог хоче, щоби єго дїти мали розраду в службі для него і щоби бачили в нїй не тягар, а втїху. Єго сердечним бажанєм є, аби всї, що єму служать і почитають єго, мали з того як найкрасші думки о єго провидїню і любови, щоби укріпили ся в своїй щоденній працї, щоби потім одержали ласку, чесно і вірно поступати у всїх річах.

Ми мусимо прийти під хрест Ісуса. Роспятий Христос повинен бути предметом нашого роздумували, нашої бесїди, нашої найсвятїйшої втїхи. Ми мусимо завсїгди памятати на Божі благодати і коли ми вже раз пізнали єго безмежну любов, тодї повинні радо доручати все тій руцї, яку колись задля нас прибито на хрест.

Наше серце зближає ся на крилах молитви до неба. В небі служить ся нашому Богови хвалою, звеличуванєм і любими похвальними піснями і коли ми приносимо єму свою сердечну подяку, то наша служба Богови стає чимраз подібнїйшою до служби небесних сил. “Хто з подякою жертвує, славить мене” (Псал. 50, 23.) — говорить Господь. Ото-ж, приступім всї з пошаною і радостию, з “подякою і похвальним співом” (Іс. 51. 3.) до нашого Сотворителя!

Глава 12—Що робити з сумнївом?

Богато таких, що початкують ще в християньскій вірі, мусять бороти ся з сумнївами о правдах єї. В біблїї є богато такого, що они не розуміють і що для них темне і неясне, а Сатана використовує се на то, щоби захитати їх віру в письмо, немовби оно не було обявленим словом Божим. Они кажуть: “Як менї пізнати правдиву дорогу до спасеня? Коли біблїя справдї слово Боже, то як менї увільнитись від таких сумнївів проти неї?”

Бог нїколи не жадає від нас, щоб ми вірили, коли не маємо достаточної підстави для віри. Єго суть, єго прикмети, правдивість єго слова доказана такими сьвідоцтвами, які наш розум розуміти в силї; таких посьвідчень можна найти дуже богато. Але Бог не виключає можливість сумнїву. Нам треба вірити на основі сьвідоцтв, а не на основі доказів. Хто шукає сумнївів, той найде їх; але хто шукає від серця правду, той найде достаточно доказів, щоби на них оперти свою віру.

Неможливо чоловікови пізнати єство і дїла Безконечного. Навіть найбистрійшому умови, найбільше ученому чоловікови не відкриєть ся тайна, що окружає сьвяте єство. “Чи то ж ти зможеш умом збагнути Бога ? Чи зможеш Вседерижтеля до кінця прослїдити? Таж він висший небес, — що ж ти вдїяти зможеш? глибше він всїх безодень, — що можеш зрозуміти?” (Йов. 11, 7. 8.)

Апостол Павло каже: “О глибино богацтва і премудрости і розуму Божого! Як недовідомі присуди єго і недослїджені дороги єго!” (Рим. 11, 33.) Хотяй каже ся: “Хмара і темрява кругом него”, то все таки “справедливість і суд — під валини престолу єго”. (Псал. 97, 2.) Ми можемо зрозуміти єго дїло для нас і причини до того так далеко і докладно, що пізнаєм єго безконечну любов і милосердє та єго всемогучість. Ми пізнаємо тілько з єго замірів і бажань для нас, скілько нам треба. А передовсїм треба нам спокійно звіритись руцї Всемогучого і серцю єго, повному любови.

Слово Господнє і прикмети єго творця ста-влять перед нас такі тайни, яких ми звичайні смертельники не в силі докладно зрозуміти. Поява гріха на сьвітї, очоловіченє ся Христа, воскресенє і богато иньших подїй є за великими тайнами, щоби їх людский розум міг розяснити і докладно розуміти. Ми не маємо причини сумнївати ся о єго словах, коли не можемо розуміти тайни єго провидїня. В земнім сьвітї окружають, нас що дня тайни, яких ми собі пояснити не годні. Найменьші появи в житю є для нас нераз такими загадками, яких і найбільший мудрець не годен відгадати. Всюди бачимо чуда, яких поясненє пе-реходить наш розум. Як нам дивувати ся, коли і в духовнім сьвітї є тайни, яких нам не розгадати? Трудність лежить в немочі і в обмеженю людского духа. Дух Божий і Бог сам дав нам в сьвятім письмі досить доказів о єї божескім походженю і ми не повинні сумнївати ся о єго словах, не розуміючи всї тайни єго мудрости і піклованя.

Апостол Петро каже, що в сьвятім письмі є богато написано “що тяжко зрозуміти, що неуки і неутверджені перекручують на свою власну по-гибіль. (2. Петр. 3, 16.) Отсими доказами висту-пали ті, що сумнївали ся, проти слова Божого; але мимо того, є се якраз сильним доказом про Боже натхненє біблїї. Якби она нам нїчого більше не розказувала про Бога, як лиш то, що нам легко розуміти, якби ми могли поняти Божу величність і славу, тодї-б не мало сьвяте письмо того незбитого доказу про свій Божий почин. Якраз велич-ність і таємність єго писань повинні піднести віру в тім, що сьвяте письмо є справдї словом Божим.

Скромно і просто, приспособлена до потреб і бажань людского серця, вияснює біблїя правди Божі, про які дивують ся і найбільше учені люди і в яких найпростїйший і найбіднїйший чоловік може найти дорогу до спасеня. А все таке говорять сї правди, про такі далекосяглі і людский розум перевисшаючі річи, що мусимо їх уважати за нат- хнені Богом. Намір спасеня і відкупленя стоїть так ясно перед нашими очима, що кожда душа може легко пізнати, як повинна ступати у вірі до нашого Господа Ісуса Христа, щоби спасти ся тим способом, який назначив нам сам Бог. А всеж таки є між тими легкозрозумілими правдами і тайни, що закривають єго велич, тайни, які обезсилюють дух при роздумуваню над письмом, але які рівно-часно наповняють покорою і вірою того, що слї-дить за правдою. Чим більше він над біблїєю роз-думує, тим більше переконає ся він, що біблія — се обявлене слово Боже; і поклонить ся людский дух низше перед величностию божого обявленя.

Признавши ся, що не можемо розуміти великі правди біблії, признаємо ся, що наш людский розум не вистарчає на то, щоби поняти вічні правди; признаємо ся, що ми люди, з людским, обмеженим понятєм не можемо розуміти замірів Всемогучого.

Всї, що сумнївають ся і що не вірять, не при-знають слова Божого, бо не можуть єго поняти; навіть богато з тих, що кажуть, буцїм то они вірять в біблїю, не є певні в тім. Апостол каже: “Остерегайтесь, братя, щоб не було в кого з вас серце лукаве й невірне, та не відступило від Бога живого. ” (Жид. 3, 12.) Добре є, роздумувати докладно над науками сьвятого письма і дослїджувати “глибокостий Божих” (1. Кор. 2, 10.) о скілько они обявлені в сьвятім письмі. Хотяй, ’’що втаєне, те належить Господеви, Богу нашому; що-ж відкрите, те наше і дїтий наших по віки” (5. Мойс. 29, 29.) то все таки старає ся Сатана наші роздумуючі ду-ховні сили збаламутити. З роздумованя над біблійними правдами випливає певна гордість на себе; люди стають нетерпеливими і слабодушними, коли не можуть собі докладно витолкувати кожде місце в сьвятім письмі. Они уважають се за велике пониженє, признати ся, що не розуміють Богом натхнених слів. Они не хочуть спокійно чекати, доки Бог обявить їм свої правди. Они гадають, що безпомічна, людска мудрість їх вистарчає, щоби розуміти сьвяте письмо; а тому, що не можугь єго поняти, не признають єго за сьвяте. Правда, що деякі теориї і науки, котрі уважано походячими з біблії, не основуються на сьвятім письмі, а стоять радше в суперечности з ним. Се стало людям причиною до сумнїву і баламуцтва. За сї блудні науки не можемо обвнняти слова Божого, а радше людий, що єго перекрутили.

Як би сотвореним істотам було можливо на-брати зрозуміня о Бозї і єго дїлах, тодї не істну-вало-би для них дальшого дослїджуваня правди, нї дальшого розвитку розуму і серця. Бог не був-би для них більше найвисшим єством і люди не мали-б дальшого поступу, скоро би лиш досягнули найвисший ступень пізнаня і знання. Дякуймо Богу за те, що оно так не є. Бог безконечний; “в нїм заховані всї скарби премудрости і розуму”. (Кол. 2, 3.) Хотьби люди вік-вічно слїдили і учили ся, то нїколи не вичерпають скарбів єго мудрости, доброти і власти.

Волею Божою є, щоби вже в сїм житю від-крила ся правда слів єго перед єго народом. Ро-зумінє їх можемо осягнути тілько через осьвяченє сьвятого Духа, про якого говорить ся: “Так і що в Бозї, нїхто не знає, тілько дух Божий.” “Бо Дух усего дослїджує, навіть і глибокостий Божих. ” (1. Кор. 2, 11. 10.) Спаситель приобіцяв своїм уче-никам і наслїдникам: “Як же прийде той Дух правди, то проведе вас до всякої правди: бо з мого прийме і звістить вам.” (Йоан. 16, 13. 14.)

Бог жадає від нас, людий, щоби ми вправляли свій розум. Наука Сьвятого письма так єго скрі-пить, як нїяка иньша наука. Але треба стеречи ся, щоби нам не захотїло ся зробити наш розум, що підряджений немочам і людским хибам, до Бога подібним. Коли хочемо, щоб Сьвяте Письмо не було для нас неясним, то треба нам мати простоту і віру малої дитини, треба нам учити ся і просити помочи у Сьвятого Духа. Зрозумінє могучости і мудрости Божої, зрозумінє нашої безсильности, попяти велич єго — повинні наповнити наші серця покорою; з тою самою пошаною святою, з якою ступаємо перед обличе Бога, повинні ми відкривати єго слова. Коли приступаємо до біблії, то мусимо признати над собою високий авторітет і могучість, наші серця і розум мусять покорити ся Вічному.

На око є богато трудних і неясних річий, які Бог роз’яснює тим, котрі старають ся порозуміти їх; але без проводу Святого Духа вони завсїгди перекручують Святе Письмо і толкують єго несправедливо. Вони читають богато, а часто і без користи, ба навіть і на шкоду. Коли ми слово Боже відкриваємо без пошани і молитви, коли наші серця і думки не звернені до Бога, або не стоять в згодї із єго волею, тодї наповняють нас сумнїви, недовірє, а й саме читане в біблії скріпляє нас тодї в нашім сумнїві. Сатана держить тодї наші думки в своїй руцї і поширює між нами фальшиве толкованє Святого Письма. Як довго люди словом і дїлом не будуть стреміти до того, щоби жити в мирі і спільности з Богом, доти будуть наражені на небеспеку — хоч би вони й як учені були — нерозуміти слів Святого Письма, а тодї небеспечно вірити їх виводам. Коли в Святім Письмі будемо шукати тільки противорічностий і суперечностий, то нїколи не прийдемо до єго духового зрозуміня. Нашим оберненим поглядом найдемо богато причин до сумнїву і недовіря що до тих річий, які в дїйсності зовсїм поєдничі ясні.

Хоч би й як дуже хотїли ми закрити правдиві причини нашого недовіря, то все таки в най-більших случаях є ними замилуванє до гріха. На-уки і перестороги слова Божого противлють ся нашим гордим серцям, що полюбили гріх, а ті, що не слухають заповідий Божих, готові завше су- мнївати ся о їх правді і повазї. Щоби прийти до правди, треба мати сердечне бажанє і охоту, слу-хати єї. Всі, що студіюють біблію в тім розуміню, найдуть в нїй вистарчаючі докази, що вона є сло-вом Божим, і будуть черпати з неї таке зрозумінє правд спасеня, яке зробить їх здібними до спасеня.

Христос висказує ся о тім ось як: “Коли хто хоче чинити єго волю, знати ме про сю науку, чи від Бога вона.” (Йоан. 7, 17.) Замість допитувати ся і робити вигадливі закиди що до тих річий, які нам неясні, повинні ми вважати на світло, яке вже маємо, а тодї стануть вони нам ще яснїйшими. Задля ласки Божої мусимо сповняти всї свої по-винности, які стали нам ясними, тодї будемо в силї розуміти і робити те, о чім тепер ще сумнїваємо ся.

Маємо оден доказ, що всїм отвертий, як непросвіченим, так і найбільше просьвіченім: се до-каз досвіду. Бог запрошує нас усїх, щоби пере-конати нас о правді свого слова і своїх обітниць. Єго запрошуванє звучить: “Спробуйте і дізнайтесь, що Господь благий.” (Псал. 34, 9.) Замість спускати ся на слова других, повинні ми самі переконати ся. Господь обіцяв: “Просїть, то й одержите’” (Йоан. 16, 24.) а єго обіцянки сповнять ся. Вони завсїгди сповняли ся, вони не можуть обманювати. Коли приступимо близше до Ісуса і натїшимо ся єго совершенною любвою, тодї всї наші сумнїви щезнуть, а наша духовна темнота зникне в світлї єго присутности. Апостол Павло пише, що Бог “збавив нас од власти тьми і перенїс у царство свого улюбленого Сина.” (Колос. 1, 13.)

Кождий, хто прекрав ся від смерти в житє, може потвердити, “що Бог правдивий.” (Йоан. 3’33.) Він може посьвідчити: “Я потребував помочи і найшов єї в Ісуса. Всяку потребу він залагодив і заспокоїв голод моєї душі. Біблія тепер є для мене об’явленєм Ісуса Христа. Питаєш ся, чому я вірю в Ісуса? Бо він є моїм божеским Спасителем. Питаєш, чого вірю в біблію? Бо вона є голосом Божим до моєї душі.”

Тодї будемо мати свідоцтво в своїх серцях, що Христос є Син Божий. Пізнаємо, що ми не слухаємо хитро видуманих байок.

Петро напоминає своїх братів: “Виростайте в ласцї і пізнаню Господа і Спаса нашого Ісус Хри-ста. ” (2. Петро 3, 18.) Коли дїти Божі виростають в ласцї Божій, то будуть мати яснїйше понятє слова Божого; в єго святій правдї побачуть нове світло і красу нову. О тій правдї свідчить історія церкви по всї віки і свідчити ме до кінця світа. “Стежка праведних — се та зоря, що світить рано вранцї і світить чимраз яснїйше і яснїйше аж до повного дня.” (Припов. 4, 18.)

Вірою можемо заглянути на той світ, можемо взяти слово Боже яко запоруку за наш духовний зріст, можемо бути о тім переконаними, що єго Божі прикмети злучать ся з нашими людскими, а кожда сила нашої душі вступає в сполуку з же- релом всего світла. Ми повинні тим тїшити ся, що Бог вияснив нам в своїй мудрости всї річи, які були нам неясними, так, що ми найшли поясненя до того, чого ми передом не були в силї об’яснити собі; що тут, де ми передше бачили лише замота-ність і неясність, находить ся тепер як найкрасша і найдоскональша згода. “Бачимо тепер через дзеркало в загадцї, тодїж лицем до лиця; тепер пізнаю по части, тодї-ж пізнаю, як і я пізнаний.” (1. Кор. 13, 12.)

Глава 13—Утїха в Бозї.

Дїти Божі покликані за намістників Христа, щоби ставили перед очі своїм ближним доброту і милосердє Боже. Як Ісус нам об’явив прикмети Отця, так щоби й ми об’явили Христа світови, що ще не знає нїчого о єго сердечній любови. “Як ти післав мене у світ, так я їх посилаю” — казав Ісус. “Я в них, а ти в менї, . . . щоби зрозумів світ, що ти мене післав єси.” (Йоан. 17, 18. 23.) Апостол Павло каже до учеників Ісуса: “Котрі то ви об’явлені, що ви посланіє Христове”, “котре знають і читають усї люди.” (2. Кор. 3, 3. 2.) В кождім з своїх дїтий посилає Ісус світови лист. Коли-ж ви заступники Христа, то він пішле через вас лист до родини, до міста і на улицю, де ви живете. Тому що Ісус осїв ся у вас, бажає він горячо говорити через вас з тими, що ще не знають єго, що може й біблії не читають, що голосу єго не чують, який говорить з кождого слова, або не відчувають любови Божої, котра в єго ділах об’являє ся. Коли ви справдї ученики Хрпста, то вдасть ся вам при- вести їх до зрозуміня єго доброти і наклонити їх, щоби любили Бога і служили єму.

Християни призначені на те, щоби нести сьвітло дорогою до неба. Вони повинні кидати на світ відлиск того світла, яке одержали від Христа. Їх житє і їх характер повинні бути такими, щоби через них одержали і иньші правдиве зрозумінє Христа і служби для него.

Коли-ж ми є правдивими наслїдниками Христа, то повинні ми нашу службу для Бога оказувати так притягаючим способом, якою она є і справдї. Християни, які в своїм серцю накопичують смутку і журби, котрі бурчать і нарікають, дають своїм ближним фальшивий образ Бога і житя у Христї. Они збуджують вражінє, що Бог не хоче бачити своїх дїтий щасливими, і складають тим ложне свідоцтво проти нашого небесного Отця.

Сатана тїшить ся невимовно, коли удасть ся єму довести дїтий Божих до невірства і розпуки. Отсе єго радість, коли ми Богови не довіряємо або сумнїваємо ся о єго охотї і силї, нас снасти. Се для него розкошею, коли ми думаємо, що Бог хоче своєю батьківскою опікою нам по шкодити. Се єго дїло, представляти нам Бога в таким світлї, якби він не мав для нас нїякого співчутя, жадного милосердия. Він перекручує правду у всїм, що тичить ся Бога. Замість приймати Божу правду в себе, ми занадто часто думаємо на туманство Сатани і на обезславленє Бога, котрому ми не довіряємо і на котрого відказуємо. Сатана старає ся, наше релїгійне житє зробити житєм смутку; він пробує поставити єго перед нас повним страждань і нарікань. Коли християнин має такий погляд на релїгію, то тим поперає своїм невірством обман Сатани.

Богато людий занимають ся у своїм житю блудами, немочами, хибами і обманами і їх серця наповняють ся смутком і зневірою. Підчас мого побуту в Европі написала до мене сестриця, що вела таке житє, лист і просила мене о кілька слів заохоти. Ніч потім, коли я одержав єї лист, мав я сон. Я був десь в огородї а властитель єго про-вадив мене через него. Я зривав квітки і насо-лоджував ся їх пахощами, як сестра, що менї на-писала листа і ходила враз зі мною, звернула мою увагу на погане бодяче, яке стояло на єї стежнї. Тут она засумована стала і почала нарікати. Не йшла за своїм провідником доброю стежкою, але ходила кругом поміж тернє і бодяче. “О”, нарікала она, “чи-ж не сумно се, що сей розкішний огород заріс такими буранами?” Єї провідник відповів їй на се: “Не жури ся тернєм, оно тебе тілько клео і ранить. Рви рожі, лелїї і гвоздички.”

Чи-ж не назбирали і ви в житю таких досвідів ? Чи-ж не прожили і ви так розкішних хвиль, в яких серця ваші били ся радісно на встрічу Духови Божому? Хиба не найдете і ви чудові і прекрасні спомини і досьвіди, коли поглянете на то все, що вам трапляло ся в житю? Чи не находять ся Божі обітницї всюди на вашій житєвій стежцї, немовби цвитучі квіти? Не хочете, щоб ваші серця наповнили ся утїхою, з причини їх красоти і величности?

Тернє і колючки будуть вас тільки ранити і справляти болї; коли ви їх збираєте і другим даєте, то зневажаєте не лише доброту Божу, але держите також і других далеко від житєвої дороги.

Не добре, згадувати лиш смутні і гіркі спо-мини минувшости, думати лиш о кривдах і роз-чарованих в житю, говорити і нарікати, аж доки нас знеохота не переможе. Зневірена душа наповняє ся тьмою; она викидає сьвітло Боже з свого серця і кидає тїнь на житєву дорогу дру-гих людий.

Дякуймо і хвалїм Господа за ласкаві, ясні образи, які поставив нам перед очи. Зіставмо благодатні обіти єго так, щоб ми завсїгди мали їх перед очами. Син Божий, що лишає престол Отця і бере на себе чоловічество, щоби виратувати людий від власти Сатани; єго слава, котру виборов для нас відтворяючи людям небо і даючи нам глянути в царство божої величности; під’упавший людский рід, виратований від погуби, в котру нас вкинув гріх; ся хвиля, коли рід людский стане знов в злуцї з Богом, коли очищений через віру в нашого Христа і Спа-сителя, пристроєний в праведність Христа і піднятий до єго престола, стане знов коло Бога, — се все каже нам Бог передумати.

Коли не віримо в Божу любов і обітницї, тодї зневажуємо єго Святого Духа. Яке було-би почуванє матери, яка старає ся цїлий вік помагати справам своїх дїтий, яка їм всїма способами догоджує, — якби дїти нарікали на ню, що она не обходить ся з ними добре. Чи жаль не стисне єї серце, коли б дїти сумнївали ся про єї материньску любов. Якби батькови було на серцю, коли-би єго власні дїти зле про него думали? Що би думав наш небесний Отець про нас, якби ми не довірювала єго любві, яка спонукала єго дати на смерть свого єдинородного Сина, щоби ми могли одержати вічне житє. Апостол говорить о нїм: “Що свого Сина не пощадив, а за всїх нас видав єго, хиба-ж з ним і всего нам не подарує?” (Рим. 8, 32.) А всеж таки, кілько то богато говорять, коли вже не словами, то певно своїми думками: “Для мене Бог сего не зробив. Він може любить других, але не мене.”

Такі думки є шкодою для наших душ, бо кожде висказане слово сумнїву є запросинами для спокус сатани; воно скріпляє у вас нахил до сумнїву і услужних ангелів відгонить від нас. Коли сатана вас спокушує, то не висказуйте анї одного слова сумнїву або недовіря. Коли ви єго нашептів будете слухати, тодї закрадуть ся до ваших сердець недовіря і бунтівничі думки. Коли дасте вираз своїм почуванням, тодї всякий сумнїв, що вискажете, подїляє не тільки на вас самих, але зернятка єго пустять корінє в иньших серцях і принесуть шкідливі плоди і не можна буде ставити опір впливови ваших слів. Може і вдасть ся вам виратувати ся від спокус і вирвати ся з пут сатани але другі, котрі вашим лихим впливом заразили ся, може бути не зможуть позбути ся невірства, яке ви вляли їм своїми словами. Якої-ж великої ваги є се, щоби ми говорили лише о тім, що надає духовну силу і житє!

Ангели спостерігають і чують, що ви говорите світови про свого небесного Отця. Най лише той проводить вашими розмовами, хто заступає вас пред Отцем! Коли ви поздоровляючи подаєте кому-сь руку, то на устах ваших і в серцях ваших най буде хвала Богови; а се зверне і єго думки на Ісуса.

Всї мають смуток, болї і горе, які тяжко зносити, на всїх приходять спокуси, яким трудно оперти ся. Не нарікайте, не скаржте ся на свої злиднї перед своїми ближними. Поставте собі закон — не говорити нїколи нї слів сумнїву нї пригнобленя. Ви можете богато прислужитись до розвеселеня житя других і до скріпленя їх в своїх змаганях словами надії і святої заохоти.

Богато бодрих душ мучать ся і гірко споку-тують свої спокуси і їм недалеко до того — по-лягти в борбі із самими собою і з силою Сатани. Не знеохочуйте їх в їх тяжких боротьбах. Під бадьорюйте їх словами надії і потуги, які би їх на їх дорозі піддержували. А коли будете так посту-пати, тодї і від вас буде сияти Христове світло; “ніхто бо з нас собі не живе.” (Рим. 14, 7.) Наш вплив, який випливає від нас несвідомо, заохотить і скріпить і других, або знеохотить і віджене від Христа і Єго правди.

Богато людий мають блудне понятє о житю і прикметах Христа. Вони гадають, що єму браку-вало теплоти і сонїчного світла і що Ісус був за-надто поважний, строгий і не мав утїх. В богатьох случаях прибирає весь християньский досвід через такі темні образки мутний вигляд.

Часто говорють, що Ісус плакав, але не зна-ємо, щоби він колись сміяв ся. Наш Спаситель був терплячим чоловіком. Смуток і журба були єму добре звісними, бо єго серце стояло отвором болям і журбам всїх. Але помимо того, що єго житє було житєм самовідреченя і отїнене терпінями і журбами, то все-ж таки не могли вони єго придусити. На єго обличу не було жадного виразу горя і зневіри, анї одчаю, воно було завсїгди веселе і зовсїм супокійне. Єго серце було глубоким жерелом житя, а куди би він й не пішов, всюди приносив мир, супокій і радість з собою.

Житє нашого Спасителя дихало завше найглибшою і найсвятїйшою повагою, але нїколи мрачною задумою і злим настроєм. Житє тих, котрі беруть собі єго за примір, наповнить ся святими і поважними думками; вони будуть мати повне зрозумінє особистої одвічальности. Легкодушність зникне; о голосних забавах і роскошах не буде й бесїди, уста їх не вимовлять анї одного простацкого, неприличного жарту. Релїґїя Ісуса Христа додасть житю супокою, подібного до тихих струй води. Вона не згасить світла утїх, не відбере веселої вдачі, не затемнить сонїчного усьмішку на устах. Ісус не на те прийшов у світ, щоби єму служили, а радше служити; а коли любов єго панує в наших серцях, то підемо за єго приміром.

Як довго думаємо о немилостивім і неправеднім поступованю своїх ближних супроти нас, будемо видїти, що так їх любити не можливо. Але коли в наших серцях чудова любов і милосердє Христа, то той сам дух розіллєть ся і на иньших. Ми повинні любити і поважати один одного, не зважаючи на блуди і хиби, яких не можемо перевидїти. Треба плекати покору і зневіру в свої власні сили а також терпеливе зношуванє болю. Се убє все наше вузке самолюбство, а нас зробить благородними і великодушними.

Псальмист співає: “Уповай на Господа і чини добро; то будеш в країнї жити і справдї кормити ся.” (Пс. 37, 3.) (Анґл. перекл.) Вповайте на Бога!. Кождий день має свої тягарі, турботи і трудности; як легко повинні відтак ми про них говорити! Кілько так званих скритих турбот вдирає ся до нас; як богато непотрібних страхів обхопляє нас, як часто давить нас вага і тягар наших журбот, що можна би думати, що ми не мали милостивого і любезного Спасителя, котрий завсїгди слухає радо наших просьб і щиро помогає у всякій нуждї кождого часу.

Є люди, що завсїгди жиють у страху і журбі. Що дня мають вони під руками докази Божої лю-бови, тїшуть ся ласкавими подарунками єго бать-ківскої опіки, але вони не добачують усїх сих бла-годатний. Думки їх спочивають завсїгди на неприємних річах, котрих приходу вони завсїгди побоюють ся. А най би й справдї були труднощі, хоч малі і незначні, то роблять їх слїпими на богато річий, за котрі повинні вони бути вдячними, замість, щоби такі труднощі в житю звертали їх до Бога, одинокого жерела їх помочи, відлучають ся через то від Бога, що відкликують в своїх серцях несупокій і доріканя.

Чи-ж ми тим робимо добре, що жиємо в такім недовірю? Чому маємо ми бути такими не-вдячними і недовірчивими ? Ісус Христос є нашим приятелем, цїлє небо цїкавить ся нашим гараздом. Ми не повинні допустити до того, щоби тягарі і клопоти щоденного житя непокоїли наші серця і запаморочували наш ум. А коли допустимо до того, то завсїгди щось таке знайдемо, що нас катує і мучить. Ми не повинні пробувати в самотї, яка нас нищить і з’їдає наше житє, але не помогає нам зносити наші тягарі.

Най прийде на вас тяжка робота, най ляже перед вами сумна і темна будучність, най грозять вам утрати, — то не зневірюйтесь тим; складїть ваші турботи на Бога і майте тихе і смирне серце. Молїть ся о розум і мудрість, щоби ви з’орудували ваші справи в добрий спосіб, щоби тим оминути утрату і шкоду. Робіть, що в вашій силї, щоби, дійти до користних вислїдів. Ісус обіцяв вам свою поміч, але лиш тодї, коли ви самі сповните свої обовязки. Коли ви спускаючи ся на небесного помічника, зробите все, що могли, тодї можете глянути сміло в очи будучности.

Не є се наміром і волею Бога, щоби єго дїти ходили під тягаром журби. Але Господь наш нас не обманює. Він не каже нам: “Не бійте ся, на дорозї вашого житя нема небеспек.” Він знає, що є на нїй богато спокус і небезпек і після того об-ходить ся з нами. Він не має заміру, вирвати нас зі світа гріха и лиха, але він вказує на поміч, яка нас не опускає нїколи. Він молить ся за своїх учеників: “Не молю, щоб узяв їх із світа, а щоб зберіг їх від зла.” (Йоан 17, 15.) “У світї горе мете мати, тільки-ж бодріть ся, я побідив світ”, — говорить він. (Йоан 16, 33.)

В своїй проповіди на горі навчав Христос своїх учеників дуже принадними науками про ко-нечність, уповати лиш на Бога. Сї науки були призначені на те, щоби осмілити дїтий Божих всїх часів і вони дані нам на науку і розраду. Спаситель вказує своїм наслїдникам на небесних птахів, що безжурно співають свої піснї, бо “вони не сїють і не жнуть”, а все таки журить ся Отець небесний всїма їх потребами. Спаситель питає нас: “Чи-ж ви не лучші хиба від них?” (Мат. 6, 26.) Всемогучий опікун людий і звірят отворяє свою руку і накормляє всї свої сотворіня. Він не забуває за птицї небесні; він не вкладає їм поживу в дзюби, але клопоче ся їх потребами. Вони самі собі мусять збирати зернятка, котрі він для них розсїяв, вони мусять шукати материялу на будову гнїзд, вони мусять самі годувати свої писклята. Boни забирають ся до роботи з похвальним співом, бо “ваш небесний Отець кормить їх. ” “Хиба-ж ви не лучші від нпх?” Чи-ж ви, розумні істоти, не варті більше, як птахи небесні? Чи-ж Сотворитель і Содержитель нашого житя, що сотворив нас по образу і подобію своєму, не буде клопотати ся і нашими потребами, коли ми вповаємо на него ?

Христос вказував своїм ученикам на польові квіти, що в ріжних барвах ростуть в своїй по-єдинчій красї і розцвитають, котру дав їм небесний Отець на ознаку своєї любви до нас людий. Він сказав: “Погляньте на польові лелїї, як вони рос- туть.” (Мат. 6, 28.) Краса і простота сих природ-них квіток о много перевисшають пишноту і світ-лість Соломонової одежі. Чудова, роскішна одежа, яку може сотворити людска штука і зручність, не може рівнати ся з принадою і сіяючою красою квіток сотворених Богом Ісус питає: “Коли-ж Бог так з’одягає польове зїлє, що сегодня воно є, а завтра кинуть єго в ніч, то чи-ж не красше ме з’одягати вас, маловіри ?” (Мат. 6, 30.) Коли Бог, небесний мистець, дав звичайним квіткам, що вянуть в однім дни, нїжні і ріжнородні барви, о скілько більніе буде він старати ся для тих, яких сотворив по своїм образу? Отся наука Христа є наганою для боязливих думок, журбам і сумнївам невіруючих сердець.

Сотворитель хотїв би радо бачити своїх синів і доньок щасливими, миролюбивими і послушними. Ісус каже: “Упокій оставляю вам, мій упокій даю вам . . . Нехай не трівожить ся серце ваше і не лякаєть ся.” (Йоан 14, 27.) А знов на иньшім місци говорить: “Се говорю вам, щоб радощі мої пробували у вас, тай щоб радощі ваші були совершенними.” (Йоан 15, 11.)

Щастє, якого ми можемо добити ся з самолюбних принук, що не стоїть на дорозї обовязку, є непостійним, повне пригод і марне, воно щезає скоро і наповняє душу самотою і болем. А в службі Богови утїха і цїлковите вдоволенє; християнин не ходить хисткими дорогами, не піддає ся марній гризотї, горю і розчарованим. Коли-ж ми і не зазнаємо в сїм житю утїх і радощів, то можемо радістно і певно глядїти в тамто вічне житє.

Але вже й тут на земли може християнин тї-шити ся сполукою з Христом; він сміє глянути на сяйво єго любови і тїшити ся безустанною ра-достию і потїхою єго присутности. Кождий крок у житю провадить нас до тїснїйшої злуки з Христом, дає нам глибше пересвідченє о єго любови і провадить нас все близше до роскішної вітчини мира. Тому не відкидаймо свою надїю на Бога, але радше маймо сильнїйше довірє до него, як передше. “Аж доси помогав нам Господь.” (1. Самуіл 7, 12.) — і він буде нам помагати й до кінця. Погляньмо на пропамятні стовпи, як на доказ того, що Господь зробив для нас на нашу втїху і роз-раду і увільненя з руки ворога. Памятаймо на многі докази єго ласки, якими обсипав нас; на сльози, які він обсушив, на болї, що він їх усми-рив; на труди, які він усунув; на страх, що він розігнав; на потреби, про які він старав ся; на благодати, якими нас обсипав. Збираймо тому усю свою силу на прощі, які ще перед нами стоять.

В боротьбі, що ще перед нами, мусимо очіку-вати нових, несподїваних трудів, але ми можемо дивити ся як на то, що за нами, так і на те, що ще прийде, і скрикнути: “Аж доси допомогав нам Господь.” — “І поки житя твого, поти буде сила твоя.” (5. Мойс. 33, 25. рівнолежна біблія.) Нало-жені на нас проби не перевисшать нашої сили. Ото-ж робім, де маємо роботу, і вірмо, що й для сеї роботи дасть ся нам потрібну силу.

Відтак в свій час брама неба отворить ся, щоби позволити Божим дїтям вступ, і з уст велич-ного Царя до їх ух донесеть ся голос, як най-красша музика: “Прийдїть до мене, благословенні Отця мого і наслїдуйте царство приготоване вам перед початком світа.” (Мат. 25, 34.)

Тодї привитаєть ся спасених в царстві, яке їм приготовив Ісус. Товаришами будуть їм иньші, як на грішній землі; вони не будуть сходити ся з брехунами і почитателями божків, з нечистими і невірами, а будуть товаришувати з тими, котрі побідили Сатану і гріх і дійшли з Божої ласки до совершенности. Кождий наклін до гріха, всяка не-доскональність, яка липнула до них на земли, стала змитою Христовою кров’ю, а сяйво его величности, що о много більше перевисшає світло сонця, дасть ся їм тодї. Краса і досконалі прикмети Христа будуть яснїти від них з богато більшою силою і вагою, нїж уся зверхна пишнота. Як безгрішні істоти стануть вони довкола великого, ясного престола і мати муть участь в правах і величности з ангелами.

Маючи на увазї сей преславний спадковий удїл, що єго очікує, “що дасть чоловік в заміну за душу свою?” (Матей 16, 26.) Хоч би він був і бідним, все-ж таки має він скарб і почесть, чого не може єму дати світ. Спасена і очищена від гріхів душа, власними силами, має неперевисшиму вартість, зі всїма своїми благородними силами присвячена на службу для Бога. Радість і утїха па-нує в небі в присутности Бога і єго святих ангелів над спасенєм одної душі, — втїха, що лунає відгомоном в співанках і любих побідних піснях.