Alfa Ja Omega, vol. 7

Ellen G. White

Copyright © 2023, Ellen G. White Estate, Inc.

1. Information about this Book

2. Luku 1—Jerusalemin hävitys

3. Luku 2—Ensimmäisten vuosisatojen vainot

4. Luku 3—Luopumus

5. Luku 4—Valdolaiset

6. Luku 5—John Wycliff

7. Luku 6—Hus ja Hieronymus

8. Luku 7—Lutherin ero Roomasta

9. Luku 8—Luther valtiopäivillä

10. Luku 9—Sveitsin uskonpuhdistaja

11. Luku 10—Uskonpuhdistus etenee Saksassa

12. Luku 11—Ruhtinaiden vastalause

13. Luku 12—Uskonpuhdistus Ranskassa

14. Luku 13—Uskonpuhdistus Alankomaissa ja Pohjolassa

15. Luku 14—Englannin myöhempiä uskonpuhdistajia

16. Luku 15—Ranskan suuri vallankumous ja Raamattu

17. Luku 16—Uudelle mantereelle

18. Luku 17—Kristuksen takaisintulon enteitä

19. Luku 18—Kristuksen tulon odotus Amerikassa

20. Luku 19—Valoa läpi pimeyden

21. Luku 20—Kristuksen tulon julistusta eri puolilla maailmaa

22. Luku 21—Varoituksen hylkäämisen seuraukset

23. Luku 22—Toteutuneet ennustukset

24. Luku 23—Taivaallinen pyhäkkö

25. Luku 24—Kaikkein pyhimmässä

26. Luku 25—Jumalan laki ja sitä vastustavat voimat

27. Luku 26—Viimeisten päivien uudistustyö

28. Luku 27—Oikeaa ja väärää herätystä

29. Luku 28—Taivaallinen oikeudenkäynti

1. 12

2. 13

3. 14

4. 15

5. 16

6. 17

7. 18

8. 19

9. 20

10. 21

11. 22

12. 23

13. 24

14. 25

15. 26

16. 27

17. 28

18. 29

19. 30

20. 31

21. 32

22. 33

23. 34

24. 35

25. 36

26. 37

27. 38

28. 39

29. 40

30. 41

31. 42

32. 43

33. 44

34. 45

35. 46

36. 47

37. 48

38. 49

39. 50

40. 51

41. 52

42. 53

43. 54

44. 55

45. 56

46. 57

47. 58

48. 59

49. 60

50. 61

51. 62

52. 63

53. 64

54. 65

55. 66

56. 67

57. 68

58. 69

59. 70

60. 71

61. 72

62. 73

63. 74

64. 75

65. 76

66. 77

67. 78

68. 79

69. 80

70. 81

71. 82

72. 83

73. 84

74. 85

75. 86

76. 87

77. 88

78. 89

79. 90

80. 91

81. 92

82. 93

83. 94

84. 95

85. 96

86. 97

87. 98

88. 99

89. 100

90. 101

91. 102

92. 103

93. 104

94. 105

95. 106

96. 107

97. 108

98. 109

99. 110

100. 111

101. 112

102. 113

103. 114

104. 115

105. 116

106. 117

107. 118

108. 119

109. 120

110. 121

111. 122

112. 123

113. 124

114. 125

115. 126

116. 127

117. 128

118. 129

119. 130

120. 131

121. 132

122. 133

123. 134

124. 135

125. 136

126. 137

127. 138

128. 139

129. 140

130. 141

131. 142

132. 143

133. 144

134. 145

135. 146

136. 147

137. 148

138. 149

139. 150

140. 151

141. 152

142. 153

143. 154

144. 155

145. 156

146. 157

147. 158

148. 159

149. 160

150. 161

151. 162

152. 163

153. 164

154. 165

155. 166

156. 167

157. 168

158. 169

159. 170

160. 171

161. 172

162. 173

163. 174

164. 175

165. 176

166. 177

167. 178

168. 179

169. 180

170. 181

171. 182

172. 183

173. 184

174. 185

175. 186

176. 187

177. 188

178. 189

179. 190

180. 191

181. 192

182. 193

183. 194

184. 195

185. 196

186. 197

187. 198

188. 199

189. 200

190. 201

191. 202

192. 203

193. 204

194. 205

195. 206

196. 207

197. 208

198. 209

199. 210

200. 211

201. 212

202. 213

203. 214

204. 215

205. 216

206. 217

207. 218

208. 219

209. 220

210. 221

211. 222

212. 223

213. 224

214. 225

215. 226

216. 227

217. 228

218. 229

219. 230

220. 231

221. 232

222. 233

223. 234

224. 235

225. 236

226. 237

227. 238

228. 239

229. 240

230. 241

231. 242

232. 243

233. 244

234. 245

235. 246

236. 247

237. 248

238. 249

239. 250

240. 251

241. 252

242. 253

243. 254

244. 255

245. 256

246. 257

247. 258

248. 259

249. 260

250. 261

251. 262

252. 263

253. 264

254. 265

255. 266

256. 267

257. 268

258. 269

259. 270

260. 271

261. 272

262. 273

263. 274

264. 275

265. 276

266. 277

267. 278

268. 279

269. 280

270. 281

271. 282

272. 283

273. 284

274. 285

275. 286

276. 287

277. 288

278. 289

279. 290

280. 291

281. 292

282. 293

283. 294

284. 295

285. 296

286. 297

287. 298

288. 299

289. 300

290. 301

291. 302

292. 303

293. 304

294. 305

295. 306

296. 307

297. 308

298. 309

299. 310

300. 311

301. 312

302. 313

303. 314

304. 315

305. 316

306. 317

307. 318

308. 319

309. 320

310. 321

311. 322

312. 323

313. 324

314. 325

315. 326

316. 327

317. 328

318. 329

319. 330

320. 331

321. 332

322. 333

323. 334

324. 335

325. 336

326. 337

327. 338

328. 339

329. 340

330. 341

331. 342

332. 343

333. 344

334. 345

335. 346

336. 347

337. 348

338. 349

339. 350

340. 351

341. 352

342. 353

343. 354

344. 355

345. 356

346. 357

347. 358

348. 359

349. 360

350. 361

351. 362

352. 363

353. 364

354. 365

355. 366

356. 367

357. 368

358. 369

359. 370

360. 371

361. 372

362. 373

363. 374

364. 375

365. 376

366. 377

367. 378

368. 379

369. 380

370. 381

371. 382

372. 383

373. 384

374. 385

375. 386

376. 387

377. 388

378. 389

379. 390

380. 391

381. 392

382. 393

383. 394

384. 395

385. 396

386. 397

387. 398

388. 399

389. 400

390. 401

391. 402

392. 403

393. 404

394. 405

395. 406

396. 407

397. 408

398. 409

399. 410

400. 411

401. 412

402. 413

403. 414

404. 415

Information about this Book

Overview

This eBook is provided by the Ellen G. White Estate. It is included in the larger free Online Books collection on the Ellen G. White Estate Web site.

About the Author

Ellen G. White (1827-1915) is considered the most widely translated American author, her works having been published in more than 160 languages. She wrote more than 100,000 pages on a wide variety of spiritual and practical topics. Guided by the Holy Spirit, she exalted Jesus and pointed to the Scriptures as the basis of one’s faith.

Further Links

A Brief Biography of Ellen G. White

About the Ellen G. White Estate

End User License Agreement

The viewing, printing or downloading of this book grants you only a limited, nonexclusive and nontransferable license for use solely by you for your own personal use. This license does not permit republication, distribution, assignment, sublicense, sale, preparation of derivative works, or other use. Any unauthorized use of this book terminates the license granted hereby. (See EGW Writings End User License Agreement.)

Further Information

For more information about the author, publishers, or how you can support this service, please contact the Ellen G. White Estate at mail@whiteestate.org. We are thankful for your interest and feedback and wish you God’s blessing as you read.

Luku 1—Jerusalemin hävitys

»Jospa tietäisit sinäkin tänä päivänä, mikä rauhaasi sopii! Mutta nyt se on sinun silmiltäsi salattu. Sillä sinulle tulevat ne päivät, jolloin sinun vihollisesi sinut vallilla saartavat ja piirittävät sinut ja ahdistavat sinua joka puolelta; ja he kukistavat sinut maan tasalle ja surmaavat lapsesi, jotka sinussa ovat, eivätkä jätä sinuun kiveä kiven päälle, sentähden ettet etsikkoaikaasi tuntenut» (Luuk. 19: 42-44).

Öljymäen harjalta Jeesus katseli Jerusalemia. Hänen eteensä oli avautunut kaunis ja rauhaisa näky. Oli pääsiäisen aika, ja kaikista maista Jaakobin lapset olivat kerääntyneet sinne viettämään suurta kansallista juhlaa. Puuja viinitarhojen sekä pyhiinvaeltajani telttojen peittämien vihreiden rinteiden keskeltä kohosivat pengerretyt kukkulat sekä Israelin pääkaupungin komeat palatsit ja jykevät linnoitukset. Siionin tytär näytti sanovan ylpeänä: »Minä istun kuningattarena, enkä ole surua näkevä» ja pitävän itseään yhtä rakastettavana ja taivaan suosiossa olevana kuin vuosisatoja aikaisemmin kuninkaallisen laulajan laulaessa: »Kauniina kohoaa, kaiken maan ilona - - Siionin vuori, suuren kuninkaan kaupunki» (Ps. 48: 3). Temppelin suurenmoiset rakennukset näkyivät selvästi Öljymäelle. Laskevan auringon säteet valaisivat sen lumivalkeita marmorimuureja ja välkehtivät sen kultaisessa portissa ja tornien huipuissa. »Täydellinen kauneudessa» oli tämä Juudan kansan ylpeys. Kuka Israelin lapsi saattoi katsella tuota näkyä tuntematta ihailun ja ilon väreitä sielussaan! Mutta aivan toiset ajatukset täyttivät Jeesuksen mielen. »Ja kun hän tuli lähemmäksi ja näki kaupungin, itki hän sitä» (Luuk. 19: 41). Hänen voitokkaan saapumisensa aiheuttaman riemun keskellä, palmunoksien huojuessa, iloisten hoosiannahuutojen kaikuessa kukkuloilla ja tuhansien äänten julistaessa hänet kuninkaaksi, maailman Lunastaja oli äkkiä joutunut käsittämättömän surun valtaan. Hän, Jumalan Poika, Israelin luvattu Messias, joka voimallaan oli voittanut kuoleman ja kutsunut sen vangit haudan pimeydestä, oli puhjennut kyyne- [12] liin, ei tavallisen murheen painosta vaan ankaran, hillitsemättömän hädän pakottamana.

Kristus itkee Jerusalemia

Hän ei itkenyt itsensä tähden, vaikka tiesikin hyvin, mihin hänen askelensa johtaisivat. Hänen edessään oli Getsemane, lähestyvän kuolemantuskan näyttämö. Näkyvissä oli myös lammasportti, jonka kautta vuosisatojen aikana uhriteuraat oli kuljetettu ja jonka kautta hänetkin pian kuljetettaisiin »niinkuin karitsa, joka teuraaksi viedään» (Jes. 53: 7). Kaukana ei ollut myöskään Golgata, ristiinnaulitsemisen paikka. Polulle, jota Jeesus pian astuisi, lankeaisi kauhistuttava pimeys, kun hän antaisi sielunsa uhriksi synnin tähden. Näiden näkyjen ajatteleminen ei kuitenkaan ollut syynä siihen varjoon, joka lankesi Jeesuksen ylle tuona ilon hetkenä. Mikään hänen oman yliinhimillisen tuskansa aavistelu ei synkentänyt hänen epäitsekästä mieltään. Hän itki Jerusalemin tuhansia tuomittuja itki niiden sokeutta ja paatumusta, joita hän oli tullut siunaamaan ja pelastamaan.

Jeesus näki selvästi, miten valittu kansa oli yli tuhatvuotisen historiansa aikana päässyt osalliseksi Jumalan erityisestä suosiosta ja suojaavasta huolenpidosta. Siinä oli Moorian vuori, jolla lupauksen poika vastustelematta antoi sitoa itsensä alttarille esikuvana Jumalan Pojan uhrista. Siellä uskovien isälle vahvistettiin siunauksen liitto, suurenmoinen lupaus tulevasta Messiaasta (l Moos. 22: 9, 16-18). Siellä Ornanin puimatantereelta taivasta kohti nousevan uhritulen liekit olivat saaneet hävittävän enkelin panemaan miekkansa tuppeen (1 Aikak. 21), mikä oli sopiva vertauskuva Vapahtajan uhrista ja välitystyöstä syyllisten hyväksi. Jumala oli kunnioittanut Jerusalemia enemmän kuin mitään toista paikkaa maan päällä. Herra oli »valinnut Siionin», hän oli »halunnut sen asunnoksensa» (Ps. 132: 13). Täällä pyhät profeetat olivat aikojen kuluessa julistaneet varoituksen sanomiaan. Täällä papit olivat heiluttaneet suitsutusastioitaan, ja suitsutussavu oli rukousten saattamana noussut Jumalan eteen. Täällä oli päivittäin vuodatettu uhrilampaiden verta, mikä viittasi tulevaan Jumalan Karitsaan. Täällä Herra oli ilmaissut läsnäolonsa armoistuimen yläpuolella olevassa kirkkauden pilvessä. Tuolla oli paikka, johon salaperäisten, maan ja taivaan yhdistävien tikapuiden alapää oli laskettu (1 Moos. 28: 12; Joh. 1: 51), tikapuiden, joita pitkin Jumalan enkelit kulkivat ylös ja alas ja jotka aukaisivat maailmalle tien kaikkeinpyhimpään. Jos Israel olisi kansana pysynyt uskollisena taivaalle, Jerusalem olisi säilynyt iäti Jumalan valittuna kaupunkina (Jer. 17: 21-25). Mutta tuon suositun kansan historia kertoo luopumuksesta ja kapinoinnista. Tuo kansa oli torjunut taivaan armon, käyttänyt väärin etuoikeuksiaan ja laiminlyönyt tilaisuutensa.

Vaikka israelilaiset »pilkkasivat Jumalan sanansaattajia ja hal- [13] veksivat hänen sanaansa ja häpäisivät hänen profeettojansa» (2 Aikak. 36:16), Herra oli silti osoittanut heille olevansa »laupias ja armahtavainen Jumala, pitkämielinen ja suuri armossa ja uskollisuudessa» (2 Moos. 34: 6). Huolimatta heidän toistuvista luopumuksistaan hänen armonsa oli jatkanut vetoomuksiaan. Osoittaen hellempää rakkautta kuin isä poikaansa kohtaan »Herra, heidän isiensä Jumala, lähetti, varhaisesta alkaen, vähän väliä heille varoituksia sanansaattajainsa kautta, sillä hän sääli kansaansa ja asumustansa» (2 Aikak. 36: 15). Kun varoituksista, pyynnöistä ja nuhteista ei ollut apua, hän lähetti heille taivaan parhaimman lahjan, ei, hän tyhjensi koko taivaan tuossa yhdessä Lahjassa.

Itse Jumalan Poika lähetettiin puhuttelemaan katumatonta kaupunkia. Juuri Kristus oli tuonut Israelin kuin hyvän viinipuun pois Egyptistä (Ps. 80: 9). Hänen kätensä oli karkottanut pakanat sen tieltä. Hän oli istuttanut sen hedelmälliselle kukkulalle. Hän oli ympäröinyt sen suojaavalla huolenpidollaan. Hän oli lähettänyt palvelijansa hoitamaan sitä. »Mitä olisi viinitarhalleni vielä ollut tehtävä», hän huudahtaa, »jota en olisi sille tehnyt?» (Jes. 5: 4). Vaikka se olikin vastoin odotuksia tuottanut rypäleiden sijasta villimarjoja, hän kuitenkin yhä toivoi sen osoittautuvan hedelmälliseksi ja saapui henkilökohtaisesti viinitarhaansa voidakseen mahdollisesti pelastaa sen tuholta. Hän muokkasi sen maata, leikkasi ja hoiti sitä. Hän ponnisteli väsymättä pelastaakseen oman istutuksensa.

Kolmen vuoden ajan valon ja kirkkauden Herra oli liikkunut kansansa keskuudessa. Hän »vaelsi ympäri ja teki hyvää ja paransi kaikki perkeleen valtaan joutuneet», sitoi särjettyjä sydämiä, päästi vangittuja vapauteen, avasi sokeain silmät ja kuurojen korvat, paransi rampoja, puhdisti pitaalisia, herätti kuolleita ja julisti köyhille evankeliumia (Ap.t. 10: 38; Luuk. 4: 18; Matt. 11: 5). Kaikille ihmisryhmille kuului hänen armollinen kutsunsa: »Tulkaa minun tyköni, kaikki työtätekeväiset ja raskautetut, niin minä annan teille levon» (Matt. 11: 28).

Vaikka hänelle palkittiin hyvä pahalla ja rakkaus vihalla (Ps. 109: 5), hän oli päättävästi toteuttanut rakkaudenpalvelustaan. Hän ei milloinkaan torjunut luotaan niitä, jotka etsivät hänen armoaan. Kodittomana vaeltajana, päivittäisenä osanaan puute ja pilkka, hän eli palvellakseen ihmisiä ja lievittääkseen heidän hätäänsä ja pyysi heitä vastaanottamaan elämän lahjan. Armon aallot, jotka löivät takaisin noista kovista sydämistä, vyöryivät yhä voimakkaampina kertoen säälivästä, sanomattomasta rakkaudesta. Mutta Israel oli hylännyt parhaan Ystävänsä ja ainoan Auttajansa. Hänen rakkautensa vetoomukset oli hylätty, hänen neuvonsa torjuttu, hänen varoituksiaan pilkattu.

Jeesus näkee ennalta Jerusalemin hävityksen

Toivon ja anteeksiannon hetki oli nopeasti kulumassa loppuun ja Ju- [14] malan vihan malja, jonka vuodattamista oli niin kauan lykätty, oli täyttymäisillään. Luopumuksen ja kapinoinnin pitkänä aikakautena kerääntynyt pilvi oli jo pelottavan synkkä ja se oli purkautumaisillaan syyllisen kansan ylle. Mutta häntä, joka yksin olisi voinut pelastaa heidät tuolta uhkaavalta kohtalolta, he olivat ylenkatsoneet, moittineet, hänet he olivat hylänneet, ja pian he ristiinnaulitsisivat hänet. Se aika, jonka Israel oli ollut Jumalan siunaama ja suosima kansa, päättyisi Kristuksen riippuessa ristillä. Yhden ainoankin sielun kadottaminen olisi onnettomuus, jota mitkään maailman rikkaudet tai aarteet eivät voisi korvata. Mutta katsellessaan Jerusalemia Kristus näki edessään kokonaisen kaupungin, kokonaisen kansakunnan tuomion, tuon kaupungin ja tuon kansan, joka kerran oli ollut Jumalan valitsema ja hänen omaisuuttaan.

Profeetat olivat itkeneet Israelin luopumusta ja sen syntien tuottamaa hirvittävää hävitystä. Jeremia toivoi, että hänen silmänsä olisivat kyynellähde, jotta hän voisi itkeä päivät ja yöt tyttären, hänen kansansa, kaatuneita ja Herran laumaa, joka oli viety vankeuteen (Jer. 9: 1; 13: 17). Miten syvää surua tunsikaan sitten hän, jonka profeetallinen katse näkisi vuosien sijasta kokonaisia aikakausia! Hän näki surmanenkelin kohottavan miekkansa kohti kaupunkia, joka niin kauan oli ollut Kaikkivaltiaan asuinpaikkana. Öljymäeltä, samalta paikalta, jonka Titus joukkoineen myöhemmin miehitti, hän katseli yli laakson pyhiä temppelialueita pylväikköineen, ja kyynelten sumentamin silmin hän näki kauheassa tulevaisuudenkuvassa kaupungin muurit vihollisjoukkojen ympäröiminä. Hän kuuli sotajoukkojen askelten äänet niiden järjestäytyessä taisteluun. Hän kuuli äitien ja lasten ääniä heidän huutaessaan leipää piiritetyssä kaupungissa. Hän näki sen pyhien, kauniiden rakennusten, sen palatsien ja tornien joutuneen liekkien valtaan, ja siellä, missä ne kerran olivat seisoneet, hän näki vain savuavia raunioita.

Katsellessaan ajassa eteenpäin hän näki liiton kansan hajotettuna kaikkiin maihin kuin hylyt autioilla rannoilla. Tuossa ajallisessa rangaistuksessa, joka oli kohtaamaisillaan sen lapsia, hän näki vasta ensimmäisiä pisaroita siitä vihan maljasta, joka sen on viimeisenä tuomion päivänä tyhjennettävä pohjaan saakka. Jumalallinen säälivä, hellä rakkaus ilmaisi itseään noissa valittavissa sanoissa: »Jerusalem, Jerusalem, sinä joka tapat profeetat ja kivität ne, jotka ovat sinun tykösi lähetetyt, kuinka usein minä olenkaan tahtonut koota sinun lapsesi, niinkuin kana kokoaa poikansa siipiensä alle! Mutta te ette ole tahtoneet.» Oi, kunpa olisit, sinä suurinta suosiota nauttinut kansa, tuntenut etsikkoaikasi ja tiennyt mitä rauhaasi kuuluu! Olen pidätellyt oikeuden enkeliä, olen kutsunut sinua parannukseen, mutta turhaan. Et ole torjunut ja hylännyt luotasi vain palvelijoita, lähettiläitä ja profeettoja, vaan olet hylännyt Israelin Pyhän, Lunastajasi. Jos sinut hävitetään, olet siihen itse syypää. »Te ette [15] tahdo tulla minun tyköni, että saisitte elämän» (Matt. 23: 37; Joh. 5:40).

Jerusalemin kohtalo pienoiskuva maailmasta

Kristus näki Jerusalemissa vertauskuvan maailmasta, joka kapinointinsa ja epäuskonsa paaduttamana kiiruhtaa kohtaamaan Jumalan rangaistustuomioita. Langenneen suvun hätä painoi hänen sieluaan ja pakotti hänen huuliltaan tuon katkeran huudon. Inhimillisessä kurjuudessa, verenvuodatuksessa ja kyynelissä hän näki synnin jäljet, ja hänen sydämensä täytti ääretön sääli maan ahdistuneita ja kärsiviä kohtaan. Hän ikävöi saada pelastaa heidät kaikki. Mutta hänenkään kätensä ei sallittu pysähdyttää inhimillisen kärsimyksen tulvavirtaa. Vain harvat tahtoivat etsiä ainoaa avunlähdettään. Hän oli halukas antamaan sielunsa kuolemaan tuodakseen pelastuksen heidän ulottuvilleen, mutta vain harvat tahtoivat tulla hänen luokseen saadakseen elämän.

Taivaan Majesteetti itkee! Iankaikkisen Jumalan Poika hengessään ahdistuneena, tuskan painamana! Näky täyttää koko taivaan hämmästyksellä. Tuo näky paljastaa meille synnin äärimmäisen synnillisyyden. Se osoittaa, miten vaikeata äärettömälle Voimallekin on pelastaa syyllinen Jumalan lain rikkomisen aiheuttamista seurauksista. Katsoessaan ajassa eteenpäin viimeiseen sukupolveen Jeesus näki maailman sotkeutuneen samankaltaiseen petokseen kuin se, mikä aiheutti Jerusalemin hävityksen. Juutalaisten suuri synti oli Kristuksen hylkääminen; kristikunnan suuri synti tulisi olemaan Jumalan lain hylkääminen, lain, joka on hänen hallituksensa perustus taivaassa ja maan päällä. Kaikkivaltiaan käskyjä hyljeksittäisiin, ja ne selitettäisiin tarpeettomiksi. Miljoonat synnin sitomat saatanan vangit, joita odottaa toinen kuolema, kieltäytyvät kuuntelemasta totuuden sanoja omana etsikkopäivänään. Hirvittävää sokeutta! Käsittämätöntä lumousta!

Jeesus ilmaisee Jerusalemin kohtalon

Kaksi päivää ennen pääsiäistä, lähdettyään viimeisen kerran temppelistä, jossa oli lausunut tuomion sanoja juutalaisten hallitusmiesten ulkokultaisuudesta, Jeesus meni jälleen opetuslastensa kanssa Öljymäelle. Hän istui heidän kanssaan sen ruohikkoiselle rinteelle, josta oli näköala yli kaupungin. Vielä kerran hän katseli sen muureja, torneja ja palatseja. Vielä kerran hän katseli häikäisevän loistavaa temppeliä, pyhän vuoren ihastuttavaa kruunua.

Tuhat vuotta aikaisemmin psalmista oli ylistänyt sitä suosiota, jota Jumala oli osoittanut Israelia kohtaan valitessaan sen pyhäkön asunnokseen: »Saalemissa on hänen majansa ja hänen asumuksensa Siionissa.» Hän »valitsi Juudan sukukunnan, Siionin vuoren, jota hän rakastaa. Ja hän rakensi pyhäkkönsä korkeuksien tasalle» (Ps. 76: 3; 78: 68, 69). Ensimmäinen temppeli oli rakennettu Israelin historian kukoistavim- [16] pana aikakautena. Kuningas Daavid oli koonnut tarkoitusta varten suuria aarrevarastoja, ja jumalallinen innoitus oli ohjannut rakennussuunnitelman tekijöitä (1 Aikak. 28: 12, 19). Salomo, viisain Israelin kuninkaista, oli vienyt työn päätökseen. Siitä temppelistä tuli suurenmoisin rakennus, mitä maailma oli milloinkaan nähnyt. Kuitenkin Herra oli ilmoittanut profeetta Haggain kautta toisesta temppelistä: »Tämän temppelin myöhempi kunnia on oleva suurempi kuin aikaisempi.» »Ja minä liikutan kaikki kansat, ja kaikkien kansojen Toivo on tuleva, ja minä täytän tämän temppelin kunnialla, sanoo Herra Sebaot» (Haggai 2: 9, 7, engl. käännös).

Nebukadressarin hävitettyä temppelin se jälleenrakennettiin noin viisisataa vuotta ennen Kristuksen syntymää. Työn suoritti kansa, joka oli palannut ihmisiän kestäneestä vankeudesta hävitettyyn ja autioituneeseen maahan. Rakentajien joukossa oli iäkkäitä miehiä, jotka olivat nähneet Salomon temppelin kunnian, ja uuden rakennuksen perustusta laskettaessa he itkivät sen vähäpätöisyyttä entiseen verrattuna. Profeetta kuvaa sattuvasti heidän tunteitaan: »Kuka teidän joukossanne on jäljelle jäänyt, joka on nähnyt tämän temppelin sen entisessä kunniassa? Ja miltä näyttää se teistä nyt? Eikö se ole tyhjän veroinen teidän silmissänne?» (Haggai 2: 3; Esra 3: 12). Sitten annettiin tuo lupaus, jonka mukaan tämän myöhemmän temppelin kunnia tulisi olemaan suurempi kuin edellisen.

Mutta toinen temppeli ei vetänyt vertoja ensimmäisen loistolle, eivätkä sitä pyhittäneet nuo Jumalan läsnäolon näkyvät merkit, jotka olivat liittyneet ensimmäiseen temppeliin. Mikään yliluonnollisen voiman ilmaus ei osoittanut sen pyhyyttä. Kirkkauden pilven ei nähty täyttävän vastapystytettyä pyhäkköä. Taivaasta ei langennut tulta kuluttamaan sen alttarilla olevaa uhria. Kaikkein pyhimmässä, kahden kerubin keskellä, ei enää näkynyt Herran kirkkautta. Siellä ei ollut myöskään arkkia, armoistuinta eikä liiton tauluja. Taivaasta ei kuulunut ääntä, joka olisi ilmoittanut kyselevälle papille Jumalan tahdon.

Vuosisatojen kuluessa juutalaiset olivat turhaan yrittäneet selittää, miten Jumalan Haggain kautta antama lupaus täyttyisi. Heidän ylpeytensä ja epäuskonsa sokaisi heidän mielensä, niin etteivät he käsittäneet profeetan sanojen oikeata merkitystä. Toista temppeliä ei kunnioitettu Herran kirkkauden pilvellä vaan hänen elävällä läsnäolollaan, jossa jumaluuden koko täyteys asui ruumiillisesti, hänen, joka oli itse Jumala lihaan tulleena. »Kaikkien kansojen Toivo» oli todella tullut temppeliinsä, kun Nasaretin Mies opetti ja paransi sen pyhillä alueilla. Kristuksen läsnäolo ja se yksin kohotti toisen temppelin kunnian ensimmäistä suuremmaksi. Mutta Israel oli työntänyt luotaan taivaan tarjoaman Lahjan. Tuon nöyrän Opettajan mukana, joka sinä päivänä oli astunut ulos sen kultaisesta portista, temppelin kunnia oli kaikonnut iäksi. Vapahtajan sanat: »Teidän huoneenne on [17] jäävä hyljätyksi» (Matt. 23: 38), olivat jo täyttyneet.

Opetuslapset valtasi kauhu ja hämmästys, kun he kuulivat Jeesuksen ennustavan temppelin tuhoa, ja he halusivat ymmärtää paremmin hänen sanojensa merkityksen. Yli neljänkymmenen vuoden ajan oli varoja, työtä ja arkkitehtonisia kykyjä käytetty säästelemättä temppelin loiston lisäämiseen. Herodes Suuri oli tuhlannut siihen sekä Rooman rikkauksia että Juudan aarteita, ja vieläpä maailmanvallan keisari oli rikastuttanut sitä omilla lahjoillaan. Temppelirakennuksen eräissä osissa oli käytetty miltei satumaisen suuria, valkeasta marmorista veistettyjä jykeviä lohkareita, jotka oli kuljetettu Roomasta tätä tarkoitusta varten. Niihin opetuslapset olivat kiinnittäneet Mestarinsa huomion sanoessaan: »Katso, millaiset kivet ja millaiset rakennukset!» (Mark. 13:1).

Jeesus vastasi näillä juhlallisilla ja hätkähdyttävillä sanoilla: »Totisesti minä sanon teille: tähän ei ole jäävä kiveä kiven päälle, maahan jaottamatta» (Matt. 24: 2).

Opetuslasten mielessä Jerusalemin hävitys liittyi Kristuksen tulemiseen ajallisessa kunniassa, jolloin hän istuisi yleismaailmallisen valtakunnan valtaistuimelle, rankaisisi paatuneita juutalaisia ja katkaisisi Rooman ikeen kansansa yltä. Herra oli sanonut heille tulevansa toisen kerran. Niinpä puhuttaessa Jerusalemia kohtaavista tuomioista heidän mieleensä tuli tuo tulemus, ja ollessaan kokoontuneina Vapahtajan ympärille Öljymäellä he kysyivät: »Milloin se tapahtuu, ja mikä on sinun tulemuksesi ja maailman lopun merkki?» (jae 3).

Tulevaisuus oli opetuslapsilta armollisesti peitetty. Jos he olisivat tuona hetkenä täysin tajunneet nuo kaksi kauhistavaa tosiasiaa - Lunastajan kärsimyksen ja kuoleman sekä heidän kaupunkinsa ja temppelinsä hävityksen he olisivat kauhusta lamautuneet. Kristus esitti heille pääpiirteet huomattavimmista tapahtumista, jotka esiintyisivät ennen ajan loppua. Hänen sanojaan ei silloin täysin ymmärretty, mutta niiden merkitys selviäisi sitä mukaa kuin hänen kansansa tarvitsisi niihin sisältyviä opetuksia. Hänen lausumansa ennustus oli merkitykseltään kaksinainen: samalla kun se viittasi Jerusalemin hävitykseen, se kuvaili myös viimeisen suuren päivän kauhuja.

Jeesus kertoi kuunteleville opetuslapsilleen tuomioista, jotka tulisivat lankeamaan luopuneen Israelin ylle, ja varsinkin siitä kostavasta rangaistuksesta, joka olisi seurauksena Messiaan hylkäämisestä ja ristiinnaulitsemisesta. Selvät merkit edeltäisivät tuota hirmuista hetkeä. Se saapuisi kiiruhtaen, aivan äkisti. Ja Vapahtaja varoitti seuraajiaan: »Kun te siis näette hävityksen kauhistuksen, josta on puhuttu profeetta Danielin kautta, seisovan pyhässä paikassa - joka tämän lukee, se tarkatkoon - silloin ne, jotka Juudeassa ovat, paetkoot vuorille» (Matt. 24: 15, 16; Luuk. 21: 20, 21). Kun epäjumalia palvelevien roomalaisten liput liehuisivat pyhällä maalla, joka ulottui jonkin matkaa kaupungin muurien ulkopuolelle, silloin oli Kristuksen seu- [18] raajien paettava turvaan. Kun varoitusmerkki näkyisi, pakoon aikovien ei tulisi viivytellä. Kaikkialla Juudean maassa samoin kuin itse Jerusalemissakin olisi pakomerkkiä heti toteltava. Sen, joka sattui olemaan katolla, ei tullut mennä taloonsa kalleimpiakaan aarteitaan pelastamaan. Niiden, jotka työskentelivät pelloilla tai viinitarhoissa, ei tullut kuluttaa aikaa päivän helteen vuoksi riisumansa päällysvaipan noutamiseen. Heidän ei tullut hukata hetkeäkään, mikäli tahtoivat pelastua yleiseltä hävitykseltä.

Jerusalemin luopumus saavuttaa täyttymyksensä

Jerusalemia ei ollut Herodeksen aikana pelkästään suuresti kaunistettu, vaan torneja, muureja ja linnoituksia rakentamalla kaupungin edullisesta sijainnista johtuvaa luontaista turvallisuutta oli lisätty siinä määrin, että kaupunkia pidettiin valloittamattomana. Henkilöä, joka tuona aikana olisi julkisesti ennustanut sen hävitystä, olisi - kuten Nooankin aikana nimitetty - mielettömäksi rauhanhäiritsijäksi. Mutta Kristus oli sanonut: »Taivas ja maa katoavat, mutta minun sanani eivät koskaan katoa» (Matt. 24: 35). Jerusalemia kohdannut viha oli sen syntien seurausta, ja sen itsepintainen epäusko vahvisti tuomion.

Herra oli julistanut profeetta Miikan kautta: »Kuulkaa tämä, Jaakobin heimon päämiehet ja Israelin heimon ruhtinaat, te, jotka halveksitte oikeutta ja vääristätte kaiken suoran, rakennatte Siionia veritöillä ja Jerusalemia vääryydellä. Sen päämiehet jakavat oikeutta lahjuksia vastaan, sen papit opettavat maksusta, ja sen profeetat ennustelevat rahasta. Mutta Herraan he turvautuvat, sanoen: ’Eikö Herra ole meidän keskellämme? Ei tule meille onnettomuutta’» (Miika 3: 9-11).

Nämä sanat kuvasivat tarkoin Jerusalemin asukkaiden turmeltuneisuutta ja itsevanhurskautta. Väittäessään noudattavansa tarkasti Jumalan lain käskyjä he rikkoivat kaikki sen periaatteet. He vihasivat Kristusta, koska hänen puhtautensa ja pyhyytensä paljasti heidän syntisyytensä, ja he syyttivät häntä kaikista niistä onnettomuuksista, jotka olivat heidän omien syntiensä seurauksia. Vaikka tiesivätkin hänet synnittömäksi, he olivat selittäneet hänen kuolemansa välttämättömäksi kansan turvallisuuden tähden. »Jos annamme hänen näin olla», sanoivat juutalaiset johtomiehet, »niin kaikki uskovat häneen, ja roomalaiset tulevat ja ottavat meiltä sekä maan että kansan» (Joh. 11: 48). Jos Kristus uhrattaisiin, heistä tulisi vielä kerran voimakas, yhtenäinen kansa. Näin he päättelivät yhtyen ylimmäisen pappinsa mielipiteeseen, jonka mukaan yhden ihmisen kuolema olisi parempi kuin se, että koko kansa hukkuisi.

Näin Juudan johtomiehet olivat rakentaneet »Siionia veritöillä ja Jerusalemia vääryydellä» (Miika. 3: 10). Ja kuitenkin heidän itsevanhurskautensa oli niin suuri, että vaikka he olivat tappaneet Vapahtajansa, koska tämä nuhteli heitä heidän synneistään, he kuitenkin pitivät itseään Jumalan [19] suosiossa olevana kansana ja odottivat Herran pelastavan heidät heidän vihollisiltaan. »Siitä syystä», profeetta jatkaa, »teidän tähtenne, Siion kynnetään pelloksi, Jerusalem tulee kiviraunioksi ja temppelivuori metsäkukkulaksi» (jae 12).

Lähes neljäkymmentä vuotta siitä, kun Kristus itse oli julistanut Jerusalemin tuomion, Herra viivytti kansan ja kaupungin saaman tuomion täytäntöönpanoa. Ihmeellinen oli Jumalan pitkämielisyys hänen evankeliuminsa hylkääjiä ja Poikansa surmaajia kohtaan. Vertaus hedelmättömästä puusta kuvasi Jumalan menettelyä Juudan kansaa kohtaan. Käsky oli jo kuulunut: »Hakkaa se pois; mitä varten se vielä maata laihduttaa?» (Luuk. 13: 7), mutta jumalallinen armo oli säästänyt sitä vielä vähän kauemmin. Juutalaisten keskuudessa oli vielä monia, jotka eivät tunteneet Kristuksen luonnetta ja hänen työtään. Ja lapsilla ei ollut samoja tilaisuuksia eikä sitä valoa, jotka heidän vanhempansa olivat hylänneet. Apostolien ja heidän työtoveriensa saarnan kautta Jumala antaisi valon loistaa heillekin. Heidän annettaisiin nähdä, miten ennustukset olivat täyttyneet ei vain Kristuksen syntymässä ja elämässä vaan myös hänen kuolemassaan ja ylösnousemuksessaan. Lapsia ei tuomittu heidän vanhempiensa syntien perusteella, [20] mutta kun he tietoisina vanhempiensa saamasta valosta hylkäsivät myös heille itselleen suodun lisävalon, he osallistuivat vanhempiensa synteihin ja täyttivät syntimittansa.

Jumalan Jerusalemia kohtaan osoittama pitkämielisyys vain lujitti juutalaisia heidän itsepintaisessa paatumuksessaan. Jeesuksen opetuslapsia kohtaan osoittamallaan vihalla ja julmuudella he hylkäsivät viimeisenkin armon tarjouksen. Silloin Jumala siirsi pois suojeluksensa heidän yltään ja lakkasi pidättämästä saatanaa ja hänen enkeleitään. Kansa jätettiin valitsemansa johtajan käsiin. Israelin lapset olivat hylänneet Kristuksen armon, joka olisi auttanut heitä voittamaan pahat taipumuksensa, ja nyt nämä voittivat heidät. Saatana kiihotti sielun alhaisimpia ja raivoisimpia intohimoja. Ihmiset menettivät kaiken harkintakykynsä; heidän toimintaansa ei ohjannut järki vaan hetkelliset mielijohteet ja sokea raivo. He muuttuivat saatanallisiksi julmuudessaan. Epäluulot, kateus, viha, riita, salajuonet ja murhat muodostivat oleellisen osan sekä perheitten että koko kansan elämästä niin alhaisten kuin ylhäistenkin keskuudessa. Turvattomuus vallitsi kaikkialla. Ystävät ja sukulaiset pettivät toisiaan. Vanhemmat surmasivat lapsiaan ja lapset vanhempiaan. Kansan hallitsijoilla ei ollut voimaa hallita itseään. Valloilleen päästetyt intohimot tekivät heistä tyranneja. Juutalaiset olivat tuominneet viattoman Jumalan Pojan väärien todistusten perusteella. Nyt heidän oma elämänsä oli muuttunut epävarmaksi väärien syytösten tähden. Teoillaan he olivat jo kauan pyytäneet: »Viekää pois silmistämme Israelin Pyhä» (Jes. 30: 11). Nyt heidän toiveensa oli toteutunut. Jumalan pelko ei enää häirinnyt heidän rauhaansa. Saatana oli kansakunnan johtaja, ja sen korkeimmat hallinnolliset ja uskonnolliset vallanpitäjät olivat hänen alaisiaan.

Toisiaan vastustavien puolueiden johtajat liittyivät toisinaan yhteen ryöstääkseen ja kiusatakseen onnettomia uhrejaan, mutta hyökkäsivät kohta taas toistensa kimppuun surmaten säälimättä. Temppelin pyhä aluekaan ei voinut hillitä heidän hirvittävää julmuuttaan. Rukoilijoita lyötiin kuoliaiksi alttarin edessä, ja pyhäkkö saastutettiin surmattujen ruumiilla. Tämän helvetillisen työn suorittajat selittivät kuitenkin sokeassa ja pilkkaavassa röyhkeydessään, että ei ollut mitään pelkoa Jerusalemin hävityksestä, koska se oli Jumalan oma kaupunki. Lujittaakseen vielä enemmän omaa valtaansa he lahjoivat vääriä profeettoja julistamaan - roomalaisten legioonien jo piirittäessä temppeliä - että kansan oli odotettava pelastusta Jumalalta. Viimeiseen asti kansanjoukot pitivät kiinni uskosta, että Korkein tulisi astumaan väliin ja tuottamaan vihollisille tappion. Mutta Israel oli torjunut luotaan jumalallisen suojeluksen, eikä sillä nyt ollut mitään suojaa. Onneton Jerusalem! Sisäisten eripuraisuuksien rikki raatelema kaupunki, jonka kadut olivat värjäytyneet punaisiksi toisiaan surmaavien asukkaiden verestä samanaikaisesti kun vihol- [21] lisarmeijat mursivat maahan sen linnoituksia ja surmasivat sen sotamiehiä.

Kaikki Jerusalemin hävitystä koskevat Kristuksen lausumat ennustukset täyttyivät viimeistä kirjainta myöten. Juutalaiset saivat kokea tosiksi hänen varoittavat sanansa: »Millä mitalla te mittaatte, sillä teille mitataan» (Matt. 7: 2).

Tuomiota ja hävitystä ennustavia merkkejä ja ihmeitä ilmaantui. Keskellä yötä näkyi temppelin ja alttarin yläpuolella yliluonnollinen valo. Auringon laskiessa näkyi pilvissä kuvattuina taisteluun ryhmittyviä sotavaunuja ja sotamiehiä. Salaperäiset äänet herättivät kauhua pyhäkössä yöllä palvelustaan suorittavien pappien keskuudessa. Maa vavahteli, ja lukemattomien äänten kuultiin huutavan: »Paetkaamme täältä.» Suuri itäportti, joka oli niin raskas, että kaksikymmentä miestä kykeni vaivoin sen sulkemaan, ja jonka paksut rautaiset salpatangot oli kiinnitetty syvälle jykevään katukivetykseen, avautui keskiyöllä näkymättömän voiman vaikutuksesta.1

Seitsemän vuoden ajan eräs mies kulki edestakaisin Jerusalemin katuja ja ennusti kaupunkia kohtaavista kauhuista. Päivät ja yöt hän lauloi hirmuista lauluaan: »Huuto kuuluu idästä, huuto kuuluu lännestä, huuto kuuluu neljältä ilmansuunnalta, huuto Jerusalemia vastaan ja temppeliä vastaan, huuto ylkää ja morsianta vastaan, huuto koko kansaa vastaan!»2 Tämä outo kulkija vangittiin ja häntä kidutettiin, mutta valituksen ääntäkään ei päässyt hänen huuliltaan. Pilkkaan ja pahoinpitelyyn hän vastasi vain: »Voi, voi Jerusalemia! Voi, voi niitä, jotka siellä asuvat!» Hänen varoitushuutonsa ei vaiennut ennen kuin hän sai surmansa ennustamansa piirityksen aikana.

Kristityt pakenevat

Yksikään kristitty ei tuhoutunut Jerusalemin hävityksen aikana. Kristus oli varoittanut opetuslapsiaan, ja kaikki jotka uskoivat hänen sanansa odottivat luvattua merkkiä. »Kun te näette Jerusalemin sotajoukkojen ympäröimänä», Jeesus oli sanonut, »silloin tietäkää, että sen hävitys on lähellä. Silloin ne, jotka Juudeassa ovat, paetkoot vuorille, ja jotka ovat kaupungissa, lähtekööt sieltä pois» (Luuk. 21: 20, 21). Piiritettyään kaupungin Cestiuksen johtamana roomalaiset odottamatta lopettivat piirityksen, vaikka olosuhteet näyttivät sopivilta välittömän hyökkäyksen suorittamiselle. Havaitessaan menestyksellisen puolustautumisen toivottomaksi piiritetyt olivat juuri antautumaisillaan, kun roomalainen kenraali veti joukkonsa pois ilman mitään näkyvää syytä. Mutta Jumalan armollinen kaitselmus johti tapahtumien kulkua hänen oman kansansa parhaaksi. Kristityt olivat saaneet odottamansa luvatun merkin, ja nyt oli annettu kaikille tilaisuus totella Vapahtajan varoitusta. Olosuhteet olivat sellaiset, etteivät juutalaiset eivätkä roomalaiset voineet estää kristittyjen pakoa. Cestiuksen perääntyessä juutalaiset syöksyivät Jerusalemista hänen pakenevan armeijan- [22] sa perään, ja tällöin kristityillä oli tilaisuus lähteä kaupungista. Tuolloin ei myöskään maaseudulla ollut vihollisjoukkoja, jotka olisivat saattaneet keskeyttää heidän pakomatkansa. Piirityksen alkaessa juutalaiset olivat kokoontuneina Jerusalemiin viettämään lehtimajanjuhlaa, ja siten kristityt voivat kaikkialla maassa paeta esteittä. He pakenivat viivyttelemättä turvapaikkaan, Pellanimiseen kaupunkiin, joka sijaitsi Perean maakunnassa, Jordanin toisella puolella.

Cestiusta ja hänen armeijaansa takaa ajavat juutalaiset joukot hyökkäsivät sen jälkijoukkoja vastaan sellaisella raivolla, että nämä olivat vähällä kärsiä täydellisen tappion. Roomalaiset pääsivät vain vaivoin peräytymään. Juutalaiset eivät kärsineet juuri minkäänlaisia menetyksiä, ja he palasivat riemusaatossa saaliineen Jerusalemiin. Tämä näennäinen menestys tuotti heille kuitenkin vain onnettomuutta. Se innoitti heitä vastustamaan roomalaisia niin itsepintaisesti, että se johti tuomitun kaupungin sanomattomaan kurjuuteen.

Kaupungin piiritys ja hävitys

Hirvittävät onnettomuudet kohtasivat Jerusalemia Tituksen toimeenpanemassa uudessa piirityksessä. Kaupunki saarrettiin pääsiäisen aikaan, jolloin miljoonat juutalaiset olivat kokoontuneina sen muurien sisäpuolelle. Kaupungin elintarvikevarastot, jotka huolellisesti hoidettuina olisivat turvanneet asukkaiden ravinnonsaannin useiksi vuosiksi, oli juuri aikaisemmin riitelevien puolueiden kateuden ja kostonhimon tähden hävitetty, ja nyt kaupungin asukkaita odottivat kaikki nälänhädän kauhut. Mitta vehnää maksoi yhden talentin. Nälän tuskat olivat niin tuimat, että monet pureskelivat nahkavöitään sekä kenkiensä ja kilpiensä päällysnahkaa. Monet asukkaista hiipivät salaa öisin kaupungin muurien ulkopuolelle keräämään villikasveja, vaikka monet olivatkin joutuneet kiinni ja tulleet kiduttamalla tapetuiksi. Ja usein niiltä, jotka olivat onnistuneet turvallisesti palaamaan, ryöstettiin heidän suuren vaaran uhalla keräämänsä syötävä. Vallanpitäjät käyttivät mitä epäinhimillisimpiä kidutuksia pakottaakseen hädän- [23] alaista kansaa luovuttamaan viimeisetkin vähäiset ruokavarat, joita sillä saattoi olla kätköissään. Ja näitä julmuuksia harjoittivat usein henkilöt, joilla itsellään oli kylliksi ravintoa mutta jotka tahtoivat vain kerätä varastoa tulevaisuuden varalle.

Tuhannet kuolivat nälkään ja ruttoon. Luonnollisen rakkauden siteet katkesivat. Miehet ryöstivät vaimoltaan ja vaimot mieheltään. Lasten saatettiin nähdä sieppaavan ruokapalan iäkkäiden vanhempiensa suusta. Profeetan kysymys »Unhottaako vaimo rintalapsensa?» sai vastauksensa tuon tuomitun kaupungin muurien sisällä. »Armeliaat vaimot keittivät omin käsin lapsiansa: ne tulivat heille ruuaksi tyttären, minun kansani, sortuessa» (Jes. 49: 15; Välit. 4: 10). Silloin täyttyi 1400 vuotta aikaisemmin lausuttu ennustus: »Hempeästi ja hekumallisesti elänyt nainen sinun keskuudessasi, joka hekumassaan ja hempeydessään ei edes yrittänyt laskea jalkaansa maahan, katselee silloin karsaasti miestä, joka hänen sylissänsä on, ja poikaansa ja tytärtänsä eikä suo heille jälkeläisiä, jotka tulevat hänen kohdustansa, eikä lapsia, joita hän synnyttää, sillä kaiken muun puutteessa syö hän ne salaa itse siinä hädässä ja ahdistuksessa, johon vihollisesi saattaa sinut sinun porteissasi» (5 Moos. 28: 56, 57).

Roomalaiset johtajat yrittivät saattaa juutalaiset kauhun valtaan ja siten johtaa heidät antautumaan. Vankeja, jotka kiinni joutuessaan olivat tehneet vastarintaa, ruoskittiin, kidutettiin ja ristiinnaulittiin kaupungin muurien edessä. Joka päivä tapettiin tällä tavalla satoja, ja kauhutyöt jatkuivat niin kauan, kunnes Joosafatin laakson ja Golgatan tienoot olivat niin täynnä ristejä, että niiden lomitse pääsi tuskin liikkumaan. Niin hirvittävällä tavalla täyttyi Pilatuksen tuomio- [24] istuimen edessä lausuttu kirous: »Tulkoon hänen verensä meidän päällemme ja meidän lastemme päälle» (Matt. 27: 25).

Titus olisi ollut halukas lopettamaan tämän hirvittävän näytelmän ja siten säästämään Jerusalemin täydelliseltä hävitykseltä. Katsellessaan laaksossa viruvia ruumisläjiä hänet valtasi kauhu. Hurmaantuneena hän katseli Öljymäen huipulta suurenmoista temppeliä, ja hän antoi käskyn, ettei yhtäkään sen kivistä saanut vahingoittaa. Ennen kuin hän yritti valloittaa tätä linnoitusta, hän vetosi hartaasti juutalaisiin johtomiehiin, etteivät nämä pakottaisi häntä saastuttamaan verellä pyhää paikkaa. Jos he suostuisivat tulemaan ulos ja taistelemaan jollakin muulla paikalla, ei yksikään roomalainen loukkaisi temppelin pyhyyttä. Itse Josefuskin kehotti heitä kaunopuheisessa vetoomuksessaan antautumaan, pelastaakseen itsensä, kaupunkinsa ja jumalanpalveluspaikkansa. Mutta hänen sanoihinsa vastattiin katkerilla kirouksilla. He heittivät keihäitä viimeistä inhimillistä välittäjäänsä kohti. Juutalaiset olivat hylänneet Jumalan Pojan hartaat pyynnöt, ja nyt esitetyt nuhteet ja anomukset saattoivat heidät entistä päättäväisempään vastarintaan viimeiseen saakka. Tituksen ponnistukset temppelin pelastamiseksi olivat turhia. Eräs, joka oli häntä suurempi, oli julistanut, ettei kiveä ollut jäävä kiven päälle.

Juutalaisten johtajien sokea itsepäisyys ja piiritetyssä kaupungissa suoritetut inhottavat rikokset herättivät kauhua ja suuttumusta roomalaisten keskuudessa, ja lopulta Titus päätti vallata temppelin äkkirynnäköllä. Hän määräsi kuitenkin, että se olisi mikäli mahdollista säästettävä hävitykseltä. Mutta hänen määräystään ei noudatettu. Tituksen vetäydyttyä yöksi telttaansa juutalaiset hyökkäsivät temppelistä käsin sen ulkopuolella olevia sotilaita vastaan. Taistelun tiimellyksessä joku sotilas heitti hehkuvan kekäleen pylväskäytävässä olevasta aukosta sisälle, ja heti temppeliä ympäröivät setripuulla päällystetyt kammiot olivat ilmitulessa. Titus kiiruhti kenraaliensa ja legioonanpäällikköjensä seuraamana paikalle ja komensi sotamiehiä sammuttamaan liekkejä. Mutta hänen sanoistaan ei välitetty. Raivoissaan sotamiehet heittelivät palavia kekäleitä temppelin kammioihin ja surmasivat sen jälkeen miekoillaan joukoittain sieltä turvaa etsineitä juutalaisia. Veri vuosi virtanaan alas temppelin portaita. Tuhansittain juutalaisia sai surmansa. Yli taistelun pauhun kuultiin huutoja: »Ikabod» kunnia on kadonnut.

»Titus havaitsi, että sotamiesten raivoa oli mahdotonta hillitä. Upseeriensa seurassa hän ryhtyi tarkastelemaan pyhän rakennuksen sisustusta. Sen loisto sai heidät hämmästymään, ja koska liekit eivät olleet vielä ehtineet tunkeutua sisälle pyhäkköön, hän teki viimeisen yrityksen sen pelastamiseksi. Hän juoksi ulos ja kehotti uudelleen sotamiehiään hillitsemään tulen valtaa. Sadanpäämies Liberalis turvautui virkasauvaansa saadakseen alaisensa tottelemaan, mutta juutalaisia koh- [25] taan tunnettu katkera vihamielisyys, taistelun synnyttämä kiihko ja sammumaton ryöstövimma pakottivat keisarillisenkin arvovallan väistymään. Sotilaat näkivät kaiken ympärillään loistavan kullasta, josta liekkien villi loimu heijastui häikäisevänä katselijain silmiin. He kuvittelivat, että pyhäkköön oli varastoitu määrättömiä aarteita. Joku sotilas tunki huomaamatta palavan soihdun oven saranoiden väliin, ja hetkessä koko rakennus oli liekkien vallassa. Läpitunkematon savu ja tuli pakotti upseerit perääntymään, ja ylväs rakennus jätettiin oman onnensa nojaan.

»Se oli kauheaa katseltavaa roomalaisille mitä sitten juutalaisille! Koko kaupunkia hallinneen kukkulan laki hehkui kuin palava tulivuori. Rakennus toisensa jälkeen luhistui hirvittävällä ryskeellä peittyen raivoisiin liekkeihin. Setrikatot muuttuivat tulimereksi, tornien kultaiset huiput hohtivat hehkuvan punaisina ja porttien torneista kohosi korkeita tulija savupatsaita. Liekkien loimu valaisi läheiset kukkulat, joiden rinteillä nähtiin tummien ihmisryhmien seuraavan kauhun ja tuskan valtaamina hävityksen edistymistä. Yläkaupungin muureilla ja kukkuloilla oli joukkoja, toiset kuoleman tuskasta kalpeina, toiset huutamassa voimattomina kostoa. Sinne tänne juoksevien roomalaisten sotilaiden huudot ja liekkeihin menehtyvien kapinallisten raivokkaat valitukset sekoittuivat tulen pauhuun ja putoilevien rakennushirsien ryskeeseen. Vuorten kaiut vastasivat ja kukkuloilla seisovien ihmisten huudot kantautuivat kaupunkiin. Muureilta kuului parkua ja valitusta. Nälän näännyttämät miehet kokosivat viimeiset voimansa epätoivoisiin tuskanhuutoihin.

»Verilöyly kaupungin sisäpuolella oli vielä hirvittävämpi kuin ulkopuolelle näkyi. Miehet ja naiset, vanhat ja nuoret, papit ja kapinoitsijat, sekä vastarintaa tekevät että armoa anovat - kaikki tapettiin ilman erotusta. Surmattuja oli enemmän kuin surmaajia. Sotamiesten oli kavuttava ruumisröykkiöiden yli voidakseen jatkaa hävitystyötään.»3

Temppelin hävityksen jälkeen koko kaupunki joutui pian roomalaisten käsiin. Juutalaisten johtomiehet jättivät valloittamattomat torninsa, ja Titus sai ne tyhjinä haltuunsa. Hän katseli niitä hämmästyneenä ja selitti, että Jumala oli antanut ne hänen käsiinsä, sillä mitkään silloiset sota-aseet - [26] olivatpa ne miten voimakkaita tahansa - eivät olisi kyenneet niitä valloittamaan. Sekä temppeli että koko kaupunki revittiin perustuksiaan myöten, ja maaalue, jolla temppeli oli sijainnut, kynnettiin pelloksi (Jer. 26: 18). Piirityksen ja sitä seuranneen teurastuksen aikana yli miljoona ihmistä sai surmansa. Jäljelle jääneet vietiin vankeuteen, myytiin orjiksi, raahattiin Roomaan juhlistamaan voittajan riemukulkuetta, heitettiin villipetojen eteen amfiteatterien areenoille tai karkotettiin kodittomiksi vaeltajiksi eri puolille maailmaa.

Juutalaiset olivat takoneet itse omat kahleensa. He olivat itse täyttäneet kostonmaljan, joka heidän nyt oli juotava. Kansaansa kohdanneessa täydellisessä hävityksessä ja sitä seuranneen hajotuksen vaivoissa he vain niittivät sitä satoa, jota olivat omin käsin kylväneet. Profeetta sanoo: »Se on sinun turmiosi, Israel, että olet minua vastaan, joka olen sinun apusi», »sillä sinä olet kompastunut rikoksiisi» (Hoosea 13: 9; 14: 1). Juutalaisten kärsimykset selitetään usein johtuviksi Jumalan suoranaisesti määräämästä rangaistuksesta. Tällä tavoin suuri pettäjä pyrkii peittämään omaa työtään. Juutalaiset olivat itsepintaisesti hylkäämällä Jumalan rakkauden ja armon pakottaneet Jumalan poistamaan suojeluksensa heidän yltään, ja saatanan sallittiin hallita heitä mielensä mukaan. Jerusalemin hävityksen yhteydessä suoritetut kauheat julmuudet ovat osoituksena siitä, miten saatana kohtelee hänen johtoonsa antautuvia.

Maailman tulevaisuus Jerusalemin kohtalon valossa

Emme tiedä, miten suuressa kiitollisuuden velassa olemme Kristukselle siitä rauhasta ja suojeluksesta, jota saamme nauttia. Jumalan pidättävät voimat estävät ihmiskuntaa joutumasta täysin saatanan hallintaan. Tottelemattomilla ja kiittämättömillä on suuri syy kiittää Jumalaa hänen armostaan ja pitkämielisyydestään, jota hän on osoittanut pitämällä kurissa paholaisen turmiollisia voimia. Mutta ihmisten ylittäessä [27] jumalallisen pitkämielisyyden rajat esteet poistetaan. Jumala ei kohtele syntistä kuin pyöveli, joka odottaa saavansa panna rangaistuksen täytäntöön, vaan hän jättää armonsa hylkääjät oman onnensa nojaan, niittämään mitä ovat kylväneetkin. Jokainen vähäisenkin valon hylkääminen, jokainen varoituksen väheksyminen, jokainen synnillisten halujen tyydyttäminen, jokainen Jumalan lain rikkominen on kylvöä, joka tuottaa kerran varman sadon. Jumalan Henki, jota päättävästi vastustetaan, vetäytyy lopulta pois syntisen luota, ja jäljelle ei jää mitään voimaa pitämään kurissa sielun pahoja taipumuksia eikä mitään suojaa saatanan vihaa vastaan. Jerusalemin hävitys on pelottavan vakava varoitus kaikille niille, jotka leikittelevät jumalallisilla armon tarjouksilla ja vastustavat jumalallisen rakkauden vetoomuksia. Milloinkaan ei ole annettu selvempää todistusta Jumalan vihasta syntiä kohtaan ja syyllisiä kohtaavasta varmasta rangaistuksesta.

Vapahtajan ennustus Jerusalemia kohtaavasta tuhosta tulee täyttymään toisellakin tavalla, josta tuo hirvittävä hävitys oli vain kalpea varjo. Valitun kaupungin kohtalossa voimme nähdä Jumalan armon hylänneen ja hänen lakinsa maahan polkeneen maailman kohtalon. Kertomus siitä inhimillisestä kurjuudesta, jota maa on joutunut todistamaan pitkien, rikosten tahraamien vuosisatojensa aikana, on synkkää luettavaa. Sydän täyttyy tuskalla ja mieli masentuu sitä mietiskellessä. Taivaan arvovallan hylkäämisen seuraukset ovat olleet hirvittävät. Mutta tulevaisuuden näky- [28] mät ovat vielä synkemmät. Mitä ovat menneen historian päivät, kapinat, taistelut ja vallankumoukset, »kaikki taistelun pauhussa tallatut sotakengät ja verellä tahratut vaipat» (Jes. 9: 4) verrattuina sen päivän kauhuihin, jolloin Jumalan Henki lopullisesti jättää rikollisen ihmiskunnan eikä enää pidättele intohimojen ja saatanallisen raivon purkauksia! Silloin maailma saa nähdä selvemmin kuin milloinkaan ennen saatanan hallinnan seuraukset.

Mutta tuona aikana, kuten Jerusalemin hävityksen päivinäkin, Jumalan kansa tullaan vapauttamaan, kaikki jotka ovat kirjoitetut elävien lukuun (Jes. 4: 3). Kristus on ilmoittanut tulevansa toisen kerran kokoamaan uskolliset palvelijansa luokseen: »Silloin kaikki maan sukukunnat parkuvat; ja he näkevät Ihmisen Pojan tulevan taivaan pilvien päällä suurella voimalla ja kirkkaudella. Ja hän lähettää enkelinsä suuren pasunan pauhatessa, ja he kokoavat hänen valittunsa neljältä ilmalta, taivasten ääristä hamaan toisiin ääriin» (Matt. 24: 30, 31). Silloin ne, jotka eivät ole olleet evankeliumille kuuliaisia, tulevat tuhotuiksi hänen suunsa henkäyksellä ja hänen tulemuksensa ilmestyksellä (2 Tess. 2: 8). Muinaisen Israelin tavoin jumalattomat tuhoavat itse itsensä, kompastuvat omaan jumalattomuuteensa. Koska he ovat eläneet synnissä, he ovat joutuneet niin eroon Jumalasta ja heidän olemuksensa on niin turmeltunut, että hänen kirkkautensa ilmestyminen on heille kuluttavaa tulta.

Varokoot ihmiset väheksymästä. Kristuksen sanojen sisältämää opetusta. Samoin kuin Jeesus varoitti opetuslapsiaan Jerusalemin hävityksestä ja antoi heille merkin lähestyvästä tuhosta, jotta he voisivat pelastautua, hän on varoittanut maailmaa lopullisen hävityksen päivästä ja antanut sille merkkejä sen lähestymisestä, jotta kaikki jotka tahtovat voisivat paeta tulevaa vihaa. Jeesus sanoo: »Ja on oleva merkit auringossa ja kuussa ja tähdissä, ja ahdistus kansoilla maan päällä» (Luuk. 21: 25; Matt. 24: 29; Mark 13: 24-26; Ilm. 6: 12-17). Niiden, jotka näkevät nämä hänen tulemuksensa airuet, tulisi tietää, »että se on lähellä, oven edessä» (Matt. 24: 33). »Valvokaa siis» kuuluvat hänen varoittavat sanansa (Mark. 13: 35). Ne, jotka ottavat varoituksesta vaarin, eivät jää pimeyteen, niin että se päivä heidät yllättäisi. Mutta niille, jotka eivät valvo, »Herran päivä tulee niinkuin varas yöllä» (1 Tess. 5: 2-5).

Maailma ei ole sen halukkaampi vastaanottamaan tälle ajalle kuuluvaa sanomaa kuin juutalaiset Jerusalemia koskevaa varoitusta. Tulipa Jumalan päivä milloin tahansa, se tulee jumalattomille odottamatta. Elämän edetessä totuttua rataansa, ihmisten kiinnittäessä kaiken huomionsa huvituksiinsa, toimiinsa, kaupankäyntiin ja rahan hankkimiseen, uskonnollisten johtajien ylistäessä maailman kehitystä ja valistuneisuutta, kansojen ollessa tuudittautuneina väärään varmuuteen yllättää huolettomat jumalattomat äkkiä perikato, niin kuin varas keskiyöllä vartioimattoman asumuksen, »eivätkä he pääse pakoon». [29]

Luku 2—Ensimmäisten vuosisatojen vainot

Jeesuksen ilmoittaessa opetuslapsilleen Jerusalemin kohtalon ja toisen adventin tapahtumat hän samalla kertaa ennusti myös niistä kokemuksista, jotka kohtaisivat hänen kansaansa siitä ajasta lähtien, jolloin hänet otettaisiin heiltä pois, aina siihen asti, kun hän palaisi kunniassaan ja kirkkaudessaan heitä vapauttamaan. Öljymäeltä Vapahtaja saattoi nähdä ne myrskytuulet, jotka olivat puhaltamaisillaan apostolisen seurakunnan ylle. Ja etäämpänä tulevaisuudessa hänen silmänsä näki raivoisan, tuhoa tuovan rajumyrskyn, joka raastaisi hänen seuraajiaan tulevina vainon synkkinä aikakausina. Muutamin lyhyin mutta merkittävin lausein hän ennusti, miten tämän maailman hallitsijat tulisivat kohtelemaan Jumalan seurakuntaa (Matt. 24: 9, 21, 22). Kristuksen seuraajien olisi kuljettava samaa nöyryytysten, häpeän ja kärsimysten polkua, jota heidän Mestarinsakin oli kulkenut. Sama viha, joka kohdistui maailman Vapahtajaan, kohtaisi myös kaikkia niitä, jotka uskovat hänen nimeensä.

Rooman valtion toimeenpanemat vainot

Varhaisen seurakunnan historia todistaa, että Vapahtajan sanat ovat toteutuneet. Maan ja syvyyden voimat järjestäytyivät Kristuksen seuraajia ja siten häntä itseään vastaan. Pakanuus näki, että jos evankeliumi voittaisi, se merkitsisi sen temppeleiden ja alttareiden häviötä. Siksi se yhdisti voimansa tuhotakseen kristinuskon. Vainon tulet sytytettiin. Kristityiltä riistettiin heidän omaisuutensa ja heidät ajettiin ulos kodeistaan. He saivat kestää »monet kärsimysten kilvoitukset» (Hebr. 10: 32). He saivat »kokea pilkkaa ja ruoskimista, vieläpä kahleita ja vankeutta» (Hebr. 11: 36). Hyvin monet joutuivat sinetöimään todistuksensa verellään. Ylimykset ja orjat, rikkaat ja köyhät, oppineet ja oppimattomat, kaikki surmattiin armotta.

Nämä vainot, jotka Nero aloitti Paavalin marttyyrikuoleman aikoihin, jatkuivat enemmän tai vähemmän raivokkaina vuosisatoja. Kristittyjä syytettiin valheellises- [30] ti mitä kammottavimmista rikoksista, ja heidän selitettiin olevan syynä suuriin onnettomuuksiin: nälänhätään, ruttoon ja maanjäristyksiin. Heidän jouduttuaan yleisen vihan ja epäluulojen kohteiksi monet olivat valmiit - maallisten etujen tähden - kavaltamaan viattomia. Heidät tuomittiin valtiota vastustavina kapinoitsijoina, uskonnon vihollisina ja yhteiskunnan vaivana. Heitä heitettiin joukoittain villipetojen eteen tai poltettiin elävinä amfiteatterien areenoilla. Muutamia ristiinnaulittiin, toisia käärittiin villieläinten nahkoihin ja työnnettiin areenoille koirien raadeltaviksi. Heidän rangaistuksensa muodosti usein yleisten juhlatilaisuuksien pääasiallisimman huvin. Suuret kansanjoukot kerääntyivät nauttimaan näytelmästä ja tervehtivät marttyyrien kuolinkamppailua nauruin ja kättentaputuksin.

Mistä tahansa Kristuksen seuraajat etsivätkin turvapaikkaa, sieltä heitä metsästettiin kuin petoeläimiä. Heidän oli pakko etsiä piilopaikkoja autioilta ja yksinäisiltä seuduilta. »He ovat kierrelleet ympäri puutteenalaisina, ahdistettuina, pahoinpideltyinä - he, jotka olivat liian hyviä tälle maailmalle he ovat harhailleet erämaissa ja vuorilla ja luolissa ja maakuopissa» (Hebr. 11: 37, [31] 38). Katakombit tarjosivat suojan tuhansille. Rooman kukkuloiden alle, kaupungin ulkopuolelle, oli kaivettu pitkiä käytäviä, ja niiden pimeä, mutkikas verkosto ulottui monia kilometrejä kaupungin muurien ulkopuolelle. Näihin maanalaisiin pakopaikkoihin Kristuksen seuraajat hautasivat vainajansa; niistä he myös vainojen ja lainsuojattomuutensa aikana löysivät kotinsa. Kun suuri elämän Antaja kerran herättää ne, jotka ovat hyvän taistelun taistelleet, monet Kristuksen tähden marttyyrikuoleman kärsineet nousevat ylös noista synkistä loukoista.

Evankeliumi leviää vainosta huolimatta

Ankarimpienkin vainojen aikana nämä Jeesuksen todistajat säilyttivät uskonsa tahrattomana. Vaikka heiltä riistettiin elämän välttämättömimmätkin ehdot, vieläpä auringonvalokin, ja heidän oli pidettävä maan pimeää mutta ystävällistä helmaa kotinaan, he eivät lausuneet yhtäkään valituksen sanaa. Uskon, kärsivällisyyden ja toivon sanoilla he rohkaisivat toisiaan kestämään puutetta ja kärsimyksiä. Kaikkien maallisten lahjojen menetys ei saanut heitä kieltämään uskoaan Kristukseen. Koettelemukset ja vainot johtivat heitä vain lähemmäksi luvattua lepoa ja palkintoa.

Kuten Jumalan palvelijat muinoin hekin »ovat antaneet kiduttaa itseään eivätkä ole ottaneet vastaan vapautusta, että saisivat paremman ylösnousemuksen» (Hebr. 11: 35). He muistelivat Mestarinsa sanoja, joiden mukaan heidän tulisi iloita joutuessaan vainottaviksi Kristuksen tähden ja että heidän palkkansa tulisi olemaan suuri taivaissa, sillä samoin oli vainottu profeettojakin ennen heitä. He iloitsivat siitä, että heidät katsottiin arvollisiksi kärsimään totuuden tähden, ja voittolaulut kohosivat räiskyvien liekkien keskeltä. Katsoessaan uskossa ylöspäin he näkivät Kristuksen ja enkeleiden taivaan kartanoissa seuraavan mitä syvimmin kiinnostuneina ja myötätuntoisina heidän lujuuttaan. Jumalan valtaistuimelta kuului ääni: »Ole uskollinen kuolemaan asti, niin minä annan sinulle elämän kruunun» (Ilm. 2:10).

Saatanan yritykset tuhota Kristuksen seurakunta väkivalloin osoittautuivat tuloksettomiksi. Suuri taistelu, jossa nämä Jeesuksen opetuslapset uhrasivat henkensä, ei päättynyt näiden uskollisten valonkantajien kaatuessa vartiopaikalleen. Tappio merkitsi heille voittoa. Jumalan työntekijät surmattiin, mutta hänen työnsä eteni. Evankeliumi jatkoi leviämistään ja sen kannattajat lisääntyivät. Se valloitti alueita, joihin Rooman kotkatkaan eivät kyenneet lentämään. Eräs kristitty, joka nuhteli pakanallisia hallitsijoita siitä, että nämä kehottivat jatkamaan vainoa, sanoi: Te voitte »tappaa meitä, kiduttaa meitä, tuomita meitä. -- Teidän vääryytenne on todiste meidän viattomuudestamme. -- Eikä teidän julmuutenne hyödytä mitään». Se oli vain omiaan tuomaan toisia heidän joukkoonsa. »Mitä enemmän meitä surmaatte, sitä enem- [32] män joukkomme kasvaa; kristittyjen veri on siemen.»4

Tuhansia heitettiin vankeuteen ja surmattiin, mutta toisia astui esiin täyttämään heidän paikkansa. Kristus vahvisti niitä, jotka joutuivat uskonsa tähden kärsimään marttyyrikuoleman, ja luki heidät voittajien joukkoon. He olivat taistelleet hyvän taistelun, ja Kristuksen saapuessa he saavat vastaanottaa kirkkauden kruunun. Heidän kohtaamansa kärsimykset lähensivät heitä toisiinsa ja Lunastajaansa. Heidän elämänsä esimerkki ja heidän kuolemansa todistus merkitsivät jatkuvaa todistusta totuuden puolesta; ja kun vähiten saatettiin odottaa, saatanan alamaiset jättivät hänen palvelemisensa ja astuivat Kristuksen lipun alle.

Pakanuus soluttautuu kristinuskoon

Tämän vuoksi saatana suunnitteli tehostaa taisteluaan Jumalan hallitusta vastaan asettamalla oman lippunsa kristilliseen seurakuntaan. Jos Kristuksen seuraajat onnistuttaisiin pettämään ja heitä voitaisiin estää miellyttämästä Jumalaa, niin heidän voimansa, mielenlujuutensa ja kestävyytensä pettäisivät ja he muodostaisivat helpon saaliin.

Suuri vastustaja yritti nyt saavuttaa viekkaudella sen, mitä hän ei ollut onnistunut saamaan väkivalloin. Vaino lakkasi, ja sen sijaan astuivat ajallisen menestyksen ja maallisen kunnian vaaralliset viettelykset. Epäjumalanpalvelijat omaksuivat osan kristillisestä uskosta, vaikka he samalla hylkäsivät toisia tärkeitä totuuksia. He tunnustivat vastaanottavansa Jeesuksen Jumalan Poikana ja uskovansa hänen kuolemaansa ja ylösnousemukseensa, mutta heillä ei ollut todellista synnintuntoa eivätkä he tunteneet tarvitsevansa parannusta tai sydämen muutosta. Tehtyään omalta puoleltaan myönnytyksiä he ehdottivat, että kristityt tekisivät samoin, jotta kaikki voisivat yhtyä uskossaan Kristukseen.

Hirvittävä vaara uhkasi nyt seurakuntaa. Tämän rinnalla vankeus, kidutukset, tuli ja miekka olivat olleet siunauksia. Muutamat kristityistä seisoivat lujina. He selittivät, etteivät voineet ryhtyä sovitteluihin. Toiset taas suositelivat, että muutamista uskonkohdista luovuttaisiin tai niitä mukailtaisiin ja liityttäisiin niihin, jotka olivat omaksuneet osan kristinuskosta. Heidän mielestään näin saatettaisiin helpottaa viimeksimainittujen täydellistä kääntymistä. Tämä oli syvän tuskan aikaa Kristuksen uskollisille seuraajille. Valekristillisyyden viittaan pukeutuneena saatana oli hiipimässä seurakuntaan turmellakseen sen uskon ja kääntääkseen mielet pois totuuden sanasta.

Useimmat kristityistä suostuivat lopulta alentamaan tasoa, ja kristinusko ja pakanuus solmivat keskenään liiton. Vaikka epäjumalien palvelijat väittivät olevansa kääntyneitä ja liittyivät seurakuntaan, he siitä huolimatta riippuivat kiinni epäjumalanpalveluksessaan vaihtaen vain palvontansa kohteet Jeesuksen, Marian ja pyhimysten kuviin. Epäjumalanpalveluksen löyhkäävä hapatus, jota [33] tällä tavoin pääsi seurakuntaan, jatkoi turmiollista työtään. Epäterveet opit, taikauskoiset juhlamenot ja epäjumaliset seremoniat saivat jalansijaa seurakunnan uskonkäsityksissä ja jumalanpalveluksessa. Kristuksen seuraajien liittyessä epäjumalanpalvelijoihin kristinusko turmeltui ja seurakunta menetti puhtautensa ja voimansa. Oli kuitenkin muutamia, jotka eivät antaneet näiden erehdysten johtaa itseään harhaan. He pysyivät uskollisina totuuden Alkuunpanijalle ja palvelivat yksin Jumalaa.

Kristuksen seuraajiksi tunnustautuvien joukossa on aina ollut kaksi luokkaa. Toisten tutkiessa Vapahtajan elämää ja pyrkiessä innokkaasti korjaamaan virheitään ja seuraamaan Esikuvaansa toiset karttavat selviä, käytännöllisiä totuuksia, jotka paljastavat heidän erheensä. Parhaimmassakaan tilassaan seurakunta ei muodostunut pelkästään uskollisista, puhtaista ja vilpittömistä. Vapahtaja opetti, ettei tahallisesti syntiin antautuvia tulisi ottaa seurakunnan jäsenyyteen. Kuitenkin hän liitti yhteyteensä miehiä, joilla oli luonteen virheitä, ja salli heidän päästä osallisiksi opetuksistaan ja esimerkistään, jotta heillä olisi tilaisuus nähdä virheensä ja korjata ne. Kahdentoista apostolin joukossa oli kavaltaja. Juudas otettiin vastaan hänen luonteensa puutteista huolimatta, ei niiden tähden. Hänet liitettiin opetuslapsijoukkoon, jotta hän Kristuksen opetuksen ja esimerkin avulla oppisi näkemään, millainen on kristillinen luonne, ja että hän omat erheensä havaittuaan katuisi ja jumalallisen armon avulla puhdistaisi sielunsa »totuuden kuuliaisuudessa». Mutta Juudas ei vaeltanut valossa, jonka suotiin armollisesti loistaa hänen tielleen. Antautumalla syntiin hän kutsui luokseen saatanan kiusaukset. Hänen luonteensa pahat piirteet tulivat vallitseviksi. Hän antoi mielensä pimeyden voimien hallintaan. Hän närkästyi, kun häntä nuhdeltiin hänen virheistään, ja siten hän tuli houkutelluksi tekemään kauhistuttavan rikoksensa, pettämään Mestarinsa. Samalla tavoin kaikki, jotka hellivät pahaa ulkonaisen jumalisuuden varjolla, vihaavat niitä, jotka häiritsevät heidän rauhaansa tuomitsemalla heidän syntisen vaelluksensa. Sopivan tilaisuuden tullen he Juudaksen tavoin kavaltavat ne, jotka heidän parastaan ajatellen ovat heitä ojentaneet.

Apostolit erottivat seurakunnasta ne, jotka esiintyivät jumalisina vaikka salassa suosivat syntiä. Ananias ja Safiira menettelivät petollisesti uskotellessaan antavansa Jumalalle kokonaisen uhrin, vaikka ahneudessaan pidättivätkin siitä osan itselleen. Totuuden Henki ilmaisi apostoleille näiden teeskentelijöiden todellisen luonteen, ja Jumalan tuomiot puhdistivat seurakunnan tästä häpeätahrasta. Tämä selvä osoitus Kristuksen kaikkinäkevän Hengen vaikutuksesta seurakunnassa herätti kauhua ulkokultailijoiden ja pahantekijöiden keskuudessa. He eivät voineet kauan olla niiden yhteydessä, jotka käytökseltään ja mielenlaadultaan olivat uskollisia Kristuksen edustajia. Ja kun koetukset ja vainot kohtasivat hä- [34] nen seuraajiaan, vain ne, jotka olivat halukkaita hylkäämään kaiken muun totuuden tähden, halusivat tulla hänen opetuslapsikseen. Tällä tavoin seurakunta pysyi suhteellisen puhtaana niin kauan kuin vainoa jatkui. Mutta kun se päättyi, seurakuntaan liittyi vähemmän innokkaita ja pyhittyneitä käännynnäisiä, ja niin aukeni saatanalle mahdollisuus saada siellä jalansijaa.

Mutta valon Ruhtinaan ja pimeyden ruhtinaan välillä ei ole olemassa mitään yhteyttä, eikä sitä voi olla myöskään heidän seuraajiensa välillä. Kun kristityt suostuivat yhtymään niihin, jotka olivat vain puoleksi kääntyneet pakanuudestaan, he astuivat tielle, joka johti yhä kauemmaksi totuudesta. Saatana riemuitsi siitä, että oli onnistunut pettämään niin suuren joukon Kristuksen [35] seuraajia. Sitten hän kohdisti näihin vielä enemmän voimiaan ja innoitti heitä vainoamaan niitä, jotka pysyivät uskollisina Jumalalle. Ketkään toiset eivät osanneet niin hyvin vastustaa todellista kristillistä uskoa kuin ne, jotka olivat kerran olleet sen puolustajia. Nämä luopiokristityt yhdessä puolipakanallisten veljiensä kanssa ryhtyivät taistelemaan Kristuksen opin tärkeimpiä kohtia vastaan.

Tämä merkitsi epätoivoista taistelua niille, jotka tahtoivat pysyä uskollisina ja lujasti vastustaa papin vaatteisiin verhottuina kirkkoon tuotuja petoksia ja kauhistuksia. Raamattua ei tunnustettu uskon ainoaksi ohjeeksi. Uskonnonvapauden periaatetta pidettiin harhaoppina ja sen puolustajia vihattiin ja ajettiin maanpakoon.

Pitkän ja ankaran taistelun jälkeen nuo harvat uskolliset päättivät katkaista kaiken yhteyden luopuneeseen kirkkoon, mikäli se edelleen kieltäytyisi puhdistautumasta valheesta ja epäjumalanpalveluksesta. He näkivät eron ehdottoman välttämättömäksi, mikäli halusivat seurata Jumalan sanaa. He eivät uskaltaneet suvaita harhaoppeja, jotka olisivat kohtalokkaita heidän omalle sielulleen, tai näyttää esimerkkiä, joka vaarantaisi heidän lastensa ja lastensa lasten uskon. Rauhan ja yhteyden turvaamiseksi he olivat valmiit tekemään mitä tahansa myönnytyksiä, kunhan ne eivät koskisi heidän uskollisuuttaan Jumalaa kohtaan; mutta he tajusivat, että rauhakin olisi liian kalliisti ostettu, jos sen vuoksi olisi uhrattava periaatteet. Jos yhteys voitaisiin säilyttää vain totuuden ja vanhurskauden kustannuksella, he valitsivat mieluummin erimielisyyden ja vaikkapa taistelun.

Kristittyjen vainon ongelma

Sekä seurakunnalle että maailmalle olisi hyväksi, jos ne periaatteet, jotka innoittivat näitä sankarillisia sieluja, heräisivät uudelleen eloon Jumalan lapsiksi tunnustautuvien keskuudessa. Oppeihin, jotka ovat kristillisen uskon peruspylväitä, suhtaudutaan huolestuttavan välinpitämättömästi. Käsitys, jonka mukaan ne eivät lopulta olekaan niin elintärkeitä, voittaa alaa. Tämä asenne on omiaan tukemaan saatanan toi- [36] mintaa, niin että vääriä teorioita ja tuhoisia harhaoppeja, joita menneitten aikojen uskolliset henkensä uhalla paljastivat ja vastustivat, pidetään nyt tuhansien Kristuksen seuraajiksi tunnustautuvien keskuudessa suosiossa.

Varhaiset kristityt olivat todella erikoislaatuista kansaa. Heidän moitteeton käytöksensä ja horjumaton uskonsa oli alituinen nuhde, joka häiritsi syntisen rauhaa. Lukumäärältään vähäisinä, ilman rikkautta, asemaa tai arvonimiä he olivat väärintekijöiden kauhuna kaikkialla, missä heidän luonteensa ja oppinsa tunnettiin. Siksi jumalattomat vihasivat heitä, kuten Kain vihasi Aabelia. Samasta syystä kuin Kain murhasi Aabelin ne, jotka yrittivät poistaa Pyhän Hengen hillitsevän vaikutuksen, tappoivat Jumalan kansaa. Samasta syystä juutalaiset hylkäsivät ja ristiinnaulitsivat Vapahtajansa koska hänen luonteensa pyhyys ja puhtaus oli jatkuvana nuhteena heidän itsekkyydelleen ja turmeltuneisuudelleen. Kristuksen päivistä tähän asti hänen uskolliset opetuslapsensa ovat herättäneet vihaa ja vastustusta niissä, jotka rakastavat ja seuraavat synnin teitä.

Miten sitten evankeliumia voidaan nimittää rauhan sanomaksi? Kun Jesaja ennusti Messiaan syntymän, hän käytti hänestä nimeä »Rauhan Ruhtinas». Kun enkelit ilmoittivat paimenille, että Jeesus oli syntynyt, he lauloivat Beetlehemin ketojen yllä: »Kunnia Jumalalle korkeuksissa, ja maassa rauha ihmisten kesken, joita kohtaan hänellä on hyvä tahto!» (Luuk. 2: 14). Ilmeinen ristiriita näyttää vallitsevan näiden profeetallisten ilmoitusten ja Jeesuksen sanojen välillä: »En ole tullut tuomaan rauhaa, vaan miekan» (Matt. 10: 34). Oikein ymmärrettynä niiden kesken vallitsee kuitenkin sopusointu. Evankeliumi on rauhan sanoma. Kristinusko levittäisi rauhaa, sopusointua ja onnea yli koko maailman, jos sen sanoma vastaanotettaisiin ja sitä seurattaisiin. Kristuksen uskonto liittää läheiseen veljesyhteyteen kaikki, jotka vastaanottavat sen opetukset. Kristuksen tehtävän tarkoituksena oli saada aikaan sovinto sekä ihmisen ja Jumalan välillä että ihmisten keskinäisissä suhteissa. Mutta suurimmalta osaltaan maailma on saatanan, Kristuksen katkerimman vihollisen, hallinnassa. Evankeliumi tarjoaa ihmisille elämän periaatteita, jotka ovat täysin vastakkaisia heidän omille tavoilleen ja toiveilleen, ja he nousevat kapinaan sitä vastaan. He vihaavat puhtautta, joka paljastaa ja tuomitsee heidän syntinsä, ja he vainoavat ja hävittävät niitä, jotka julistavat heille sen oikeudenmukaisia ja pyhiä vaatimuksia. Tässä mielessä koska sen korostamat totuudet herättävät vihaa ja riitaa evankeliumia kutsutaan miekaksi.

Salaperäinen kaitselmus, joka sallii vanhurskaiden kärsiä vainoa syntisten käsissä, on hämmentänyt monien uskossaan heikkojen mieltä. Muutamat ovat jopa valmiit luopumaan luottamuksestaan Jumalaan, koska hän sallii mitä halpamaisimpien ihmisten menestyä, samalla kun parhaimmat ja puhtaimmat joutuvat heidän ah- [37] distamikseen ja kiduttamikseen. Saatetaan kysyä, miten Jumala, joka on vanhurskas, armollinen ja kaikkivoipa, sallii sellaista vääryyttä ja sortoa. Meillä ei ole mitään tekemistä tämän kysymyksen kanssa. Jumala on antanut meille kylliksi todisteita rakkaudestaan, eikä meidän tule epäillä hänen hyvyyttään, vaikka emme ymmärtäisikään hänen kaitselmuksensa menettelytapoja. Nähdessään etukäteen epäilykset, jotka painaisivat opetuslasten mieltä koettelemusten ja pimeyden päivinä, Jeesus sanoi heille: »Muistakaa se sana, jonka minä teille sanoin: ’Ei ole palvelija herraansa suurempi’. Jos he ovat minua vainonneet, niin he teitäkin vainoavat» (Joh. 15: 20). Jeesus kärsi meidän edestämme enemmän kuin yksikään hänen seuraajansa on joutunut kärsimään jumalattomien julmuudesta. Ne, jotka ovat kutsutut osallistumaan vainoihin ja marttyyrikuolemaan, kulkevat vain Jumalan rakkaan Pojan askelissa.

»Ei Herra viivytä lupauksensa täyttämistä» (2 Piet. 3: 9). Hän ei unohda eikä hylkää lapsiaan. Mutta hän sallii jumalattomien ilmaista todellisen luonteensa, jotta yksikään, joka tahtoo tehdä hänen tahtonsa, ei tulisi heidän vuokseen petetyksi. Toisaalta vanhurskaat asetetaan kärsimysten ahjoon, jotta he itse puhdistuisivat, jotta heidän esimerkkinsä saisi toisia vakuuttuneiksi uskon ja jumalisuuden todellisuudesta, ja myös siksi, että heidän vakaa vaelluksensa olisi tuomioksi jumalattomille ja epäuskoisille.

Jumala sallii jumalattomien menestyä ja ilmaista vihamielisyytensä häntä kohtaan, jotta kun he ovat täyttäneet syntiensä mitan kaikki näkisivät heidän täydellisessä hävittämisessään hänen oikeudenmukaisuutensa ja armonsa. Jumalan koston päivä lähenee nopeasti, ja sen tultua kaikki, jotka ovat rikkoneet hänen lakiaan ja vainonneet hänen kansaansa, saavat oikeudenmukaisen rangaistuksen teoistaan. Silloin rangaistaan jokainen Jumalan uskollisiin kohdistunut epäoikeudenmukaisuus tai julmuus aivan samoin kuin jos se olisi tehty Kristukselle itselleen.

On toinen, vielä tärkeämpi kysymys, jonka tulisi herättää nykyajan seurakuntien huomiota. Apostoli Paavalin sanojen mukaan »kaikki, jotka tahtovat elää jumalisesti Kristuksessa Jeesuksessa, joutuvat vainottaviksi» (2 Tim. 3:12). Mistä sitten johtuu, että vainon tulet näyttävät suurelta osin sammuneen? Ainoana syynä on se, että kirkko on mukautunut maailman tasolle eikä sen tähden herätä mitään vastustusta. Meidän päiviemme yleiselle uskonnolle ei ole luonteenomaista se pyhyys ja puhtaus, joka oli ominaista kristilliselle uskolle Jeesuksen ja apostolien päivinä. Kristinusko on maailman suosiossa, koska se on tehnyt kompromisseja synnin kanssa, koska Jumalan sanan suuriin totuuksiin suhtaudutaan niin välinpitämättömästi, koska kirkossa on niin vähän elävää jumalisuutta. Herätköön varhaisen seurakunnan usko ja voima uuteen eloon; silloin herää myös vainon henki, ja vainon tulet syttyvät jälleen. [38]

Luku 3—Luopumus

Apostoli Paavali ennustaa toisessa kirjeessään tessalonikalaisille suuresta luopumuksesta, joka johtaisi paavinvallan perustamiseen. Hän selittää, että Kristuksen päivä ei tule »ennenkuin luopumus ensin tapahtuu ja laittomuuden ihminen ilmestyy, kadotuksen lapsi, tuo vastustaja, joka korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi tahi jumaloitavaksi kutsutaan, niin että hän asettuu Jumalan temppeliin ja julistaa olevansa Jumala». Edelleen apostoli varoittaa veljiään siitä, että »laittomuuden salaisuus on jo vaikuttamassa» (2 Tess. 2: 3, 4, 7). Jo tuona varhaisena ajankohtana hän näki seurakuntaan hiipivän erehdyksiä, jotka valmistaisivat tietä paaviuden kehittymiselle.

Vähä vähältä, aluksi salaisesti ja hiljaisuudessa, sitten avoimemmin, »laittomuuden salaisuus» suoritti petollista ja häpeällistä työtään lisäten voimaansa ja vaikutusvaltaansa ihmismielten yli. Miltei huomaamatta pakanalliset tavat löysivät tiensä kristilliseen kirkkoon. Mukautumisen ja sovittelun henki väistyi hetkeksi kirkon joutuessa ankariin vainoihin pakanuuden aikana. Mutta kun vaino lakkasi ja kristinusko sai astua kuninkaiden kartanoihin ja palatseihin, se vaihtoi Kristuksen apostolien nöyrän yksinkertaisuuden pakanallisten pappien ja hallitsijoiden ylpeään komeuteen, ja Jumalan vaatimusten sijaan se asetti inhimilliset teoriat ja perinnäissäännöt. Konstantinuksen nimellinen kääntyminen neljännen vuosisadan alkupuolella herätti suurta riemua; ja maailma asteli kirkkoon vanhurskauden viittaan naamioituneena. Turmeluksen työ edistyi nyt nopeasti. Pakanuus, joka näytti joutuneen häviölle, olikin tullut voittajaksi. Sen henki hallitsi kirkossa. Sen opit, menot ja taikauskoiset käsitykset olivat yhdistyneet Kristuksen seuraajiksi tunnustautuvien uskoon ja jumalanpalvelukseen.

Raamattua syrjivä uskontojärjestelmä

Pakanuuden ja kristinuskon välisen kompromissin tuloksena syntyi »laittomuuden ihminen», jonka profetia ennusti korottavan itsensä Jumalan yläpuolelle ja häntä vastaan. Tuo jättiläismäinen väärän uskonnon järjestelmä on [39] saatanan voiman mestarinäyte, mahtava muistomerkki hänen pyrkimyksistään asettua valtaistuimelle hallitsemaan maailmaa oman tahtonsa mukaisesti.

Saatana yritti kerran saada aikaan sovitteluratkaisun Kristuksen kanssa. Hän tuli Jumalan Pojan luo kiusausten erämaassa ja näytti tälle kaikki maailman valtakunnat ja niiden loiston. Hän tarjoutui antamaan sen kaiken Jeesuksen käsiin, mikäli tämä vain tunnustaisi pimeyden ruhtinaan herruuden. Kristus nuhteli röyhkeää kiusaajaa ja pakotti hänet poistumaan. Mutta saatana menestyy paremmin esittäessään samat kiusauksensa ihmisille. Saadakseen maallista voittoa ja kunniaa kirkko antautui etsimään maan mahtajien tukea ja suosiota, ja näin hylättyään Kristuksen se tuli viekoitelluksi tekemään liiton saatanan edustajan, Rooman piispan, kanssa.

Rooman kirkon tärkeimpiä oppeja on se, että paavi on koko Kristuksen seurakunnan näkyvä pää, jolle kuuluu korkein valta kaikkien piispojen ja pappien yli kaikkialla maailmassa. Ja vieläkin enemmän: paaviin on sovellettu Jumalan omia arvonimiä. Häntä on kutsuttu nimellä »Herra Jumala Paavi», ja hänet on julistettu erehtymättömäksi.5 Hän vaatii kaikkien ihmisten kunnioitusta. Samaa vaatimusta, jonka saatana esitti kiusauksen erämaassa, hän yhä pitää voimassa Rooman kirkon välityksellä, ja suuret joukot ovat valmiita osoittamaan hänelle kunnioitusta.

Mutta ne, jotka pelkäävät ja kunnioittavat Jumalaa, vastaavat tähän taivaita hipovaan röyhkeyteen samalla tavoin kuin Kristus vastasi kavalan vihollisen houkutuksiin: »Sinun pitää kumartaman Herraa, sinun Jumalaasi, ja häntä ainoata palveleman» (Luuk. 4: 8). Jumala ei ole milloinkaan antanut sanassaan pienintäkään viitettä siitä, että hän olisi määrännyt ketään ihmistä seurakuntansa pääksi. Oppi paavin yliherruudesta on täysin vastoin Raamatun opetuksia. Paavilla ei voi olla mitään valtaa Kristuksen seurakunnan yli, paitsi minkä hän on vääryydellä itselleen anastanut.

Rooman kirkko on itsepintaisesti syyttänyt protestantteja kerettiläisyydestä ja siitä, että nämä ovat ehdoin tahdoin eronneet oikeasta seurakunnasta. Mutta nämä syytökset sopivat paremmin siihen itseensä. Se juuri laski alas Kristuksen lipun ja luopui siitä uskosta, »joka kerta kaikkiaan on pyhille annettu» (Juud. 3).

Saatana tiesi hyvin, että pyhät kirjoitukset tekisivät ihmiset kykeneviksi havaitsemaan hänen petoksensa ja vastustamaan hänen voimaansa. Sanalla oli maailman Vapahtajakin torjunut hänen hyökkäyksensä. Jokaisen hyökkäyksen tapahtuessa Kristus kohotti ikuisen totuuden kilven sanoen: »Kirjoitettu on.» Vastustajan jokaisen ehdotuksen hän torjui Sanan voimalla ja viisaudella. Voidakseen säilyttää ihmiset valtansa alla ja lujittaakseen paavin valheherruutta saatanan täytyi pitää ihmiset tietämättöminä kirjoitusten opetuksista. Raamattu korottaisi Jumalaa ja asettaisi katoavaisen ihmisen oikeaan asemaansa; tämän vuoksi sen py- [40] hiä totuuksia oli salattava ja poljettava maahan. Rooman kirkko omaksui tämän periaatteen. Satojen vuosien aikana Raamatun levittäminen oli kielletty. Kansaa oli kielletty lukemasta sitä kodeissa, ja selkärangattomat papit ja prelaatit tulkitsivat sen opetuksia siten, että ne tukivat heidän vaatimuksiaan. Siten paavia alettiin miltei yleisesti pitää Jumalan maanpäällisenä käskynhaltijana, jolle on annettu korkein valta sekä kirkossa että valtiossa.

Kun erheiden paljastaja oli työnnetty syrjään, saatana työskenteli tahtonsa mukaan. Ennustuksen mukaan paavikunta pyrkisi »muuttamaan ajat ja lain» (Dan. 7: 25), eikä se hidastellutkaan aikeissaan. Jotta pakanuudesta kääntyneille tarjottaisiin jokin vastine epäjumalanpalvelukselle ja siten helpotettaisiin heidän nimellistä liittymistään kristinuskoon, kristilliseen jumalanpalvelukseen liitettiin vähitellen kuvien ja pyhäinjäännösten palvelusta. Yleisen kirkolliskokouksen määräys vahvisti lopullisesti tämän epäjumalanpalvelusmuodon. Täydentääkseen jumalatonta työtään Rooma rohkeni poistaa Jumalan lain toisen käskyn, joka kieltää kuvien palvelemisen, ja jakaa kymmenennen käskyn kahtia säilyttääkseen käskyjen alkuperäisen lukumäärän.

Lepopäivän muutos

Pakanuuteen myöntymisen henki aukaisi tien vielä täydellisemmälle taivaan arvovallan hylkäämiselle. Pyhittymättömien kirkonjohtajien välityksellä saatana kävi käsiksi myös neljänteen käskyyn yrittäen syrjäyttää vanhan sapatin, jonka Jumala oli siunannut ja pyhittänyt (1 Moos. 2: 2, 3), korottaakseen sen tilalle pakanoiden viettämän »auringon kunnianarvoisen päivän». Tätä muutosta ei aluksi yritetty panna toimeen avoimesti. Ensimmäisinä vuosisatoina kaikki kristityt pitivät oikeata sapattia. He vaalivat Jumalan kunniaa, ja koska he uskoivat Jumalan lain olevan muuttumaton, he puolustivat innokkaasti sen käskyjen pyhyyttä. Mutta saatana toimi välikappaleittensa kautta hyvin kavalasti toteuttaakseen aikeitaan. Jotta kansan huomio saataisiin kohdistumaan sunnuntaihin, siitä tehtiin Kristuksen ylösnousemuksen muistojuhla. Jumalanpalveluksia järjestettiin sinä päivänä, mutta silti sitä pidettiin vain virkistyspäivänä ja sapattia pidettiin yhä pyhänä.

Valmistaakseen tietä sille työlle, jonka oli aikonut toteuttaa, saatana oli saanut juutalaiset ennen Kristuksen syntymää kuormittamaan sapatin mitä ankarimmilla säädöksillä ja siten tehnyt sen vietosta taakan. Käyttäen nyt hyväkseen sitä väärää valoa, johon oli sapatin saattanut, saatana leimasi sen halveksien juutalaiseksi asetukseksi. Kun kristityt yleisesti jatkoivat sunnuntain viettämistä riemullisena juhlana, hän johti heidät tekemään sapatista paastopäivän, synkän ja surullisen päivän, jotta he tällä tavoin voisivat osoittaa vihamieli- [41] syyttään juutalaisuutta kohtaan.

Neljännen vuosisadan alkupuolella keisari Konstantinus julkaisi määräyksen, jolla sunnuntai tehtiin yleiseksi juhlapäiväksi koko Rooman valtakunnassa.7 Hänen pakanalliset alamaisensa pitivät auringon päivää korkeassa arvossa, ja kristitytkin kunnioittivat sitä. Keisarin tarkoituksena oli yhdistää pakanuuden ja kristinuskon ristiriitaiset pyrkimykset. Häntä innostivat tähän kirkon piispat, jotka kunnianhimonsa ja vallanjanonsa innoittamina havaitsivat, että jos sekä kristityt että pakanat viettäisivät samaa päivää, se edistäisi kristinuskon nimellistä omaksumista pakanoiden keskuudessa ja lisäisi kirkon valtaa ja kunniaa. Mutta vaikka monet Jumalaa pelkäävät kristityt saatiinkin vähitellen pitämään sunnuntaita jossain määrin pyhänä, he yhä pitivät oikeata sapattia Herran pyhäpäivänä ja viettivät sitä kuuliaisina neljännelle käskylle.

Pääpettäjä ei ollut vielä suorittanut työtään loppuun. Hän oli päättänyt koota koko kristityn maailman lippunsa alle ja harjoittaa valtaansa käskynhaltijansa, ylpeän paavin, välityksellä, joka väitti olevansa Kristuksen edustaja. Puolittain kääntyneiden pakanoiden, kunnianhimoisten kirkonmiesten ja maailmaa rakastavien kirkon jäsenten avulla hän toteutti aikeensa. Aika ajoin pidettiin suuria kirkolliskokouksia, joihin kirkolliset arvohenkilöt kokoontuivat kaikkialta maailmasta. Miltei jokaisessa kirkolliskokouksessa Jumalan asettamaa sapattia vähä vähältä alennettiin, samalla kun sunnuntaita vastaavasti korotettiin. Tällä tavoin pakanallista juhlaa lopulta ruvettiin kunnioittamaan jumalallisena asetuksena, kun taas Raamatun sapatti julistettiin juutalaisuuden jätteeksi ja sen pyhittäjät kirottiin.

Suuri luopio oli onnistunut korottamaan itsensä »yli kaiken, mitä jumalaksi tahi jumaloitavaksi kutsutaan» (2 Tess. 2: 4). Hän oli rohjennut muuttaa Jumalan laissa sen ainoan käskyn, joka selvästi osoittaa ihmiskunnalle oikean ja elävän Jumalan. Neljännessä käskyssä Jumala ilmaistaan taivaan ja maan Luojana, ja täten hänet erotetaan kaikista vääristä jumalista. Seitsemäs päivä pyhitettiin lepopäiväksi, jonka tuli olla luomistyön muistomerkkinä. Sen tarkoituksena oli pitää alati ihmisten mielessä elävä Jumala elämän lähteenä ja kunnioituksen ja palvonnan kohteena. Saatana pyrkii kääntämään ihmiset Jumalan luota ja kuuliaisuudesta hänen lakiaan kohtaan. Tämän vuoksi hän kohdistaa ponnistelunsa erityisesti sitä käskyä vastaan, joka viittaa Jumalaan Luojana.

Protestantit väittävät nykyisin, että Kristuksen ylösnousemus sunnuntaina teki siitä kristillisen lepopäivän. Mutta Raamattu ei tue tätä väitettä. Ei Kristus eivätkä hänen apostolinsa ole antaneet mitään sellaista kunniaa tälle päivälle. Sunnuntain vietto kristillisenä asetuksena juontaa juurensa laittomuuden salaisuudesta (2 Tess. 2: 7), joka jo Paavalin päivinä oli aloittanut työnsä. Missä ja milloin Herra on ottanut nimiinsä tämän paaviuden lapsen? Millä pätevällä syyllä voidaan puolustaa [42] muutosta, jota pyhät kirjoitukset eivät tue?

Pitkä ahdistuksen aika

Kuudennella vuosisadalla paaviuden asema oli jo luja. Sen valtaistuin oli asetettu keisarin kaupunkiin, ja Rooman piispan selitettiin olevan koko kirkon pää. Pakanuus oli antanut sijaa paaviudelle. Lohikäärme oli antanut pedolle »voimansa ja valtaistuimensa ja suuren vallan» (Ilm. 13: 2). Ja nyt alkoivat ne 1260 paavinvallan vainon vuotta, joista Danielin ja Ilmestyskirjan profetioissa oli ennustettu8 (Dan. 7: 25; Ilm. 13: [43] 5-7). Kristityt pakotettiin joko luopumaan puhtaasta uskostaan ja hyväksymään paavilliset juhlamenot ja jumalanpalveluksen tai nääntymään ja kärsimään kuoleman kidutuspenkillä, roviolla tai mestauslavalla. Nyt täyttyivät Jeesuksen sanat: »Omat vanhemmatkin ja veljet ja sukulaiset ja ystävät antavat teidät alttiiksi; ja muutamia teistä tapetaan, ja te joudutte kaikkien vihattaviksi minun nimeni tähden» (Luuk. 21:16, 17). Vaino kohtasi uskollisia suuremmalla raivolla kuin milloinkaan aikaisemmin, ja maailma muuttui laajaksi taistelutantereeksi. Vuosisatojen aikana Kristuksen seurakunta löysi turvapaikan syrjäisistä ja yksinäisistä piilopaikoista. Näin sanoo profeetta: »Ja vaimo pakeni erämaahan, jossa hänellä oli Jumalan valmistama paikka, että häntä elätettäisiin siellä tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää» (Ilm. 12: 6).

Rooman kirkon valtaan nousu merkitsi pimeiden aikojen alkua. Mitä enemmän sen valta lisääntyi, sitä synkemmäksi kävi pimeys. Kristuksen, tosi perustuksen, sijasta uskottiin Rooman paaviin. Sen sijaan, että syntien anteeksiantamuksen ja ikuisen pelastuksen toivo olisi pantu Jumalan Poikaan, kansa katsoi paaviin sekä pappeihin ja prelaatteihin, joille paavi oli jakanut valtaansa. Kansalle opetettiin, että paavi on heidän maanpäällinen välittäjänsä ja ettei kukaan voisi lähestyä Jumalaa paitsi hänen kauttaan, ja vieläpä että hän oli heille Jumalan asemassa ja että häntä sen vuoksi oli sokeasti toteltava. Hänen määräyksestään poikkeaminen oli riittävä syy rikkojien sieluun ja ruumiiseen kohdistuvalle ankarimmalle mahdolliselle rangaistukselle. Näin ihmisten mieli käännettiin pois Jumalasta erehtyviin, puutteellisiin ja syntisiin ihmisiin; ei, enemmän: itseensä pimeyden ruhtinaaseen, joka heidän kauttaan harjoitti valtaansa. Synti oli naamioitu pyhyyden vaippaan. Kun kirjoitukset syrjäytetään ja ihminen alkaa pitää itseään erinomaisena, emme voi odottaa muuta kuin petoksia, vilppiä ja jumalattomuutta. Inhimillisten lakien ja perinnäissääntöjen korottamisen yhteydessä ilmeni se turmelus, joka aina on seurauksena Jumalan lain syrjäyttämisestä.

Ne olivat vaarallisia aikoja Kristuksen seurakunnalle. Uskollisia [44] valonkantajia oli todellakin vain muutamia. Vaikka totuus ei ollutkaan täysin ilman todistajia, näytti kuitenkin ajoittain siltä, että erehdykset ja taikausko täysin voittaisivat ja että tosi uskonto olisi tuomittu täysin häviämään maan päältä. Evankeliumi oli kadotettu näkyvistä, mutta uskonnon muodot olivat mitä moninaisimpia, ja kansa oli ankarien vaatimusten rasittama.

Kansaa ei opetettu ainoastaan katsomaan paaviin välimiehenään vaan luottamaan omiin töihinsä syntiensä sovittamiseksi. Pitkät pyhiinvaellusmatkat, katumusharjoitukset, pyhäinjäännösten palvelus, kirkkojen, pyhäkköjen ja alttareiden pystyttäminen, suurten rahasummien maksaminen kirkolle nämä ja monet muut samankaltaiset teot otettiin käytäntöön Jumalan vihan tyynnyttämiseksi ja hänen mielisuosionsa hankkimiseksi, aivan kuin Jumala olisi ihmisten kaltainen, joka suuttuisi pikkuasioista ja jota pitäisi lepyttää lahjoilla tai katumusharjoituksilla!

Kirkon suuri valta

Huolimatta Rooman kirkon johtomiestenkin keskuudessa vallitsevista paheista kirkon vaikutus näytti jatkuvasti kasvavan. Kahdeksannen vuosisadan lopulla paavin kannattajat väittivät, että kirkon alkuaikoina Rooman piispoilla oli ollut sama hengellinen valta, jonka he nyt väittivät omistavansa. Tämän väitteen vahvistamiseksi oli tehtävä jotakin, mikä saattaisi sen näyttämään luotettavalta, ja tähän olikin valheen isällä keinot valmiina. Munkit väärentelivät vanhoja asiakirjoja. Löydettiin aikaisemmin tuntemattomia kirkolliskokousten määräyksiä, jotka vahvistivat paavin ylivallan varhaisimmista ajoista lähtien. Ja kirkko, joka oli hylännyt totuuden, vastaanotti mielihyvin nämä petokset.9

Muutamat uskolliset oikealle perustukselle rakentajat (1 Kor. 3: 10, 11) hämmentyivät ja estyivät työssään väärien oppien kasatessa törkyä heidän tielleen. Kuten Jerusalemin muurien rakentajat Nehemian päivinä muutamat olivat valmiita sanomaan: »Taakankantajain voima raukeaa, ja soraa on ylen paljon; me emme jaksa rakentaa muuria» (Neh. 4: 10). Väsyneinä jatkuvaan taisteluun vainoa, petoksia, jumalattomuutta ja muita saatanan heidän pysähdyttämisekseen keksimiä esteitä vastaan muutamat uskollisista rakentajista kadottivat rohkeutensa, ja saadakseen aikaan rauhan sekä säilyttääkseen omaisuutensa ja henkensä he kääntyivät pois oikealta perustukselta. Toiset taas lannistumatta vihollistensa vastarinnasta selittivät pelottomasti: »Älkää peljätkö heitä; muistakaa suurta ja peljättävää Herraa» (Neh. 4: 14); ja he jatkoivat työtä miekka (Ef. 6: 17) vyötäisilleen sidottuna.

Sama vihan ja vastustuksen henki totuutta kohtaan on innoittanut Jumalan vihollisia kaikkina aikoina, ja samaa uskollisuutta ja valppautta on hänen palvelijoiltaan aina vaadittu. Kristuksen sanat hänen ensimmäisille opetuslapsilleen soveltuvat hänen seuraajiinsa ajan loppuun asti: »Mutta minkä minä teille sanon, sen [45] minä sanon kaikille: valvokaa» (Mark. 13: 37).

Pimeys näytti tulevan yhä tiheämmäksi. Kuvien palvonta tuli yhä yleisemmäksi. Kuvien edessä poltettiin kynttilöitä ja niitä rukoiltiin. Mitä kummallisimpia ja taikauskoisimpia tapoja oli vallalla. Ihmisten mieli oli niin täydellisesti taikauskon kahleissa, että järkikin näytti menettäneen merkityksensä. Kun papit ja piispat olivat nautinnonhaluisia, aistillisia ja turmeltuneita, oli aivan selvää, että kansa, joka piti heitä esikuvinaan, vajosi tietämättömyyteen ja paheisiin.

Uusi askel paavillisen röyhkeyden tiellä otettiin, kun paavi Gregorius VII yhdennellätoista vuosisadalla julisti Rooman kirkon olevan täydellinen. Esittämissään väitteissä hän mm. selitti, että kirkko ei ole milloinkaan erehtynyt eikä kirjoitusten mukaan tulisi milloinkaan erehtymäänkään. Mutta kirjoitusten todistuksia ei esitetty näiden väitteiden tueksi. Ylpeä paavi väitti myös omistavansa vallan panna hallitsijoita viralta, ja hän selitti edelleen, ettei kukaan voinut kumota yhtäkään hänen päätöstään mutta että hänellä oli valta muuttaa kaikkien muiden määräyksiä.10

Sattuvan esimerkin tämän erehtymättömyyden esitaistelijan tyrannimaisesta luonteesta tarjoaa hänen suhtautumisensa Henrik IV:een, Saksan keisariin. Koska tämä hallitsija oli rohjennut väheksyä paavin arvovaltaa, hänet julistettiin pannaan ja virastaan erotetuksi. Pelästyneenä omien ruhtinaittensa luopumisesta ja uhkauksista paavin lähettiläät olivat nimittäin kehottaneet heitä kapinaan keisaria vastaan Henrik totesi välttämättömäksi ryhtyä hieromaan rauhaa Rooman kanssa. Vaimonsa ja uskollisen palvelijansa kanssa hän kulki keskitalvella alppien yli voidakseen nöyrtyä paavin edessä. Saavuttuaan linnaan, jossa Gregorius oleskeli, hänet ohjattiin ilman henkivartijoitaan ulommalle pihalle. Siellä hän talvipakkasessa paljain päin, avojaloin ja katumusvaatteissa odotti paavin lupaa päästä hänen eteensä. Vasta sitten, kun Henrik oli kolmen päivän ajan paastonnut ja tunnustanut syntejään, paavi alentui myöntämään hänelle armahduksen. Mutta silloinkin se tapahtui ehdolla, että keisari odottaisi paavin hyväksymistä ennen kuin pukisi ylleen arvomerkkinsä ja ryhtyisi harjoittamaan keisarin valtaansa. Ja Gregorius voitostaan ylpeillen kerskasi, että hänen tehtävänään oli kuninkaiden ylpeyden masentaminen.

Miten jyrkkä vastakohta vallitsikaan tämän röyhkeän paavin suunnattoman ylpeyden ja Kristuksen nöyryyden ja lempeyden välillä, hänen, joka esittää itsensä anomassa sydämen ovella sisäänpääsyä voidakseen tuoda sinne anteeksiantamuksen ja rauhan ja joka sanoi opetuslapsilleen: »Joka teidän keskuudessanne tahtoo olla ensimmäinen, se olkoon teidän orjanne» (Matt. 20: 27).

Pakanallista filosofiaa ja epäkristillisiä uskomuksia kirkkoon

Vuosisatojen vieriessä tuli esiin yhä uusia todisteita siitä, miten [46] erehdysten määrä lisääntyi niissä opeissa, joita Roomassa laadittiin. Jo ennen paaviuden perustamista pakanallisten filosofien opetukset olivat herättäneet huomiota ja saavuttaneet vaikutusvaltaa kirkossa. Monet nimellisesti kääntyneet pitäytyivät yhä pakanallisen filosofian oppeihin, eivätkä he ainoastaan tutkineet niitä itse vaan suosittelivat niitä toisillekin keinoina vaikutusvallan saamiseksi pakanoiden keskuudessa. Näin kristilliseen uskoon liitettiin vakavia harhoja. Huomattavin niistä oli usko ihmisen luontaiseen kuolemattomuuteen ja hänen tietoiseen tilaansa kuolemassa. Tämä oppi muodosti perustan pyhimysten avuksi huutamiselle ja Neitsyt Marian palvonnalle, mitkä tavat Rooma otti käytäntöön. Siitä sai alkunsa myös harhaoppi jumalattomien ikuisesta piinasta, mikä varhain liitettiin paavillisiin uskomuksiin.

Sitten valmistettiin tietä vielä uudelle pakanalliselle keksinnölle, jota Rooma nimitti kiirastuleksi ja jota se käytti pelotellakseen herkkäja taikauskoista kansaa. Tämä harhaoppi vahvisti sellaisen kidutuspaikan olemassaolon, jossa iankaikkista kadotusta ansaitsemattomien sielut saavat kärsiä syntiensä rangaistusta ja josta he tultuaan puhdistetuiksi pääsevät taivaaseen.11

Vielä tarvittiin yksi keksintö, jotta Rooma voisi hyötyä kannattajiensa pelosta ja paheista. Tätä tarkoitusta varten sepitettiin aneoppi. Kaikille, jotka liittyisivät tukemaan paavin sotatoimia hänen maallisen valtansa laajentamiseksi, hänen vihollistensa rankaisemiseksi tai hänen hengellisen yliherruutensa kieltäjien tuhoamiseksi, luvattiin täydellinen armahdus menneistä, nykyisistä ja tulevista synneistä sekä vapautus kaikista niihin liittyvistä sakoista ja rangaistuksista. Kansalle opetettiin myös, että maksamalla kirkolle rahaa se saattoi vapauttaa itsensä synnistä ja samoin pelastaa kuolleiden ystäviensä sielut, jotka olivat kiduttavien liekkien vallassa. Tällaisin keinoin Rooma täytti aarrearkkunsa ja ylläpiti niiden komeutta, ylellisyyttä ja paheita, jotka olivat edustavinaan Kristusta, häntä, jolla ei ollut paikkaa, mihin päänsä kallistaisi.12

Epäjumalinen messuuhri oli syrjäyttänyt Herran ehtoollisen raamatullisen asetuksen. Rooman kirkon papit uskottelivat voivansa järjettömällä seremoniallaan muuttaa tavallisen leivän ja viinin todelliseksi »Kristuksen ruumiiksi ja vereksi».13 Jumalaa häpäisevän julkeasti he avoimesti väittivät kykenevänsä luomaan Jumalan, kaiken Luojan. Kristittyjä vaadittiin kuolemanrangaistuksen uhalla tunnustamaan uskonsa tähän kauhistuttavaan, taivaita häpäisevään harhaoppiin. Suuret joukot, jotka eivät tähän taipuneet, heitettiin polttoroviolle.14

Vainoa ja paheellisuutta

Kolmannellatoista vuosisadalla perustettiin paavikunnan välikappaleista hirvittävin: inkvisitio. Pimeyden ruhtinas työskenteli paavillisen pappisvallan johtajien avulla. Saatana ja hänen enkelinsä hallitsivat salaisiin istuntoihinsa kokoontuneiden pahojen mies- [47] ten mieltä, mutta heidän keskellään seisoi näkymättömänä Jumalan enkeli merkiten muistiin heidän jumalattomat päätöksensä ja kirjoittaen historiaa, joka on liian kauheaa ihmissilmien nähtäväksi. »Suuri Babylon» oli »juovuksissa pyhien verestä.» Miljoonien marttyyrien runnellut ruumiit huusivat Jumalan kostoa tuolle luopiovallalle.

Paavikunnasta oli tullut maailman yksinvaltias. Kuninkaat ja keisarit alistuivat Rooman paavin määräyksiin. Ihmisten kohtalo sekä ajassa että ikuisuudessa näytti olevan hänen vallassaan. Satojen vuosien aikana Rooman opit oli empimättä hyväksytty, sen menoja kunnioittavasti suoritettu, sen juhlapäiviä yleisesti vietetty. Sen papistoa kunnioitettiin ja avustettiin runsain lahjoin. Milloinkaan ei Rooman kirkko ole sen jälkeen saavuttanut suurempaa arvovaltaa, loistoa ja mahtia.

Mutta »paavikunnan keskipäivä oli maailman keskiyötä».15 Pyhät kirjoitukset olivat miltei tuntemattomia ei vain kansalle vaan myös papeille. Kuten muinaiset fariseukset Rooman kirkon johtajat vihasivat valoa, joka paljastaisi heidän syntinsä. Kun Jumalan laki, vanhurskauden mittapuu, oli poistettu, he käyttivät valtaansa ja harjoittivat paheitaan ilman esteitä tai rajoituksia. Petos, ahneus ja irstaisuus kukoistivat. Mitään rikosta ei kaihdettu, mikäli sillä voitiin saavuttaa rikkautta tai asemia. Paavien ja kirkonmiesten palatsit olivat mitä inhottavimpien irstailujen näyttämönä. Muutamat vallassa olevista paaveista olivat syyllistyneet niin kammottaviin rikoksiin, että maalliset hallitsijat yrittivät panna viralta näitä kirkon mahtimiehiä, koska pitivät heitä niin turmeltuneina hirviöinä, ettei heitä voinut sietää. Vuosisatoihin ei Eurooppa ollut edistynyt tieteissä, taiteissa eikä kulttuurissa. Kristinuskoa oli kohdannut siveellinen ja älyllinen lamaantuminen.

Maailman tila Rooman vallan alla muodosti pelottavan ja sattuvan täyttymyksen profeetta Hoosean sanoille: »Minun kansani joutuu häviöön, sillä se on taitoa vailla. Koska sinä olet hyljännyt taidon, hylkään minä sinut Koska olet unhottanut Jumalasi lain, unhotan myös minä sinun lapsesi.» »— ei ole uskollisuutta, ei laupeutta eikä Jumalan tuntemusta maassa. Vannotaan ja valhetellaan, murhataan, varastetaan ja rikotaan aviot, murtaudutaan taloihin, ja verityö verityötä seuraa» (Hoosea 4: 6, 1, 2). Sellaiset olivat Jumalan sanan hylkäämisen seuraukset. [48]

Luku 4—Valdolaiset

Sen pimeyden keskellä, joka peitti maan paavien ylivallan pitkänä aikakautena, ei totuuden valoa voitu kokonaan sammuttaa. Aina oli todistajia Jumalan puolesta, ihmisiä, jotka uskoivat Kristuksen olevan ainoa välittäjä Jumalan ja ihmisten välillä, jotka pitivät Raamattua ainoana elämän ohjeena ja jotka pyhittivät oikean lepopäivän. Myöhemmät sukupolvet eivät milloinkaan ymmärrä, kuinka suuressa kiitollisuudenvelassa maailma on näille ihmisille. Heidät leimattiin kerettiläisiksi, heidän vaikuttimiensa kimppuun hyökättiin, heidän luonnettaan parjattiin, heidän kirjoituksensa takavarikoitiin, tulkittiin väärin tai typisteltiin. He pysyivät kuitenkin lujina ja säilyttivät uskonsa puhtaana sekä jättivät sen pyhänä perintönä tuleville sukupolville.

Jumalan kansan historia Rooman ylivallan pimeiltä ajoilta on kirjoitettuna taivaassa, mutta ihmisten muistiinpanoissa sillä on vähän tilaa. Heidän olemassaolostaan voi löytää harvoja muistiinpanoja, lukuunottamatta heidän vainoojainsa syytöksissä olevia. Rooman menettelytapoihin kuului poistaa kaikki merkit siitä, että poikettiin sen opeista ja määräyksistä. Kaiken harhaoppisuuden, koskipa se sitten ihmisiä tai kirjoituksia, se koetti hävittää. Epäilyn ilmaukset tai kyselyt paavillisten opinkappaleiden arvovallasta olivat riittävät syyt hengen menettämiseen, oli sitten kysymyksessä rikas tai köyhä, ylhäinen tai alhainen. Rooma koetti hävittää myös jokaisen kirjallisen ilmaisun julmuudestaan toisin ajattelevia kohtaan. Paavillisissa neuvotteluissa määrättiin sellaisia tietoja sisältävät kirjat ja kirjoitelmat poltettaviksi. Ennen kirjapainotaidon keksimistä oli kirjojen lukumäärä pieni ja niiden asu sellainen, että niitä oli vaikea säilyttää. Sen tähden Rooman kirkon oli helppo toteuttaa aikeensa.

Ei mikään seurakunta Rooman tuomiovallan alueella saanut kauan häiritsemättä nauttia omantunnonvapautta. Niin pian kuin paavin kirkko oli saanut vallan, se kohotti kätensä musertaakseen kaikki, jotka kieltäytyivät tunnustamasta sen herruutta, ja seurakunta toisensa jälkeen alistui sen vallan alle. [49]

Skotlannin alkuperäisen kristillisyyden tuhoaminen

Isossa-Britanniassa oli alkuperäinen kristillisyys juurtunut sangen varhain. Evankeliumia, jonka britit ottivat vastaan ensimmäisinä vuosisatoina, Rooman luopumus ei ollut vielä turmellut. Pakanallisten keisarien vaino, joka ulottui näille kaukaisillekin rannoille, oli ainoa lahja, jonka Britannian ensimmäiset seurakunnat saivat Roomalta. Monet kristityt, jotka pakenivat vainon tähden Englannista, löysivät turvapaikan Skotlannista. Sieltä totuus vietiin Irlantiin, ja kaikissa näissä maissa se otettiin iloiten vastaan.

Kun saksit tunkeutuivat Britanniaan, pakanuus sai johtovallan. Voittajat pitivät arvoaan alentavana ottaa vastaan opetusta orjiltaan, ja kristittyjen oli pakko vetäytyä vuorille ja autioille kangasmaille. Valo kuitenkin loisti jatkuvasti oltuaan jonkin aikaa kätkettynä. Skotlannissa se loisti sata vuotta myöhemmin niin kirkkaasti, että se valaisi kaukaisiakin maita. Irlannista tuli hurskas Columba työtovereineen ja kokosi hajaantuneet uskovaiset yksinäiselle Ionan saarelle, josta tuli heidän lähetystyönsä keskus. Näiden evankelistani joukossa oli eräs, joka piti Raamatussa määrättyä lepopäivää, ja siten totuus oikeasta lepopäivästä levisi kansan keskuuteen. Ionan saarelle perustettiin koulu, josta lähti lähetyssaarnaajia, ei ainoastaan Skotlantiin ja Englantiin, vaan myös Saksaan, Sveitsiin ja vieläpä Italiaan.

Mutta Rooma oli kiinnittänyt huomionsa Britanniaan ja päätti saattaa sen valtansa alle. Kuudennella vuosisadalla sen lähetyssaarnaajat ryhtyivät käännyttämään pakanallisia sakseja. Nämä ylpeät barbaarit ottivat heidät suopeasti vastaan, ja monet tuhannet kääntyivät roomalaiskatoliseen uskoon. Työn edistyessä Rooman kirkon johtajat ja heidän käännynnäisensä kohtasivat alkuperäisiä kristittyjä. Tällöin näkyi huomattava ero. Jälkimmäiset olivat yksinkertaisia, nöyriä ja Raamatun mukaisia luonteeltaan, opiltaan ja tavoiltaan, kun taas edellisille oli ominaista paavin vallan ylimielisyys, taikausko ja komeus. Rooman lähettiläät vaativat, että nämä kristilliset seurakunnat tunnustaisivat paavin ylivallan. Britit vastasivat sävyisästi, että he halusivat rakastaa kaikkia ihmisiä, mutta ettei paavilla ollut oikeutta ylivaltaan seurakunnassa, joten he voivat osoittaa hänelle vain samaa alamaisuutta, jota oli osoitettava jokaiselle Kristuksen seuraajalle. Useita kertoja heitä yritettiin saada Roomalle kuuliaisiksi. Mutta hämmästyneinä paavin lähettien ylpeydestä nämä nöyrät kristityt pysyivät lujina ja vastasivat, etteivät he tunteneet muuta mestaria kuin Kristuksen. Nyt ilmeni paavikunnan todellinen henki. Roomalainen johtaja sanoi: »Jos ette tahdo vastaanottaa veljiä, jotka tuovat teille rauhan, joudutte ottamaan vastaan vihollisia, jotka tuovat teille sodan. Jos ette tahdo yhdistyä meihin elämän tien näyttämisessä sakseille, te tulette saamaan heiltä kuolettavan iskun.»16 Nämä eivät olleet tyhjiä uhkauksia. Käytettiin sotaa, vehkeilyä ja petosta [50] näitä Raamatun uskon todistajia vastaan, kunnes Britannian seurakunnat oli tuhottu tai pakotettu alistumaan paavin ylivallan alle.

Rooman tuomiovallan ulkopuolella olevissa maissa oli monien vuosisatojen aikana kristillisiä yhdyskuntia, jotka säilyivät miltei kokonaan vapaina paavillisesta turmeluksesta. Ne olivat pakanuuden ympäröimiä, ja tämän erehdykset vaikuttivat niihin aikojen kuluessa; mutta ne pitivät Raamattua jatkuvasti ainoana uskon ohjeena ja riippuivat kiinni monissa sen totuuksissa. Nämä kristityt uskoivat Jumalan lain [51] muuttumattomuuteen ja pitivät neljännen käskyn määräämää lepopäivää. Tämän uskon ja käytännön omaavia seurakuntia oli KeskiAfrikassa ja armenialaisten keskuudessa Aasiassa.

Valdolaiset

Niistä, jotka vastustivat paavinvallan tunkeutumista eteenpäin, olivat valdolaiset huomattavimmat. Samassa maassa, johon paavikunta oli pystyttänyt istuimensa, sen vääryyttä ja turmelusta vastustettiin järkkymättömiinmin. Monen vuosisadan ajan Piemonten seurakunnat säilyttivät riippumattomuutensa; mutta viimein tuli aika, jolloin Rooma vaatimalla vaati niiden alistumista. Turhaan taisteltuaan sen tyranniutta vastaan näiden seurakuntien johtajat tunnustivat vastenmielisesti tuon vallan herruuden, jota koko maailma näytti kunnioittavan. Oli kuitenkin muutamia, jotka kieltäytyivät tunnustamasta paavin tai prelaatin arvovaltaa. He olivat päättäneet pysyä uskollisina Jumalalle ja säilyttää uskonsa puhtauden ja yksinkertaisuuden. Se johti eroon. Ne, jotka pysyivät vanhassa uskossa, vetäytyivät nyt syrjään. Jotkut jättivät alppien keskellä olevat syntymäsijansa ja kohottivat totuuden lipun vieraissa maissa. Toiset vetäytyivät yksinäisiin laaksoihin ja vuorten kalliovarustuksiin; niissä he säilyttivät vapautensa palvella Jumalaa

Se usko, jota valdolaiskristityt useiden vuosisatojen ajan tunnustivat ja opettivat, erosi huomattavasti Roomasta lähteneistä vääristä opeista. Heidän uskonsa perustui kirjoitettuun Jumalan sanaan, joka muodostaa kristillisyyden oikean järjestelmän. Mutta nämä vaatimattomat maalaiset syrjäisissä turvapaikoissa erillään maailmasta, sidottuina jokapäiväiseen työhönsä laumojensa ja viinitarhainsa hoidossa, eivät olleet itse löytäneet totuutta, joka oli vastakkainen luopuneen kirkon väärille opeille. Heidän uskonsa ei ollut uusi. He olivat perineet sen isiltään. He taistelivat apostolisen seurakunnan uskon puolesta»sen uskon puolesta, joka kerta kaikkiaan on pyhille annettu» (Juud. 3). »Erämaan seurakunta» oli Kristuksen oikea seurakunta, niiden totuuden aarteiden hoitaja, jotka Jumala oli uskonut kansalleen maailmalle annettavaksi. Sitä ei ollut maailman suuressa pääkaupungissa valtaistuimelle korotettu ylpeä pappisvalta.

Tärkeimpiä syitä oikean seurakunnan eroamiseen Rooman kirkosta oli viimeksimainitun viha Raamatun lepopäivää kohtaan. Paavikunta heitti totuuden maahan, kuten Raamatussa oli ennustettu. Jumalan laki tallattiin alas tomuun, samalla kun ihmisten perimätietoja ja tapoja korotettiin. Paavin vallan alla olevat seurakunnat pakotettiin jo varhain kunnioittamaan sunnuntaita pyhäpäivänä. Vallitsevien erehdysten ja taikauskon keskellä monet Jumalan todellisen kansankin jäsenet hämmentyivät niin, että he samalla kun viettivät sapattia jättivät myös sunnuntaityön. Mutta tämä ei tyydyttänyt paavillisia johtajia. He eivät vaatineet ainoastaan sunnuntain pyhittämis- [52] tä vaan myös sapatin alentamista arkipäiväksi; ja he tuomitsivat mitä ankarimmin niitä, jotka uskalsivat sitä kunnioittaa. Vain pakenemalla pois Rooman vallan alueelta saattoi rauhassa noudattaa Jumalan lakia.

Valdolaiset olivat ensimmäisiä Euroopan kansoja, jotka hankkivat itselleen Pyhän Raamatun käännöksen.17 Satoja vuosia ennen uskonpuhdistusta heillä oli käsin kirjoitettu Raamattu omalla äidinkielellään. Heillä oli totuus väärentämättömänä, ja se teki heidät vihan ja vainon erityisiksi kohteiksi. He selittivät Rooman kirkon olevan Ilmestyskirjan luopio Babylon ja nousivat henkensä uhalla vastustamaan sen turmeltuneita menoja. Kun jotkut pitkällisten vainojen puristuksessa ryhtyivät sovitteluihin ja luopuivat uskonsa tunnusomaisista periaatteista, toiset pitivät kiinni totuudesta. Pimeyden ja luopumuksen aikakausina oli valdolaisia, jotka kielsivät Rooman yliherruuden, hylkäsivät kuvain palvonnan epäjumalanpalveluksena ja pitivät oikeaa sapattia.17 Vastustuksen rajuimmissakin myrskyissä he säilyttivät uskonsa. Vaikka savoijilaisten keihäät pistivät heihin syviä haavoja ja roomalaisten roviot polttivat heitä, he puolustivat kuitenkin pelottomasti Jumalan sanaa ja hänen kunniaansa.

Vuorten suojassa

Vuorten korkeiden vallitusten takana, jotka kaikkina aikoina ovat olleet vainottujen ja sorrettujen suojana, valdolaiset löysivät piilopaikan. Täällä totuuden valo säilyi loistavana keskiajan pimeyden keskellä. Täällä totuuden todistajat säilyttivät vanhan uskon vuosituhannen ajan.

Jumala oli varannut kansalleen pelottavan juhlallisen pyhäkön, joka oli sille uskottujen ylevien totuuksien arvon mukainen. Vuoret olivat noille uskollisille pakolaisille Jumalan muuttumattoman vanhurskauden vertauskuvina. He kiinnittivät lasten huomion kukkuloihin, jotka kohosivat heidän ylitseen korkeuteen ja muuttumattomassa majesteettiudessaan puhuivat heille Hänestä, jonka tykönä ei ole muutosta, ei vaihteen varjoa ja jonka sana on yhtä pysyvä kuin ikuiset ylängöt. Jumala oli asettanut vuoret perustuksilleen ja vyöttänyt ne voimalla. Vain Kaikkivoivan käsivarsi saattoi siirtää ne paikaltaan. Samalla tavalla hän on vahvistanut myös lakinsa, joka on hänen hallituksensa perustus taivaassa ja maan päällä. Ihminen voi kädellään tavoittaa lähimmäisensä ja riistää häneltä hengen; mutta kuten hän ei voi siirtää vuoria perustuksiltaan ja heittää niitä mereen, hän ei voi muuttaa yhtäkään Jumalan lain käskyä eikä poistaa ainoatakaan niistä lupauksista, jotka Jumala on antanut hänen tahtoaan noudattaville ihmisille. Uskollisuudessaan Herran laille hänen palvelijainsa tuli olla yhtä järkähtämättömiä kuin muuttumattomat kalliot.

Valdolaisten syviä laaksoja ympäröivät vuoret olivat Jumalan luomisvoiman alituisena todistuksena ja hänen suojelevan kaitselmuksensa pettämättömänä takee- [53] na. Nuo pyhiinvaeltajat oppivat rakastamaan Jumalan läsnäolon mykkiä vertauskuvia. He eivät valittaneet kovaa kohtaloaan. He eivät koskaan tunteneet itseään yksinäisiksi noiden autioiden vuorten keskellä. He kiittivät Jumalaa siitä, että hän oli varannut heille turvapaikan, johon pääsivät ihmisten vihaa ja julmuutta pakoon. He iloitsivat siitä, että saivat häntä vapaasti palvella. Vihollistensa usein ahdistamina he löysivät varman turvan lujien kallioiden keskellä. Monilta korkeilta kallioilta he laulaen lähettivät kiitoksensa Jumalalle, eivätkä Rooman sotajoukot voineet vaientaa heidän ylistyslaulujaan.

Korutonta elämää

Näiden Kristuksen seuraajien hurskaus oli puhdasta, yksinkertaista ja harrasta. Totuuden periaatteille he antoivat suuremman arvon kuin taloille ja maille, ystäville ja sukulaisille, vieläpä itse elämällekin. Näitä periaatteita he vakavasti koettivat juurruttaa nuorten mieleen. Varhaisesta lapsuudesta alkaen nuorille opetettiin Raamattua, ja heitä kehotettiin pitämään Jumalan lain vaatimuksia pyhinä. Raamatun jäljennöksiä oli vähän, ja sen tähden sen kallisarvoisia sanoja opeteltiin ulkoa. Monet kykenivät ulkomuistista toistamaan suuria osia sekä Vanhasta että Uudesta testamentista. Ajatukset Jumalasta liittyivät niin hyvin luonnon yleviin nähtävyyksiin kuin jokapäiväisen elämän vaatimattomiin siunauksiin. Pienet lapset oppivat kiitollisina ajattelemaan Jumalaa jokaisen hyvän lahjan ja avun antajana.

Vanhemmat olivat helläsydämisiä lapsiaan kohtaan ja rakkaudessaan niin viisaita, etteivät totuttaneet heitä itsehemmotteluun. Heidän edessään oli koetuksia ja vaikeuksia täynnä oleva elämä, kenties marttyyrikuolema. Heidät oli kasvatettu lapsuudesta saakka kestämään vaikeuksia, olemaan kuuliaisia ja kuitenkin ajattelemaan ja toimimaan itsenäisesti. Sangen nuorina heitä opetettiin kantamaan vastuuta, olemaan varovaisia puheessaan ja pitämään arvossa vaikenemisen taitoa. Heidän vihollistensa kuullen lausuttu harkitsematon sana saattoi vaarantaa paitsi puhujan hengen myös satojen hänen veljiensä hengen; sillä saalistaan vaanivien susien tavoin totuuden viholliset koettivat päästä käsiksi niihin, jotka uskalsivat vaatia uskonnonvapautta.

Valdolaiset olivat uhranneet maallisen menestyksensä totuuden tähden ja hankkivat leipänsä kestävyyttä ja kärsivällisyyttä vaativalla työllä. Jokainen viljelyskelpoinen maatilkku vuorten keskellä viljeltiin huolellisesti. Laaksot ja vähemmän hedelmälliset vuorenrinteet saatettiin tuottamaan satoa. Säästäväisyys ja ankara itsensä kieltäminen oli osa siitä kasvatuksesta, jonka heidän lapsensa saivat ainoana perintönään. Heille opetettiin, että Jumalan tarkoituksen mukaan elämä on koulu ja että heidän tarpeensa voitiin täyttää vain henkilökohtaisen työn, harkinnan, huolenpidon ja uskon kautta. Mene- [54] telmä oli vaivalloinen ja väsyttävä, mutta se oli hyödyllinen, juuri sellainen mitä ihminen tarvitsee langenneessa tilassaan, koulu, jonka Jumala on määrännyt hänen kasvatustaan ja kehitystään varten. Samalla kun nuoria totutettiin työhön ja vaikeuksiin, pidettiin huolta myös heidän järkensä kehittämisestä. Heille opetettiin, että kaikki heidän kykynsä kuuluivat Jumalalle ja että niitä kaikkia oli jalostettava ja kehitettävä hänen palvelustaan varten.

Valdolaisten seurakunnat muistuttivat puhtaudessaan ja yksinkertaisuudessaan apostolien ajan seurakuntia. Hyläten paavin ja prelaatin ylivallan ne pitivät Raamattua ylimpänä ja ainoana erehtymättömänä auktoriteettina. Heidän seurakuntiensa opettajat eivät olleet Rooman ylhäisten pappien kaltaisia vaan seurasivat Mestariaan, joka ei tullut »palveltavaksi vaan palvelemaan». He ruokkivat Jumalan laumaa johtaen sen hänen sanansa vihreille laitumille ja eläville lähteille. Kaukana ihmisten komeuden ja ylpeyden muistomerkeistä kansa kokoontui, ei komeihin kirkkoihin tai mahtaviin katedraaleihin vaan vuorten varjoon, alppilaaksoihin tai vaaran uhatessa johonkin kalliosuojaan kuuntelemaan totuuden sanaa, jota Kristuksen palvelijat julistivat. Heidän pastorinsa eivät ainoastaan saarnanneet evankeliumia vaan kävivät sairaiden luona, antoivat uskonnonopetusta lapsille, neuvoivat hairahtuneita ja toimivat riitojen sovittamiseksi sekä sovun ja veljellisen rakkauden edistämiseksi. Rauhan aikoina he saivat ylläpitonsa kansan vapaaehtoisista uhrilahjoista; mutta teltantekijä Paavalin tavoin jokainen oppi jonkin ammatin, jonka avulla tarpeen vaatiessa voi hankkia elatuksensa.

Nuoret saivat opetuksensa seurakuntien opettajilta. Samalla kun kiinnitettiin huomiota yleisiin oppiaineisiin, Raamattu oli opiskelun pääkohteena. Matteuksen ja Johanneksen evankeliumi painettiin muistiin, samoin useita apostolien kirjeitä. Heidän työnään oli myös Raamatun kopioiminen. Muutamat käsikirjoitukset sisälsivät koko Raamatun, toiset vain lyhyitä valikoimia, joihin ne, jotka osasivat selittää Raamattua, liittivät yksinkertaisia tekstin selityksiä. Näin tuotiin päivänvaloon totuuden aarteet, joita ne, jotka koettivat korottaa itsensä Jumalan yläpuolelle, kauan olivat pitäneet salattuina.

Raamatun sanan vaalijoita

Kärsivällisellä, sitkeällä työllä, joskus maan syvissä, pimeissä luolissa tulisoihtujen valossa, kopioitiin Pyhä Raamattu säkeistö säkeistöltä, luku luvulta. Siten työ edistyi, ja Jumalan ilmoitettu tahto loisti niin kuin puhdas kulta. Kuinka paljon kirkkaampana, selkeämpänä ja voimakkaampana se loisti sen puolesta kestettyjen kärsimysten tähden, sen voivat tajuta vain työssä mukana olleet. Taivaan enkelit ympäröivät näitä uskollisia työntekijöitä.

Saatana oli yllyttänyt Rooman kirkon pappeja ja prelaatteja hautaamaan totuuden sanan erehdysten, harhaoppisuuden ja taika- [55] uskon roskiin; mutta mitä ihmeellisimmällä tavalla se säilyi turmeltumattomana kaikkien pimeyden aikojen yli. Siinä ei ollut ihmisen leimaa vaan Jumalan sinetti. Ihmiset ovat olleet väsymättömiä pyrkiessään himmentämään Raamatun selvää, yksinkertaista merkitystä ja tekemään sen ristiriitaiseksi kirjaksi; mutta niin kuin arkki kuohuvalla merellä Jumalan sana on selviytynyt niistä myrskyistä, jotka ovat uhanneet hävittää sen. Niin kuin kaivokses- [56] sa on rikkaita kultaja hopeasuonia pinnan alle kätkettyinä, niin että vain kaivamalla voi päästä käsiksi sen aarrevarastoihin, samoin Raamatussa on totuuden aarteita, jotka paljastuvat vain vilpittömälle, nöyrälle ja rukoilevalle etsijälle. Jumala on tarkoittanut Raamatun koko ihmissuvun oppikirjaksi: lasten, nuorten ja täysi-ikäisten tutkittavaksi kaikkina aikoina. Hän antoi sanansa ihmisille oman itsensä ilmaisijaksi. Jokainen uusi totuus, joka Raamatusta löydetään, on sen Tekijän luonteen uusi paljastus. Raamatun tutkiminen on Jumalan järjestämä keino saattamaan ihmiset lähempään yhteyteen Luojansa kanssa ja antamaan heille selvempi tieto hänen tahdostaan. Se on yhteyden välittäjä Jumalan ja ihmisten välillä.

Samalla kun valdolaiset pitivät Herran pelkoa viisauden alkuna, he näkivät, että yhteys maailman kanssa, ihmistieto ja toimelias elämä olivat tärkeitä asioita mielen avartamiseksi ja käsityskyvyn elvyttämiseksi. Heidän vuoristossa olevista kouluistaan lähetettiin muutamia oppilaita korkeampiin oppilaitoksiin Ranskan ja Italian kaupunkeihin, missä tutkimusta, ajattelua ja havaintojen tekoa varten oli laajempi kenttä kuin heidän kotiseudullaan alppien keskellä. Näin lähetetyt nuoret joutuivat alttiiksi kiusauksille, he näkivät paheita, he kohtasivat saatanan salakavalia asiamiehiä, jotka tyrkyttivät heille mitä petollisimpia harhaoppeja ja vaarallisimpia erehdyksiä. Mutta heidän saamansa kasvatus oli lapsuudesta lähtien valmistanut heitä kohtaamaan kaikkea tätä.

Kouluissa, joihin he menivät, he eivät saaneet uskoa salaisuuksiaan kenellekään. Heidän vaatteensa olivat siten valmistetut, että he voivat kätkeä niihin suurimman aarteensa, Raamatun arvokkaat käsikirjoitukset. Näitä kuukausien ja vuosien työn hedelmiä he kuljettivat mukanaan, ja milloin vain epäluuloja herättämättä voivat, he asettivat niitä varovasti sellaisten henkilöiden kulkupaikoille, joiden sydän näytti avoimelta totuudelle. Äidin polvelta alkaen valdolaisnuorisoa kasvatettiin tämä tarkoitus näköpiirissä. He ymmärsivät tehtävänsä ja suorittivat sen uskollisesti. Näissä oppilaitoksissa voitettiin käännynnäisiä oikeaan uskoon, ja usein huomattiin sen periaatteiden tunkeutuvan läpi koko koulun. Kuitenkaan Rooman kirkon johtajat eivät voineet tarkimmallakaan tutkimisella saada selville, mistä tämä niin kutsuttu turmiollinen kerettiläisyys oli saanut alkunsa.

Kauppiaita ja lähetyssaarnaajia

Kristuksen henki on lähetyshenki. Uudistetun sydämen ensimmäinen vaikutin on viedä myös toisia Vapahtajan luo. Sellainen oli valdolaiskristittyjen henki. He tunsivat Jumalan vaativan heiltä enemmän kuin pelkästään sitä, että he säilyttivät totuuden puhtaana omissa seurakunnissaan. Heillä oli vakava vastuu siitä, että antoivat valonsa loistaa pimeydessä oleville. Jumalan sanan valtavalla voimalla he koettivat murtaa Rooman asettamat kahleet. Val- [57] dolaisten papit oli harjoitettu lähetyssaarnaajiksi siten, että jokaista papiksi aikovaa vaadittiin ensin hankkimaan kokemusta evankelistana. Jokaisen oli palveltava kolme vuotta jollakin lähetyskentällä, ennen kuin sai hoitoonsa kotiseudulla olevan seurakunnan. Tämä palvelus, joka alussa vaati itsensä kieltämistä ja uhrausta, oli sopivaa valmistusta seurakunnan kaitsijan elämään noina ihmisten mieltä koettelevina aikoina. Nuoret, jotka vihittiin pyhään virkaan, eivät nähneet edessään maallista rikkautta ja kunniaa vaan työteliään ja vaaroille alttiin elämän, kenties myös marttyyrin kohtalon. Lähetyssaarnaajat lähtivät kaksittain, kuten Jeesus lähetti opetuslapsensa. Jokaisen nuoren miehen työtoverina oli yleensä vanhempi, kokenut mies, jonka johdon alaisena hän toimi. Vanhempi oli vastuussa nuoremman harjoittamisesta, ja nuoremman tuli noudattaa vanhemman antamia ohjeita. Nämä työtoverit eivät aina olleet yhdessä, mutta he kohtasivat usein toisensa voidakseen yhdessä rukoilla ja neuvotella ja siten vahvistaa toisiaan uskossa.

Jos he olisivat tehneet tunnetuksi lähetyksensä tarkoituksen, työ olisi varmasti epäonnistunut; sen tähden he huolellisesti kätkivät todellisen asemansa. Jokainen saarnaaja oli oppinut jonkin liiketoimen tai ammatin, ja lähetyssaarnaajat suorittivat työnsä jonkin maallisen toimen suojassa. Yleensä he valitsivat kauppiaan tai kaupustelijan uran. He kuljettivat mukanaan silkkikankaita, jalokiviä ja muita tavaroita, joita siihen aikaan oli vaikea saada muualta kuin kaukaisilta markkinapaikoilta, ja heidät otettiin halukkaasti vastaan kauppiaina, kun taas lähetyssaarnaajina heitä olisi ylenkatsottu.18 Heidän sydämensä oli kaiken aikaa ylennetty Jumalan puoleen, ja he rukoilivat viisautta sen aarteen esittämiseen, joka oli kultaa ja jalokiviä arvokkaampi. He kuljettivat salaa mukanaan Raamatun tai sen osien jäljennöksiä; ja milloin tuli tilaisuus, he kiinnittivät asiakkaidensa huomion näihin käsikirjoituksiin. Tällä tavalla heräsi usein halu lukea Jumalan sanaa, ja ilomielin sitä jätettiin halukkaille.

Näiden lähetyssaarnaajien työ alkoi heidän omien vuortensa juurella olevissa laaksoissa ja tasangoilla, mutta laajeni kauas niiden ulkopuolelle. Avojaloin ja Mestarinsa tavoin karkeisiin, matkan tahraamiin vaatteisiin puettuina he kävivät suuret kaupungit ja tunkeutuivat kaukaisiin maihin. Kaikkialla he kylvivät arvokasta siementä. Seurakuntia syntyi heidän tiensä varrelle, ja marttyyrien veri todisti totuudesta. Herran päivä on tuova ilmi runsaan sielusadon, joka korjattiin näiden uskollisten miesten työn tuloksena. Salassa ja hiljaa Jumalan sana kulki läpi kristikunnan ja se otettiin iloiten vastaan ihmisten kodeissa ja sydämissä.

Valon viejiä pimeydessä oleville

Valdolaisille Raamattu ei ollut vain kertomus Jumalan menettelytavoista ihmisten suhteen menneisyydessä ja tiedotus nykyises- [58] tä vastuusta ja velvollisuuksista vaan myös ilmoitus tulevan ajan vaaroista ja ihanuudesta. He uskoivat, että kaiken loppu ei ollut kaukana; ja kun he rukouksin ja kyynelin tutkivat Raamattua, he tulivat yhä syvemmin vakuuttuneiksi sen kallisarvoisista lausunnoista ja velvollisuudestaan tehdä muille tunnetuksi sen pelastavat totuudet. He näkivät pelastussuunnitelman selvästi ilmaistuna Pyhän Raamatun sivuilla, ja he löysivät lohdutusta, toivoa ja rauhaa uskossa Jeesukseen. Kun valo valaisi heidän ymmärryksensä ja ilahdutti heidän sydämensä, he halusivat levittää sen säteitä niille, jotka olivat paavillisten erehdysten pimeydessä.

He näkivät, että paavin ja pappien ohjaamat suuret kansanjoukot turhaan koettivat saada armoa kiduttamalla ruumistaan sielunsa synnin tähden. Kun ihmisiä oli opetettu luottamaan siihen, että he pelastuvat hyvien tekojensa ansiosta, he aina katsoivat itseensä ja jatkuvasti ajatellessaan syntistä tilaansa näkivät olevansa Jumalan vihan alaisia. He kiduttivat sieluaan ja ruumistaan saamatta kuitenkaan apua. Näin Rooman kirkon opit kahlehtivat tunnollisia sieluja. Tuhannet jättivät ystävänsä ja sukulaisensa ja viettivät elämänsä luostarin kammioissa. Monilla paastoilla ja julmilla ruoskimisilla, yövalvomisilla, makaamalla väsymyshetkinä kolkkojen asuntojen kylmillä, kosteilla kivillä, pitkillä pyhiinvaellusmatkoilla, nöyryyttävillä katumusharjoituksilla ja kauheilla kidutuksilla tuhannet koettivat turhaan saavuttaa omantunnon rauhaa. Synnintunnon vaivaamina ja Jumalan kostavan vihan pelon ahdistamina monet jatkoivat kärsimistään, kunnes loppuun kulutettu elinvoima murtui ja he vaipuivat hautaan näkemättä ainoatakaan valon tai toivon sädettä.

Valdolaiset halusivat murtaa näille nääntyville sieluille elämän leipää, avata heille Jumalan lupauksissa olevat rauhan sanomat ja auttaa heitä näkemään Kristus ainoana pelastuksen toivonaan. Oppia, jonka mukaan Jumalan lain rikkominen voidaan sovittaa hyvillä töillä, he pitivät vääränä. Ihmisansioihin luottaminen estää näkemästä Kristuksen ääretöntä rakkautta. Kristus kuoli uhrina ihmisten puolesta, koska langennut suku ei voi tehdä mitään sellaista, mikä suosittelisi sitä Jumalalle. Ristiinnaulitun ja ylösnousseen Vapahtajan ansiot ovat kristillisen uskon perustus. Sielun riippuvuus Kristuksesta on yhtä todellinen ja sen yhteyden häneen täytyy olla yhtä läheinen kuin jäsenen yhteys ruumiiseen ja oksan yhteys viinipuuhun.

Paavien ja pappien opetukset olivat johtaneet ihmisiä pitämään Jumalan ja myös Kristuksen luonnetta ankarana, synkkänä ja tylynä. Vapahtajan esitettiin olevan niin vailla myötätuntoa langenneessa tilassa olevaa ihmistä kohtaan, että tämän täytyi turvautua pappien ja pyhimysten välitykseen. Ne, joiden mielen Jumalan sana oli valaissut, halusivat kohdistaa näiden sielujen huomion Jeesukseen, heidän säälivään, rakastavaan Vapahtajaansa, joka seisoo ojennetuin käsin ja pyytää kaikkia tulemaan syntikuormi- [59] neen, huolineen ja vaivoineen hänen luokseen. He halusivat poistaa ne esteet, jotka saatana oli asettanut, etteivät ihmiset näkisi lupauksia ja etteivät he tulisi suoraan Jumalan luo tunnustamaan syntejään eivätkä saisi anteeksiantoa ja rauhaa.

Valdolaisten lähetyssaarnaajat julistivat innokkaasti evankeliumin kallisarvoisia totuuksia etsiville sieluille. He esittivät varovasti hyvin huolellisesti kopioituja Pyhän Raamatun osia. Heidän suurin ilonsa oli antaa toivoa tunnollisille, synnin vaivaamille sieluille, jotka voivat nähdä vain koston Jumalan odottamassa oikeuden toimittamista. Vapisevin huulin ja kyynelsilmin, usein polvillaan, he esittivät veljilleen ne kalliit lupaukset, jotka ilmaisevat syntisen ainoan toivon. Siten totuuden valo tunkeutui moneen pimentyneeseen mieleen ja työnsi pois synkkyyden pilviä, kunnes Vanhurskauden aurinko valaisi sydämen parantavilla säteillään. Usein kävi niin, että jokin Raamatun osa luettiin uudelleen ja yhä uudelleen, kun kuulijat halusivat sen toistamista, ikään kuin olisivat pyrkineet varmuuteen siitä, että olivat kuulleet oikein. Erityisesti toivottiin seuraavien kohtien toistamista: »Jeesuksen Kristuksen, hänen Poikansa, veri puhdistaa meidät kaikesta synnistä» (1 Joh. 1: 7). »Ja niinkuin Mooses ylensi käärmeen erämaassa, niin pitää Ihmisen Poika ylennettämän, että jokaisella, joka häneen uskoo, olisi iankaikkinen elämä» (Joh. 3:14,15).

Monet vapautuivat Rooman vaatimuksista. He näkivät, kuinka turhaa on ihmisten tai enkelien välitystyö syntisen hyväksi. Kun totinen valo pääsi valaisemaan heidän mieltään, he huudahtivat iloiten: »Kristus on minun pappini; hänen verensä on minun uhrini; hänen alttarinsa on minun rippituolini.» He heittäytyivät kokonaan Jeesuksen ansioiden varaan toistaen sanoja: »Ilman uskoa on mahdoton olla otollinen» (Hebr. 11: 6). »Sillä ei ole taivaan alla muuta nimeä ihmisille annettu, jossa meidän pitäisi pelastuman» (Ap.t. 4: 12).

Vakuutus Vapahtajan rakkaudesta näytti liian suurelta joidenkuiden näiden köyhien, myrskyn heittelemien sielujen käsityskyvylle. Niin suuri oli sen tuoma vapautus; sellainen valovirta vuoti heidän ylitseen, että he näyttivät siirtyneen taivaaseen. Heidän kätensä oli pantu luottavasti Kristuksen käteen; heidän jalkansa olivat asetetut ikiaikojen kalliolle. Kaikki kuoleman pelko oli kadonnut. He saattoivat nyt kaivata vankilaa ja polttoroviota, jos he siten voisivat kunnioittaa Lunastajansa nimeä.

Syrjäisissä paikoissa esitettiin ja luettiin täten Jumalan sanaa, joskus yhdelle ainoalle ihmiselle, joskus pienelle joukolle, joka kaipasi valoa ja totuutta. Usein vietettiin tällä tavalla koko yö. Kuulijain ihmettely ja ihailu oli niin suuri, että armon sanansaattajan täytyi usein keskeyttää lukemisensa, kunnes ymmärrys saattoi tarttua pelastuksen sanomaan. Usein ilmaistiin ajatus tällaisilla sanoilla: »Tahtooko Jumala todellakin vastaanottaa minun uhrini? Haluaako hän olla minulle suosiol- [60] linen? Haluaako hän antaa minulle anteeksi?» Vastaukseksi luettiin: »Tulkaa minun tyköni, kaikki työtätekeväiset ja raskautetut, niin minä annan teille levon» (Matt. 11:28).

Usko tarttui lupaukseen, ja kuultiin iloinen vastaus: »Ei enää tarvitse tehdä pitkiä toivioretkiä, ei enää vaivalloisia matkoja pyhiin paikkoihin. Minä voin tulla Jeesuksen luo sellaisena kuin olen, syntisenä ja saastaisena. Hän ei hylkää katuvan rukousta. ’Sinun syntisi annetaan sinulle anteeksi.’ Minun, niin minunkin, syntini voidaan antaa anteeksi!»

Pyhän ilon virta täytti sydämen, ja Jeesuksen nimeä kunnioitettiin ylistäen ja kiittäen. Nuo onnelliset sielut palasivat kotiinsa levittämään valoa, kertomaan toisille parhaan kykynsä mukaan uudesta kokemuksestaan, siitä että olivat löytäneet oikean, elävän tien. Raamatun sanoissa, jotka puhuivat suoraan totuutta kaipaavien ihmisten sydämelle, oli ihmeellinen, valtava voima. Se oli Jumalan ääni ja se oli vakuuttava niille, jotka kuulivat.

Totuuden sanansaattaja meni pois; mutta hänen vaatimattomuutensa, vilpittömyytensä, vakavuutensa ja syvä hartautensa jäivät monien keskustelujen aiheiksi. Useissa tapauksissa eivät kuulijat olleet kysyneet häneltä, mistä hän tuli ja mihin hän meni. He olivat aluksi olleet siinä määrin hämmästyksen ja sitten kiitollisuuden ja ilon valtaamia, etteivät olleet ajatelleetkaan kysyä häneltä. Kun he olivat pyytäneet häntä kotiinsa, hän oli vastannut, että hänen täytyi etsiä laumasta eksyneitä lampaita. Lieneekö hän taivaan enkeli, he kysyivät.

Valdolaisten vainoaminen

Useissa tapauksissa totuuden sanansaattajaa ei enää nähty. Hän oli mennyt muihin maihin tai nääntyi jossakin tuntemattomassa vankilassa, tai kenties hänen luunsa vaikenivat siellä, missä hän oli todistanut totuudesta. Mutta niitä sanoja, jotka hän oli jättänyt jälkeensä, ei voitu hävittää. Ne tekivät työtään ihmisten sydämessä; siunatut tulokset tulevat täysin tunnetuiksi vasta tuomiopäivänä.

Valdolaisten lähetyssaarnaajat taistelivat saatanan valtakuntaa vastaan, ja pimeyden voimat heräsivät suurempaan valppauteen. Pimeyden ruhtinas tarkkaili jokaista totuuden edistämispyrkimystä ja teki omat asiamiehensä valppaiksi. Rooman kirkon johtajat näkivät noiden vaatimattomien matkasaarnaajien työssä omaa asiaansa uhkaavan vaaran. Jos totuuden valon annettaisiin loistaa esteettömästi, se lakaisisi pois kansaa peittävät harhauskon raskaat pilvet; se suuntaisi ihmisten ajatukset yksinoman Jumalaan ja lopulta hävittäisi Rooman ylivallan.

Itse tämän kansan olemassaolo, kansan, jolla oli alkuseurakunnan usko, oli alituisena todistuksena Rooman luopumuksesta ja herätti sen tähden mitä katkerinta vihaa ja vainoa. Heidän kieltäytymisensä hylkäämästä Raamattua oli myös loukkaus, jota Rooma ei voinut sietää. Se päätti perinjuurin hävittää heidät maan päältä. Nyt [61] alkoivat mitä kauheimmat ristiretket Jumalan kansaan kuuluvia vastaan heidän vuoristokodeissaan. Inkvisiittoreita lähetettiin heidän jäljilleen, ja näky viattoman Aabelin kaatumisesta murhaaja Kainin edessä toistui usein.

Valdolaisten hedelmälliset maat tehtiin autioiksi kerta toisensa jälkeen, heidän asuntonsa ja kappelinsa hävitettiin. Missä kerran oli kukoistavia vainioita ja viattoman, työteliään kansan koteja, sinne jäi jäljelle erämaa. Niin kuin saaliinhimoinen peto tulee raivokkaammaksi päästessään veren makuun, niin paavilaistenkin raivo kasvoi, kun he näkivät uhriensa kärsimykset. Monia näistä puhtaan uskon todistajista ajettiin takaa vuorilla ja ahdistettiin alhaalla laaksoissa, joihin he olivat kätkeytyneet mahtavien metsien ja korkeiden kallioiden suojaan.

Tämän lainsuojattoman ihmisluokan siveellistä luonnetta vastaan ei voitu esittää mitään syytöstä. Heidän vihollisensakin selittivät heidän olevan rauhallista, hiljaista ja hurskasta kansaa. Heidän suuri rikoksensa oli, että he eivät suostuneet palvelemaan Jumalaa paavin tahdon mukaan. Tämän rikoksen tähden heihin kohdistettiin kaikki nöyryytys, häväistys ja kidutus, mitä ihmiset ja riivaajat voivat keksiä.

Kerran kun Rooma päätti perinpohjin hävittää tämän vihatun lahkon, paavi julkaisi bullan, jossa heidät tuomittiin kerettiläisiksi ja luovutettiin surmattaviksi.19 Heitä ei syytetty joutilaisuudesta tai epärehellisyydestä tai järjestyksen rikkomisesta, vaan selitettiin, että heillä oli pyhyyden ja hurskauden hahmo, joka johti harhaan »oikean lauman lampaan». Sen tähden paavi määräsi »tämän ilkeiden ihmisten muodostaman pahansuovan ja inhottavan lahkon muserrettavaksi kuten myrkylliset käärmeet», jos he »kieltäytyvät peruuttamasta väitettään».20 Uskoiko tämä röyhkeä yksinvaltias vielä kohtaavansa nuo sanat? Tiesikö hän, että ne merkittiin taivaan kirjoihin todistamaan häntä vastaan tuomiolla. »Kaikki, mitä olette tehneet yhdelle näistä minun vähimmistä veljistäni», Jeesus sanoi, »sen te olette tehneet minulle» (Matt. 25: 40).

Tämä bulla kutsui kaikkia kirkon jäseniä ottamaan osaa ristiretkeen kerettiläisiä vastaan. Innostuttaakseen heitä ryhtymään tähän julmaan työhön se »vapautti kaikista kirkollisista velvoituksista ja rangaistuksista, yleisistä ja yksityisistä; se päästi kaikki ristiretkeen osallistuvat vapaiksi kaikista valallisista sitoumuksista, joita olivat tehneet; se laillistutti heidän oikeutensa kaikkeen laittomasti hankittuun omaisuuteen ja lupasi anteeksiannon kaikista synneistä niille, jotka surmaisivat kerettiläisen. Se mitätöi kaikki valdolaisille etua tuottavat sopimukset, määräsi heidän palvelijansa jättämään heidät, kielsi kaikkia millään tavalla auttamasta heitä ja oikeutti kenen hyvänsä ottamaan haltuunsa heidän omaisuutensa.»21 Tämä asiakirja ilmaisee selvästi, mikä henki oli kaiken takana. Siinä kuuluu lohikäärmeen kiljunta eikä Kristuksen ääni.

Rooman kirkon johtajat eivät [62] halunneet muodostaa luonnettaan Jumalan lain ylevän ohjeen mukaan, vaan laativat ohjeen, joka tyydytti heitä itseään, ja päättivät pakottaa kaikkia mukautumaan siihen, koska Rooma sitä tahtoi. Mitä kauheimpia murhenäytelmiä esitettiin. Turmeltuneet, herjaavat papit ja paavit tekivät sitä työtä, jota saatana heille määräsi. Armeliaisuudelle ei ollut sijaa heidän luonteessaan. Sama henki, joka ristiinnaulitsi Kristuksen ja tappoi apostolit sekä kiihotti verenhimoisen Neron oman aikansa uskollisia vastaan, työskenteli hävittääkseen ne, joita Jumala rakasti.

Tämä Jumalaa pelkäävä kansa, jota vainottiin monta vuosisataa, kesti vainot niin kärsivällisenä ja lujana, että se tuotti kunniaa heidän Vapahtajalleen. Huolimatta heitä vastaan tehdyistä ristiretkistä ja kärsimistään julmista verilöylyistä he jatkuvasti lähettivät lähetyssaarnaajia levittämään kallisarvoista totuutta. Heitä vainottiin kuolemaan asti; mutta heidän verensä kasteli kylvetyn siemenen, eikä sato jäänyt tulematta. Täten valdolaiset todistivat Jumalan puolesta vuosisatoja ennen Lutherin syntymää. Hajotettuina moniin maihin he kylvivät sen uskonpuhdistuksen siementä, joka alkoi Wycliffin aikana, laajeni ja syveni Lutherin päivinä ja edistyy ajan loppuun saakka niiden toimesta, jotka edeltäjiensä tavoin ovat valmiit kärsimään kaikkea »Jumalan sanan ja Jeesuksen todistuksen tähden» (Ilm. 1:9). [63]

Luku 5—John Wycliff

Ennen uskonpuhdistusta oli aika ajoin olemassa vain hyvin harvoja Raamatun kopioita; mutta Jumala ei sallinut sanansa kokonaan hävitä. Sen totuudet eivät jäisi aina olemaan salassa. Hän voi yhtä helposti päästää elämän sanat kahleista kuin hän aukaisi vankilan ovet ja rautaportit vapauttaessaan palvelijansa. Euroopan eri maissa Jumalan Henki innoitti ihmisiä etsimään totuutta kuten kätkettyä aarretta. Jouduttuaan Jumalan kaitselmuksen johdattamina kosketuksiin Pyhän Raamatun kanssa he tutkivat sen pyhiä sivuja palavan innokkaina. He olivat valmiit vastaanottamaan valon mihin hintaan hyvänsä. Vaikka he eivät nähneet kaikkia asioita selvästi, he kykenivät havaitsemaan monia totuuksia, jotka kauan olivat olleet salattuina. Taivaan lähettiläinä he menivät katkomaan erehdysten ja taikauskon kahleita ja kehottivat niitä, jotka kauan olivat olleet orjina, nousemaan ja puolustamaan vapauttaan.

Lukuunottamatta valdolaisten hankkimaa Raamatun käännöstä Jumalan sana oli pitkät ajat lukittu kieliin, joita vain oppineet osasivat; mutta oli tullut aika kääntää Raamattu ja antaa se eri maiden asukkaille heidän äidinkielellään. Maailma oli sivuuttanut keskiyönsä. Pimeyden hetket olivat kulumassa loppuun, ja monissa maissa näkyi aamunkoiton merkkejä.

Uuttera opiskelija

Neljännellätoista vuosisadalla nousi Englannissa »uskonpuhdistuksen aamutähti». John Wycliff ei ollut uskonpuhdistuksen edelläkävijä ainoastaan Englannissa vaan koko kristikunnassa. Hänen suotiin julistaa Roomaa vastaan niin voimakas vastalause, ettei se ollut milloinkaan unohtuva. Tällä vastalauseella alkoi taistelu, joka oli tuova vapauden yksilöille, seurakunnille ja kansoille.

Wycliff sai hyvän kasvatuksen, ja hänelle Herran pelko oli viisauden alku. Yliopistossa hän herätti huomiota palavalla hurskaudellaan samoin kuin suurella lahjakkuudellaan ja perusteellisilla tiedoillaan. Tiedonhaluisena hän koetti perehtyä kaikkiin tieteenhaaroihin. Hän tutki skolastista filosofiaa, kirkon kanonista lakia ja siviililakia, erityisesti oman [64] maansa lakia. Hänen myöhemmässä toiminnassaan tämän aikaisemman opiskelun arvo oli ilmeinen. Aikansa teoreettisen filosofian perusteellinen tunteminen teki hänet kykeneväksi paljastamaan sen erehdyksiä. Kansallista ja kirkollista lakia koskevien opintojensa kautta hän oli valmistunut alkamaan suuren taistelun yhteiskunnallisen ja uskonnollisen vapauden puolesta. Samalla kun hän oli oppinut käyttämään Jumalan sanan aseita, hän oli kouluissa saanut järjen harjoitusta ja tunsi skolastikkojen menettelytavat. Hänen älykkyytensä sekä laajat ja perusteelliset tietonsa herättivät kunnioitusta sekä ystävissä että vihollisissa. Hänen kannattajansa olivat tyytyväisiä nähdessään oman esitaistelijansa etevimmäksi kansakunnan oppineista miehistä; ja hänen vihollisillaan ei ollut mahdollisuutta osoittaa halveksimistaan uskonpuhdistuksen asialle viittaamalla sen puolustajan tietämättömyyteen tai heikkouteen.

Jo yliopistossa ollessaan Wycliff alkoi tutkia Raamattua. Noina varhaisina aikoina, jolloin Raamattua oli julkaistuna vain vanhoilla kielillä, oppineet pääsivät totuuden lähteelle, joka oli suljettu oppimattomilta. Täten tie oli jo valmiina Wycliffin tulevalle uskonpuhdistustyölle. Oppineet miehet olivat tutkineet Jumalan sanaa ja löytäneet sieltä suuren totuuden hänen vapaasta armostaan. He olivat opetuksellaan levittäneet tietoa tästä totuudesta ja johtaneet toisia elämän sanan luo.

Kun Wycliffin huomio kiintyi Raamattuun, hän alkoi tutkia sitä yhtä perinpohjaisesti, kuin hän oli tehnyt perehtyessään koulutietoihin. Tähän asti hän oli tuntenut suurta puutetta, jota hänen tieteelliset opintonsa ja kirkon oppi eivät voineet tyydyttää. Jumalan sanasta hän löysi sen, mitä hän ennen oli turhaan etsinyt. Siinä hän näki ilmaistuna pelastussuunnitelman ja Kristuksen esitettynä ihmisen ainoana puoltajana. Hän antautui Kristuksen palvelukseen ja päätti julistaa löytämiään totuuksia.

Kirkon erheiden paljastaja

Kuten myöhemmät uskonpuhdistajat ei Wycliffkaan toimintansa alussa aavistanut, mihin se hänet johtaisi. Hän ei vapaaehtoisesti ruvennut vastustamaan Roomaa. Mutta uskollisuus totuudelle vei hänet väistämättömästi taisteluun vääryyttä vastaan. Mitä selvemmin hän näki paavikunnan erehdykset, sitä innokkaammin hän esitti Raamatun oppia. Hän näki, että Rooma oli hylännyt Jumalan sanan ihmisten perimätiedon tähden, ja syytti pelottomasti papistoa sen syrjäyttämisestä. Hän vaati, että Raamattu oli jälleen annettava kansalle ja palautettava sen arvovalta kirkossa. Hän oli taitava ja innokas opettaja sekä kaunopuheinen saarnaaja. Lisäksi hänen jokapäiväinen elämänsä oli havainnollinen esitys julistetuista totuuksista. Hänen Raamatun tuntemuksensa, hänen älykkyytensä, hänen puhdas elämänsä sekä hänen järkkymätön rakkautensa ja oikeamielisyyten- [65] sä tuottivat hänelle yleistä arvonantoa ja luottamusta. Monet olivat tulleet tyytymättömiksi entiseen uskontoonsa nähdessään Rooman kirkossa vallitsevan vääryyden, ja he tervehtivät salaamattomalla ilolla niitä totuuksia, joita Wycliff toi päivänvaloon. Mutta Rooman kirkon johtajat täytti viha, kun he näkivät tämän uskonpuhdistajan saavan suuremman vaikutusvallan kuin heillä itsellään oli.

Wycliff oli rohkea erehdysten paljastaja, ja hän taisteli pelottomasti monia Rooman arvovallan vahvistamia väärinkäytöksiä vastaan. Hovisaarnaajana ollessaan hän rohkeasti vastusti sen veron maksamista, jota paavi vaati Englannin hallitsijalta, ja näytti, että paavin asettuminen maallisten hallitsijain yläpuolelle oli vastoin järkeä ja Jumalan sanaa. Paavin vaatimukset olivat aiheuttaneet suuren suuttumuksen, ja Wycliffin opit tekivät syvän vaikutuksen kansan johtohenkilöihin. Kuningas ja aatelisto olivat yksimielisiä siitä, ettei paavi saanut vaatia maallista valtaa, ja kieltäytyivät maksamasta veroa. Siten tähdättiin voimakas isku paavin ylivaltaa vastaan Englannissa.

Toinen paha, jota vastaan uskonpuhdistaja kävi pitkää ja päättäväistä taistelua, oli kerjäläismunkkien veljeskuntien perustaminen. Näitä munkkeja vilisi Englannissa, ja he olivat kansan kehityksen ja menestyksen esteenä. Heidän turmiollinen vaikutuksensa tuntui teollisuudessa, kasvatuksessa, siveellisyydessä ja monessa muussa asiassa. Munkkien toimettomuus ja kerjääminen eivät ainoastaan riistäneet paljon kansan varoja, vaan lisäksi saattoivat hyödyllisen työn halveksituksi. Nuoriso turmeltui ja tuli kurittomaksi. Munkkien vaikutuksesta monet nuoret menivät luostariin, eivät ainoastaan ilman vanhempiensa suostumusta vaan myös heidän tietämättään ja vastoin heidän käskyjään. Eräs Rooman kirkon varhaisista isistä korotti luostarielämän vaatimukset yläpuolelle lasten velvollisuuden rakastaa ja totella vanhempiaan. Hän oli selittänyt: »Vaikka isäsi makaisi ovesi edessä itkien ja valittaen ja äitisi näyttäisi sinulle ruumistaan, joka on sinut synnyttänyt, ja rintojaan, jotka ovat ruokkineet sinua, on sinun tallattava ne jalkoihisi ja mentävä eteenpäin suoraa päätä Kristuksen luo.» Tällä »luonnottomalla julmuudella», kuten Luther myöhemmin sitä nimitti, »joka toi mieleen pikemmin suden ja tyrannin kuin kristityn tai tavallisen ihmisen», kovetettiin lasten sydän heidän vanhempiaan kohtaan.22 Siten paavilliset johtajat entisajan fariseusten tavoin tekivät Jumalan käskyn tyhjäksi perinnäissääntönsä tähden. Siten tehtiin kodit autioiksi, ja vanhemmilta riistettiin mahdollisuus seurustella poikiensa ja tyttäriensä kanssa.

Myös opiskelijat yliopistoissa tulivat petetyiksi munkkien väärien opetusten johdosta ja antoivat houkutella itsensä jäseniksi näiden veljeskuntiin. Monet katuivat myöhemmin tätä askelta nähdessään, että olivat pilanneet oman elämänsä ja tuottaneet surua vanhemmilleen; mutta kun he kerran olivat joutuneet paulaan, [66] heidän oli mahdotonta saada takaisin vapauttaan. Monet vanhemmat pelkäsivät munkkien vaikutusta ja kieltäytyivät lähettämästä poikiaan yliopistoon. Opiskelijain lukumäärä suurissa opiskelukeskuksissa väheni huomattavasti. Koulujen taso heikkeni, ja tietämättömyys pääsi valtaan.

Paavi oli antanut näille munkeille vallan kuunnella synnintunnustuksia ja antaa syntejä anteeksi. Tästä tuli suuren turmeluksen lähde. Halukkaina lisäämään tulojaan munkit olivat niin auliit antamaan synninpäästön, että kaikenlaatuiset pahantekijät tulivat heidän luokseen, ja sen vaikutuksesta mitä rumimmat paheet lisääntyivät nopeasti. Sairaat ja köyhät jätettiin kärsimään, kun ne lahjat, joilla olisi voitu lievittää heidän hätäänsä, annettiin munkeille, jotka uhkaamalla vaativat almuja kansalta ja julistivat jumalattomiksi ne, jotka eivät antaneet lahjoja heidän veljeskunnilleen. Vaikka vakuuttivat olevansa köyhiä munkit rikastuivat jatkuvasti, ja heidän komeat rakennuksensa ja herkulliset pöytänsä tekivät kansan jatkuvan köyhtymisen sitäkin ilmeisemmäksi. He viettivät aikansa ylellisyydessä ja huvituksissa ja lähettivät sijaisinaan kansan keskuuteen tietämättömiä miehiä, jotka osasivat vain kertoa ihmeellisiä juttuja, pyhimystaruja ja piloja kansan huvittamiseksi ja saattamiseksi yhä täydellisemmin munkkien ansaan. Kuitenkin munkit säilyttivät otteensa taikauskoisiin ihmisiin ja saivat heidät uskomaan, että kaikki uskonnolliset velvollisuudet sisältyivät paavin ylivallan tunnustamiseen, pyhien palvontaan ja lahjojen antamiseen munkeille ja että tämä riitti varmistamaan heille paikan taivaassa.

Oppineet ja hurskaat miehet olivat turhaan työskennelleet saadakseen aikaan parannusta näissä munkkien veljeskunnissa; mutta Wycliff, jolla oli selvempi näkemys, iski pahan juureen ja selitti, että itse järjestelmä oli vää rä, sekä vaati sitä hävitettäväksi. Syntyi keskustelua ja tehtiin kysymyksiä. Kun munkit kulkivat ympäri maan myyden paavin anekirjeitä, monet alkoivat epäillä, oliko mahdollista ostaa syntien anteeksiantoa rahalla, ja he kysyivät, eikö heidän tulisi etsiä anteeksiantoa Jumalalta ennemmin kuin Rooman paavilta.23 Monet tulivat levottomiksi munkkien saaliinhimosta, jota ei näyttänyt voitavan koskaan tyydyttää. »Rooman papit ja munkit», he sanoivat, »syövät meitä niin kuin syöpä. Jumalan täytyy pelastaa meidät, muutoin kansa häviää.»24 Peittääkseen ahneuttaan nämä kerjäävät munkit väittivät seuraavansa Vapahtajan esimerkkiä. He selittivät, että Jeesus ja hänen opetuslapsensa elivät kansan antamilla almuilla. Tämä väite koitui vahingoksi heidän asialleen, sillä se johti monet tutkimaan Raamattua saadakseen tietää totuuden tulos, jota Rooma vähimmin toivoi. Ihmisten huomio kiintyi totuuden lähteeseen, jota se koetti pitää salassa.

Wycliff alkoi kirjoittaa ja julkaista kirjasia munkkeja vastaan, ei kuitenkaan niin paljon halusta ruveta väittelemään heidän kans- [67] [68] saan kuin kiinnittääkseen kansan huomiota Raamatun ja sen Alkuunpanijan opetuksiin. Hän selitti, ettei paavilla ollut suurempaa valtaa antaa syntejä anteeksi tai julistaa pannaan kuin tavallisilla papeilla ja ettei ketään ihmistä voi oikeudenmukaisesti julistaa pannaan, ellei hän ensin ole vetänyt päälleen Jumalan tuomiota. Hän ei olisi voinut tehokkaammalla tavalla ryhtyä hajottamaan sitä hengellisen ja maallisen vallan jättiläisrakennusta, jonka paavi oli pystyttänyt ja jossa miljoonien sielu ja ruumis oli vangittuina.

Englannin oikeuksien puolustaja

Wycliff kutsuttiin uudelleen puolustamaan Englannin valtion oikeuksia Rooman tunkeilua vastaan; ja kun hänet oli nimitetty kuninkaan lähettilääksi, hän vietti kaksi vuotta Alankomaissa neuvotellen paavin asiamiesten kanssa. Täällä hän joutui yhteyteen ranskalaisten, italialaisten ja espanjalaisten kirkonmiesten kanssa; hänellä oli tilaisuus katsoa kulissien taakse ja saada tietoja monista asioista, joista hän Englannissa olisi jäänyt tietämättömäksi. Hän oppi paljon sellaista, mikä antoi pontta hänen myöhemmälle toiminnalleen. Näissä paavin hovin edustajissa hän näki pappisvallan todellisen luonteen ja tarkoituksen. Hän palasi Englantiin jatkamaan aikaisempaa opetustyötään julkisemmin ja innokkaammin kuin ennen. Hän selitti, että ahneus, ylpeys ja petos olivat Rooman epäjumalia.

Eräässä kirjasessaan hän sanoo paavista ja hänen rahankerääjistään: »He riistävät meidän maaltamme köyhien elatuksen ja tuhansia markkoja vuodessa kuninkaan rahoja maksuna sakramenteista ja hengellisistä asioista, mikä kaikki on simonian inhottavaa harhaoppisuutta, ja pakottavat koko kristikunnan suosimaan ja ylläpitämään tätä harhaoppisuutta. Todellakin, vaikka meidän maassamme olisi suuri kultavuori, eivätkä ketkään muut ottaisi siitä kuin tuo ylpeä, maailmanmielinen pappien rahankerääjä, tämä vuori tulisi ajanmittaan kulutetuksi loppuun, sillä hän riistää lakkaamatta meidän maaltamme rahaa eikä lähetä tilalle muuta kuin Jumalan kirouksen simoniastaan.»25

Pian Wycliffin Englantiin palaamisen jälkeen kuningas nimitti hänet Lutterworthin kirkkoherraksi. Tämä oli vakuutus siitä, ettei kuningas ainakaan ollut tyytymätön hänen suorasukaisiin esityksiinsä. Wycliffin vaikutus tuntui niin hyvin hovin toiminnoissa kuin kansan uskon kehittymisessä.

Paavin vastatoimet ja kirkon skisma

Paavi ryhtyi pian ankariin toimenpiteisiin Wycliffiä vastaan. Kolme bullaa lähetettiin Englantiin, yksi yliopistolle, yksi kuninkaalle ja yksi papistolle, ja kaikissa määrättiin välittömästi ryhtymään ratkaiseviin toimenpiteisiin harhaopin opettajan vaientamiseksi.26 Ennen bullain saapumista piispat olivat kuitenkin innoissaan määränneet Wycliffin tulemaan heidän tutkittavakseen. Mutta kaksi valtakunnan mahta- [69] vimmista ruhtinaista seurasi häntä oikeuteen; ja kansa, joka piiritti rakennuksen ja tunkeutui sisälle, säikähdytti tuomarit niin, että oikeudenkäynti toistaiseksi lakkautettiin ja uskonpuhdistaja sai poistua rauhassa. Vähän sen jälkeen kuoli Edward III, jota prelaatit hänen vanhoilla päivillään koettivat saada vastustamaan uskonpuhdistajaa, ja Wycliffin entinen suojelija tuli valtakunnan kuninkaaksi.

Mutta kun paavin bullat saapuivat, ne antoivat koko Englannille jyrkän määräyksen kerettiläisen vangitsemisesta. Tämä menettelytapa viittasi suoraan polttoroviolle. Näytti varmalta, että Wycliffin täytyisi pian joutua Rooman kostonhimon uhriksi. Mutta Hän, joka muinoin sanoi: »Älä pelkää Abram! Minä olen sinun kiipesi» (1 Moos. 15: 1), ojensi nytkin kätensä suojelemaan palvelijaansa. Kuolema ei kohdannut uskonpuhdistajaa vaan paavia, joka oli määrännyt hänet surmattavaksi. Gregorius XI kuoli, ja kirkonmiehet, jotka olivat kokoontunet Wycliffin kuulustelua varten, hajaantuivat.

Jumalan kaitselmus ohjasi edelleenkin tapahtumien kulkua siten, että uskonpuhdistus voi kehittyä. Gregoriuksen kuoleman jälkeen valittiin kaksi kilpailevaa paavia. Kaksi toisiaan vastaan taistelevaa valtaa, jotka molemmat väittivät olevansa erehtymättömiä, vaativat kuuliaisuutta.27 Kumpikin kutsui oikeauskoisia auttamaan taistelussa toista vastaan ja vahvistivat vaatimuksiaan vastustajiin kohdistetuilla kauheilla kirouksilla ja auttajille luvatuilla taivaallisilla palkinnoilla. Tämä tapahtuma heikensi suuresti paavillisen kirkon voimaa. Kilpailevilla puolueilla oli kylliksi tekemistä hyökätessään toistensa kimppuun, ja Wycliff sai jonkin aikaa olla rauhassa. Syytökset ja kirkonkiroukset lentelivät paavista paaviin, ja verta vuodatettiin virtanaan heidän vastakkaisten vaatimustensa tueksi. Rikokset ja häpeälliset teot tulvivat yli kirkon. Sillä välin uskonpuhdistaja rauhallisessa turvapaikassaan Lutterworthissa teki ahkerasti työtä kääntääkseen ihmisten katseet taistelevista paaveista rauhan Ruhtinaaseen, Jeesukseen.

Tämä hajaannus sekä kaikki siitä johtuva riita ja turmelus valmistivat tietä uskonpuhdistukselle, sillä ne avasivat kansan silmät näkemään, mitä paavikunta todella oli. Julkaisemassaan kirjasessa »Paavien skismasta» Wycliff kehotti kansaa harkitsemaan, eivätkö nuo kaksi pappia puhuneet totta tuomitessaan toisensaantikristukseksi. »Jumala», hän sanoi, »ei sietänyt kauemmin, että vihollinen hallitsi vain yhdessä sellaisessa papissa, vaan jakoi vallan kahdelle, niin että ihmiset Kristuksen nimessä voisivat helpommin voittaa ne molemmat.»28

Lähetystyötä ja raamatunkäännös

Mestarinsa tavoin Wycliff saarnasi evankeliumia köyhille. Hän ei tyytynyt levittämään valoa ainoastaan omien seurakuntalaistensa halpoihin koteihin Lutterworthissa vaan päätti viedä sen Englannin kaikkiin osiin. Saadakseen tämän aikaan hän perusti [70] [71] saarnaajaseuran. Sen jäseniksi otettiin yksinkertaisia, hurskaita miehiä, jotka rakastivat totuutta ja joiden suurimpana haluna oli sen levittäminen. Nämä miehet menivät kaikkialle ja julistivat sanaa toreilla, suurten kaupunkien kaduilla ja maaseudun kujilla. He menivät vanhusten, sairaiden ja köyhien luo ja selittivät heille Jumalan armon iloista sanomaa.

Teologian professorina Oxfordissa Wycliff saarnasi Jumalan sanaa yliopiston saleissa. Ylioppilaille, joita hän opetti, hän esitti totuutta niin uskollisesti, että he nimittivät häntä evankeliumin tohtoriksi. Mutta hänen elämänsä suurin työ oli Raamatun kääntäminen englannin kielelle. Teoksessa »Raamatun totuudesta ja merkitykestä» hän ilmaisi aikovansa kääntää Raamatun, niin että jokainen ihminen Englannissa voi omalla äidinkielellään lukea Jumalan ihmeellisistä töistä.

Mutta hänen työnsä keskeytyi pian. Vaikka hän ei ollut vielä kuuttakymmentä vuotta vanha, lakkaamaton uurastus, tutkimustyö ja vihollisten hyökkäykset olivat heikentäneet hänen voimiaan ja vanhentaneet hänet ennenaikaisesti. Hän sairastui vakavasti. Tämä tuotti munkeille suurta iloa. He luulivat hänen katkerasti katuvan sitä pahaa, mitä hän oli tehnyt kirkolle, ja kiiruhtivat hänen makuuhuoneeseensa kuuntelemaan hänen tunnustustaan. Neljän uskonnollisen järjestön edustajat yhdessä neljän siviiliviranomaisen kanssa kokoontuivat hänen luokseen, koska he luulivat hänen olevan kuolemaisillaan. »Kuolema on huulillasi», he sanoivat, »tunnusta virheesi ja peruuta meidän läsnäollessamme kaikki, mitä olet sanonut meidän vahingoksemme.» Uskonpuhdistaja kuunteli hiljaa. Sitten hän pyysi palvelijaansa kohottamaan häntä vuoteessa ja katsoen vakavasti peruutusta odottaviin vieraisiinsa hän sanoi varmalla, voimakkaalla äänellä, joka niin usein oli pannut heidät vapisemaan: »Minä en kuole, vaan elän ja teen jälleen tiettäväksi munkkien pahoja töitä.»29 Säikähtyneinä ja hämillään he kiireesti poistuivat huoneesta.

Wycliffin sanat toteutuivat. Hän eli antaakseen maanmiestensä käsiin tehokkaimman aseen Roomaa vastaan Raamatun, jonka taivas on määrännyt kansan vapauttamisen, valistamisen ja evankelioimisen välikappaleeksi. Tämän työn suorittamisessa oli voitettava monia ja vaikeita esteitä. Wycliff oli sairauksien heikentämä. Hän tiesi, että hänellä oli jäljellä vain harvoja työvuosia. Hän näki sen vastustuksen, joka hänen oli kohdattava; mutta Jumalan sanan lupausten rohkaisemana hän meni eteenpäin antamatta minkään lannistaa itseään. Henkisten voimiensa täydessä vireydessä, runsaan kokemuksen saaneena hän Jumalan erikoisen kaitselmuksen kautta säilyi ja valmistui tätä suurinta työtään varten. Kun koko kristikunta oli täynnä sekasortoa, uskonpuhdistaja seurakunnassaan Lutterworthissa ulkopuolella raivoavasta myrskystä piittaamatta omistautui valitsemaansa työhön.

Viimein työ tuli tehdyksi; ensimmäinen englantilainen raamatunkäännös oli valmis. Jumalan [72] sana oli avattu Englannille. Nyt ei uskonpuhdistaja pelännyt vankilaa eikä polttoroviota. Hän oli pannut Englannin kansan käsiin valon, jota ei milloinkaan voitu sammuttaa. Antaessaan Raamatun maanmiehilleen hän oli tehnyt tietämättömyyden ja paheiden kahleiden murtamiseksi sekä maansa vapauttamiseksi ja kohottamiseksi enemmän, kuin milloinkaan oli saatu aikaan loistavimmilla voitoilla taistelukentillä.

Kun kirjapainotaito vielä oli tuntematon, voitiin vain pitkällisellä ja vaivalloisella työllä monistaa Raamattua. Kirjan kysyntä oli niin suuri, että monet halukkaasti ryhtyivät sitä kopioimaan, mutta jäljentäjäin oli vaikea tyydyttää kysyntää. Jotkut varakkaimmista ostajista halusivat saada koko Raamatun. Toiset ostivat vain osan. Monissa tapauksissa useat perheet ostivat yhteisesti jäljennöksen. Siten Wycliffin Raamattu nopeasti levisi kansan koteihin.

Vetoaminen ihmisten järkeen herätti heidät passiivisesta alistumisesta paavillisiin opinkappaleihin. Wycliff opetti nyt protestanttisuuden huomattavimpia oppeja: pelastusta uskon kautta Kristukseen ja Raamatun pitämistä ainoana erehtymättömänä uskon ohjeena. Hänen lähettämänsä saarnaajat levittivät Raamattua ja uskonpuhdistajan kirjoituksia niin menestyksellisesti, että lähes puolet Englannin kansasta otti vastaan uuden uskon.

Raamatun ilmaantuminen synnytti pelkoa kirkon viranomaisissa. Heidän oli nyt kohdattava Wycliffia voimakkaampi julistaja, jota vastaan heidän aseensa olivat varsin tehottomia. Tuohon aikaan ei Englannissa ollut lakia, joka olisi kieltänyt Raamatun, sillä sitä ei milloinkaan aikaisemmin ollut julkaistu kansan kielellä. Sellaisia lakeja säädettiin myöhemmin ja niiden noudattamista valvottiin tarkasti. Tällä välin oli tilaisuus jonkin aikaa levittää Jumalan sanaa pappien vastustuksesta huolimatta.

Totuuden puolustajana tuomioistuinten edessä

Rooman kirkon johtajat laativat taas suunnitelman uskonpuhdistajan äänen vaientamiseksi. Hänet haastettiin tutkittavaksi kolmen tuomioistuimen eteen peräkkäin, mutta ilman menestystä. Ensiksi piispojen synodi selitti hänen kirjoituksensa harhaoppisiksi. Se voitti puolelleen nuoren kuninkaan Rikhard II:n ja sai hänet antamaan säädöksen, joka määräsi vankeusrangaistuksen kaikille, jotka pysyivät tuomituissa opeissa.

Wycliff vetosi synodista parlamenttiin. Hän syytti pelottomasti papistoa kansallisen neuvoston edessä ja vaati kirkon suosimien kauheiden väärinkäytösten oikaisemista. Vakuuttavan voimakkaasti hän kuvasi paavinistuimen anastuksia ja turmeltuneisuutta. Hänen vihollisensa joutuivat hämilleen. Wycliffin ystävät ja kannattajat oli pakotettu alistumaan, ja oli luottavasti odotettu, että uskonpuhdistaja itse vanhuudessaan, yksinäisyydessään ja ilman ystäviä nöyrtyisi kuninkaan ja piispain yhdistetyn vallan edessä. Mutta sen sijaan paavin edustajat [73] näkivätkin joutuneensa tappiolle. Wycliffin voimakkaiden vetoomusten herättämänä parlamentti peruutti vainoamissäädöksen, ja uskonpuhdistaja oli jälleen vapaa.

Hänet haastettiin tutkittavaksi kolmannen kerran, ja tällä kertaa valtakunnan korkeimman hengellisen tuomioistuimen eteen. Täällä ei suosittaisi kerettiläisyyttä. Täällä Rooma vihdoin voittaisi, ja uskonpuhdistajan työ lopetettaisiin. Niin paavin kannattajat ajattelivat. Jos he voisivat toteuttaa aikeensa, niin Wycliff pakotettaisiin kieltämään oppinsa tai hän jättäisi tuomiosalin poltettavaksi tuomittuna.

Mutta Wycliff ei peruuttanut; hän ei halunnut teeskennellä. Hän puolusti pelottomasti oppejaan ja torjui ahdistajainsa syytökset. Unohtaen itsensä, asemansa ja tilanteen, hän haastoi kuulijansa Jumalan tuomioistuimen eteen ja punnitsi heidän viisastelunsa ja petoksensa ikuisen totuuden vaa’alla. Neuvoston salissa tuntui Pyhän Hengen vaikutus. Jumalan voima oli kuulijain yllä. Heillä ei näyttänyt olevan voimaa jättää paikkaansa. Kuten nuolet Herran viinestä uskonpuhdistajan sanat lävistivät heidän sydämensä. Harhaoppisuutta koskevan syytöksen, jonka he olivat esittäneet häntä vastaan, hän vakuuttavalla voimalla sinkosi takaisin heitä itseään vastaan. Hän kysyi, kuinka he rohkenivat levittää erehdyksiään. Voiton vuoksi, tehdäkseen kauppaa Jumalan armolla, hän itse vastasi.

»Ketä vastaan luulette taistelevanne», sanoi hän lopuksi; »vanhaa miestäkö vastaan, joka on haudan partaalla? Ei, vaan totuutta vastaan, joka on teitä väkevämpi ja voittaa teidät.»30 Näin sanoen hän poistui kokouksesta, eikä kukaan hänen vastustajistaan koettanut häntä estää.

Wycliffin kirje paaville

Wycliffin työ oli melkein päättynyt. Totuuden lippu, jota hän niin kauan oli kantanut, putoaisi hänen kädestään; mutta kerran vielä hänen oli todistettava evankeliumin puolesta. Totuutta oli julistettava vääryyden valtakunnan päälinnoituksesta. Wycliff kutsuttiin Roomaan tutkittavaksi paavin tuomioistuimen edessä, joka niin usein oli vuodattanut pyhien verta. Hän tiesi, mikä vaara häntä uhkasi. Kuitenkin hän olisi noudattanut kutsua, ellei halvauskohtaus olisi tehnyt matkustamista hänelle mahdottomaksi. Mutta vaikka hänen ääntään ei voitu kuulla Roomassa, hän saattoi puhua kirjeellisesti, ja tämän hän päättikin tehdä. Pappilastaan uskonpuhdistaja lähetti paaville kohteliaan, kristillisessä hengessä kirjoitetun kirjeen, joka samalla oli ankara nuhde paavinistuimen komeudesta ja ylpeydestä.

»Minua ilahduttaa suuresti», hän sanoi, »saada esittää ja selittää jokaiselle ihmiselle sitä uskoa, joka minulla on, ja erityisesti Rooman piispalle. Hän on varmaan valmis vahvistamaan mainitsemani uskon, jonka otaksun olevan terve ja oikea, tai oikaisemaan sitä, jos se on väärä.

»Ensiksi, minä ajattelen, että Kristuksen evankeliumi on koko Jumalan lain summa. — Minä [74] otaksun, että Rooman piispa, koska hän on Kristuksen sijainen täällä maan päällä, on ennen kaikkia muita velvollinen noudattamaan tätä evankeliumin lakia, sillä suuruus Kristuksen opetuslasten joukossa ei riipu maallisesta arvosta ja kunniasta vaan Kristuksen elämän ja käytöksen uskollisesta seuraamisesta. — Kristus oli vaelluksensa aikana täällä hyvin köyhä mies ja vältti kaikkea maallista valtaa ja kunniaa.

»Kenenkään uskovaisen ei tule seurata paavia itseään tai jotakin pyhää miestä pitemmälle, kuin tämä seuraa Herraa Jeesusta Kristusta; sillä Pietari ja Sebedeuksen pojat herättivät närkästystä, kun he poiketen Kristuksen askelista tavoittelivat maallista kunniaa. Sen tähden heitä ei tule seurata sellaisten erehdysten tekemisessä. —

»Paavin pitäisi jättää kaikki maallinen valta maallisille viranomaisille ja vakavasti kehottaa siihen koko papistoaan; sillä niin Kristus teki, varsinkin apostoliensa kautta.

»Jos olen jossakin edellämainitussa kohdassa erehtynyt, tahdon suurimmalla nöyryydellä ottaa vastaan ojennuksen, jopa kuolemankin, jos välttämättömyys sitä vaatii. Jos voisin persoonallisesti tehdä oman tahtoni ja toivoni mukaan, tulisin varmasti Rooman piispan eteen. Mutta Herra on rangaissut minua sillä tavalla, että tämä on mahdotonta, ja hän on opettanut minua tottelemaan Jumalaa enemmän kuin ihmisiä.»

Lopuksi hän sanoi: »Rukoilkaamme Jumalaa, että hän auttaisi paaviamme Urbanus VI:a toimimaan kuten hän alkoi, niin että hän papistoineen seuraisi Herraa Jeesusta Kristusta elämässä ja vaelluksessa ja että he tehokkaasti opettaisivat kansaa, niin että se uskollisesti seuraisi heitä tässä asiassa.» 31

Täten Wycliff asetti paavin ja hänen kardinaaliensa eteen Kristuksen hiljaisuuden ja nöryyden ja osoitti sekä heille että koko kristikunnalle eron heidän ja sen Mestarin välillä, jonka edustajia he väittivät olevansa.

Wycliffin kuolema

Wycliff uskoi varmasti, että hän joutuisi elämällään maksamaan uskollisuutensa. Kuningas, paavi ja piispat olivat yhdessä päättäneet tuhota hänet, ja näytti varmalta, että hän viimeistään muutamien kuukausien kuluttua joutuisi polttoroviolle. Mutta hänen rohkeutensa oli horjumaton. »Miksi puhutte marttyyrikruunun etsimisestä kaukaa?» hän sanoi. »Saarnatkaa Kristuksen evankeliumia ylpeille prelaateille, niin varmasti kuolette marttyyreina. Mitä! Voisinko elää ja vaieta? En koskaan! Antaa iskun tulla, minä odotan sitä.»32

Mutta Jumalan kaitselmus suojeli vielä hänen palvelijaansa. Mies, joka koko elämänsä ajan oli rohkeasti puolustanut totuutta ja ollut joka päivä hengenvaarassa, ei ollut kaatuva sen vihollisten vihan uhrina. Wycliff ei ollut milloinkaan koettanut suojella itseään, mutta Herra oli ollut hänen suojelijansa; ja nyt, kun hänen vihollisensa olivat varmoja saaliistaan, Jumalan käsi siirsi hänet [75] pois heidän ulottuviltaan. Kun hän seurakunnassaan Lutterworthissa aikoi ruveta jakamaan Herran ehtoollista, hän kaatui halvauksen kohtaamana ja kuoli pian sen jälkeen.

Jumala oli määrännyt Wycliffille työn. Hän oli pannut totuuden sanan hänen suuhunsa ja asettanut vartijat hänen ympärilleen, jotta tämä sana tulisi kansalle. Hän suojeli hänen elämäänsä ja jatkoi hänen vaikutustaan, kunnes suuren uskonpuhdistuksen perustus oli laskettu.

Wycliff astui esiin pimeän ajan hämäryydestä. Hänellä ei ollut ketään edelläkävijää, jonka työtä hän olisi voinut käyttää uskonpuhdistusjärjestelmänsä muodostamiseen. Herätettynä Johannes Kastajan tavoin suorittamaan erityistä lähetystyötä hän oli uuden aikakauden sanansaattaja. Hänen esittämässään totuuden järjestelmässä oli sellainen sopusointu ja täydellisyys, jota hänen jälkeensä tulleet uskonpuhdistajat eivät ylittäneet eivätkä jotkut heistä edes saavuttaneet sata vuotta myöhemmin. Perustus oli niin leveä ja syvä, runko niin luja ja oikein suunniteltu, ettei hänen jälkeensä tulleiden tarvinnut sitä rakentaa uudelleen.

Wycliffin suuruus

Wycliffin alkama suuri liike, joka oli vapauttava omantunnon ja järjen sekä myös Rooman voittovaunuihin kauan sidottuina olleet kansat, sai alkunsa Raamatusta. Tässä kirjassa oli sen siunausvirran lähde, joka elämän veden tavoin on juossut halki aikojen neljänneltätoista vuosisadalta alkaen. Wycliff uskoi ehdottomasti Raamattuun Jumalan tahdon innoitettuna ilmoituksena sekä uskon ja elämän riittävänä ohjeena. Hänet oli kasvatettu pitämään Rooman kirkkoa jumalallisena, erehtymättömänä auktoriteettina ja omaksumaan ehdottoman kunnioittavasti tuhatvuotiset, vakiintuneet opit ja tavat; mutta hän kääntyi pois tästä kaikesta noudattamaan Jumalan pyhää sanaa. Tämän auktoriteetin tunnustamista hän teroitti kansalle. Paavin kautta puhuvan kirkon sijaan hän selitti Raamatun kautta puhuvan Jumalan äänen ainoaksi oikeaksi auktoriteetiksi. Hän ei opettanut ainoastaan, että Raamattu on Jumalan tahdon täydellinen ilmoitus, vaan myös, että Pyhä Henki on sen ainoa tulkitsija ja että jokaisen ihmisen on sen opetuksia tutkimalla opittava omakohtaisesti tuntemaan velvollisuutensa. Näin hän käänsi ihmisten ajatukset paavista ja Rooman kirkosta Jumalan sanaan.

Wycliff oli yksi suurimmista uskonpuhdistajista. Harvat hänen jälkeensä tulleista olivat hänen vertaisiaan järjen avartuneisuudessa, ajattelun selvyydessä, totuuden järkähtämättömässä noudattamisessa ja sen miehuullisessa puolustamisessa. Elämän puhtaus, väsymätön ahkeruus opinnoissa ja työssä, lahjomaton rehellisyys sekä Kristuksen luonteen kaltainen rakkaus ja uskollisuus papinvirassa olivat luonteenomaisia ensimmäiselle uskonpuhdistajalle. Ja näin oli, vaikka hän syntyi ja toimi keskellä henkistä pimeyttä ja siveellistä turmelusta. [76]

Wycliffin luonne on todistuksena Raamatun kasvattavasta ja muuttavasta voimasta. Raamattu teki hänet siksi, mikä hän oli. Jumalan sanan suurien totuuksien tutkiminen elähdyttää ja vahvistaa kaikkia sielun kykyjä. Se avartaa mieltä, teroittaa käsityskykyä ja kypsyttää arvostelukykyä. Raamatun tutkiminen jalostaa jokaista ajatusta, tunnetta ja halua enemmän kuin mikään muu tutkiminen. Se antaa päättäväisyyttä, kärsivällisyyttä, rohkeutta ja mielen lujuutta; se jalostaa luonteen ja pyhittää sielun. Raamatun vakava, kunnioittava tutkiminen saattaa tutkijan mielen suoraan yhteyteen äärettömän mielen kanssa ja voi täten antaa maailmalle miehiä, joilla on voimakkaampi ja toimivampi järki sekä jalommat periaatteet, kuin koskaan on voitu saavuttaa ihmisviisauteen perustuvan parhaimman kasvatuksen kautta. »Kun sinun sanasi avautuvat, niin ne valaisevat», sanoo psalminkirjoittaja, »ja antavat yksinkertaiselle ymmärrystä» (Ps. 119:130).

Wycliffin seuraajat ja kirkon viha

Wycliffin julistamat opit levisivät edelleen jonkin aikaa. Hänen seuraajansa, joita nimitettiin wycliffiläisiksi ja lollardeiksi, eivät kulkeneet ainoastaan Englannissa vaan menivät myös muihin maihin levittäen evankeliumin tuntemusta. Kun heidän johtajansa otettiin heiltä pois, saarnaajat toimivat entistäkin innokkaammin, ja suuret kansanjoukot kokoontuivat kuuntelemaan heidän opetustaan. Kääntyneiden joukossa oli muutamia aatelisia ja kuningatar. Monissa paikoissa tapahtui huomattava parannus kansan tavoissa, ja epäjumalanpalvelusta edistävät katolilaisuuden tunnusmerkit poistettiin kirkoista. Mutta pian puhkesi vainon säälimätön myrsky niiden ylle, jotka olivat uskaltaneet ottaa Raamatun oppaakseen. Englannin hallitsijat, jotka halusivat vahvistaa voimaansa hankkimalla Rooman kannatuksen, eivät epäilleet uhrata uskonpuhdistajia. Ensimmäisen kerran Englannin historiassa määrättiin kuolema polttoroviolla evankeliumin seuraajien osaksi. Marttyyrikuolema seurasi marttyyrikuolemaa. Lainsuojattomat ja rääkätyt totuuden puolustajat voivat vain lähettää avunhuutonsa Herran Sebaotin korviin. Kirkon vihollisiksi ja maan pettureiksi leimattuina he vainon alaisina jatkoivat saarnaamistaan salaisissa paikoissa; he saivat jonkinlaisen suojan köyhien vaatimattomissa kodeissa ja usein he piiloutuivat luoliin ja vuorten rotkoihin.

Ankarasta vainosta huolimatta vallitsevan uskonnollisen mädännäisyyden vastustaminen jatkui vuosisatoja kestäneenä rauhallisena, hartaana, vakavana ja kärsivällisenä työskentelynä. Sen ajan kristityillä oli vain rajoitettu tieto totuudesta, mutta he olivat oppineet rakastamaan ja tottelemaan Jumalan sanaa ja kärsimään sen tähden. Apostolien ajan opetuslasten tavoin monet uhrasivat maallisen omaisuutensa Kristuksen asian tähden. Ne, jotka saivat asua kodissaan, antoivat mielellään suojan karkotetuille veljil- [77] leen; ja kun heidät itsensäkin karkotettiin, he ottivat tyytyväisinä vastaan kodittoman osan. On totta, että tuhannet ahdistajainsa julmuudesta säikähtyneinä ostivat vapautensa uhraamalla uskonsa ja lähtivät vankiloistaan katumuspuvuissa tekemään peruutustaan yleisesti tunnetuksi. Mutta monet heidän joukossaan sekä ylhäistä että alhaista sukua oleviatodistivat pekäämättä totuudesta vankikopeissa, »lollardien linnoituksissa», kidutuspaikoissa ja liekeissä ja iloitsivat siitä, että heidät katsottiin Kristuksen palvelijoina arvollisiksi tuntemaan »osallisuutta hänen kärsimyksiinsä».

Rooman kirkon johtajat eivät kyenneet toteuttamaan tahtoaan Wycliffiin hänen eläessään, eikä heidän vihansa voinut tyyntyä, niin kauan kuin hänen ruumiinsa lepäsi rauhallisesti haudassa. Konstanzin kirkolliskokouksen määräyksestä hänen luunsa kaivettiin maasta yli neljäkymmentä vuotta hänen kuolemansa jälkeen ja poltettiin julkisesti, minkä jälkeen tuhka heitettiin lähellä juoksevaan puroon. »Tämä puro», sanoo eräs vanha kirjailija, »vei hänen tuhkansa Avoniin, Avon vei sen Severniin, Severn pieniin järviin ja niistä se kulkeutui mereen. Siten Wycliffin tuhka kuvasi hänen oppiaan, joka nyt on levinnyt yli koko maailman.»33 Hänen vihollisensa eivät huomanneet pahansuovan tekonsa merkitystä.

Wycliffin kirjoitusten vaikutuksesta Jan Hus Böömistä hylkäsi monta Rooman erehdystä ja ryhtyi uskonpuhdistustyöhön. Siten kylvettiin totuuden siemen näihin kahteen kaukana toisistaan olevaan maahan. Böömistä työ laajeni muihin maihin. Ihmisten ajatukset suuntautuivat kauan unohdettuna olleeseen Jumalan sanaan. Jumalan kaitselmus valmisti tietä suurelle uskonpuhdistukselle. [78]

Luku 6—Hus ja Hieronymus

Evankeliumi oli tuotu Böömiin jo yhdeksännellä vuosisadalla. Raamattu oli käännetty, ja yleinen jumalanpalvelus pidettiin kansan omalla kielellä. Mutta paavin vallan lisääntyessä Jumalan sana syrjäytettiin. Gregorius VII, joka oli ottanut tehtäväkseen kuninkaiden nöyryyttämisen, ei ollut vähemmän innokas orjuuttamaan kansaa. Niinpä julkaistiin bulla, joka kielsi pitämästä julkista jumalanpalvelusta böömin kielellä. Paavi vakuutti »Kaikkivaltiaan pitävän siitä, että häntä palvottaisiin vieraalla kielellä», ja väitti »syntyneen paljon pahaa ja harhauskoa, kun tätä ohjetta ei ole noudatettu». Näin Rooma määräsi, että Jumalan sanan valo oli sammutettava ja kansa jätettävä pimeyteen. Mutta taivas oli varannut toisia voimia seurakunnan varjelemiseksi. Monet valdolaiset ja albigenssit, jotka vainojen tähden pakenivat Ranskasta ja Italiasta, tulivat Böömiin. Vaikka he eivät uskaltaneet opettaa julkisesti, he työskentelivät innokkaasti salassa. Näin oikea usko säilyi vuosisadasta toiseen.

Ennen Husin aikaa Böömissä oli miehiä, jotka julkisesti paheksuivat kirkossa vallitsevaa turmelusta ja kansan paheellista elämää. Heidän toimintansa herätti kiinnostusta laajoissa piireissä. Papisto alkoi pelätä, ja evankeliumiin uskovia ruvettiin vainoamaan. Kun heidän oli pakko ruveta pitämään jumalanpalveluksiaan metsissä ja vuorilla, sotilaat ajoivat heitä takaa ja surmasivat heistä useita. Jonkin ajan kuluttua annettiin määräys, jonka mukaan kaikki, jotka luopuisivat roomalaisesta jumalanpalveluksesta, poltettaisiin. Mutta kuollessaan kristityt katsoivat eteenpäin siihen aikaan, jolloin heidän asiansa voittaisi. Eräs niistä, jotka »opettivat, että pelastus saadaan vain uskomalla ristiinnaulittuun Vapahtajaan», sanoi kuollessaan: »Totuuden viholliset ovat nyt voitolla raivotessaan meitä vastaan, mutta niin ei ole aina. Rahvaan keskuudesta nousee mies, jolla ei ole miekkaa eikä arvovaltaa, ja häntä he eivät pysty voittamaan.»35 Lutherin aika oli vielä kaukana; mutta jo silloin oli ilmaantumassa mies, jonka todistus Roomaa vastaan oli saava kansat liikkeelle. [79]

Husin menestyksekäs elämä

Jan Hus oli halpaa sukua ja jäi nuorena orvoksi isän kuoleman johdosta. Hänen hurskas äitinsä, joka piti kasvatusta ja Herran pelkoa arvokkaimpana omaisuutena, koetti turvata pojalleen tällaisen perinnön. Hus opiskeli maakuntakoulussa ja meni sitten Prahan yliopistoon, johon varattomana pääsi vapaaoppilaaksi. Hänen äitinsä matkusti hänen kanssaan Prahaan. Koska äiti oli köyhä leski, hän ei voinut antaa pojalleen maallista rikkautta, mutta heidän lähestyessään tuota suurta kaupunkia hän polvistui tämän isättömän nuorukaisen viereen ja rukoili hänelle taivaallisen Isän siunausta. Tuskin äiti aavisti, miten hänen rukoukseensa vastattaisiin.

Yliopistossa Hus herätti pian huomiota väsymättömällä uutteruudellaan ja nopealla edistymisellään, samalla kun hän moitteettoman elämänsä ja hienon, miellyttävän käytöksensä johdosta sai osakseen yleistä arvonantoa. Hän kannatti vilpittömästi Rooman kirkkoa ja etsi vakavasti niitä siunauksia, joita se väitti antavansa. Erään riemujuhlan aikana hän meni ripille, maksoi mitättömistä varoistaan viimeiset kolikot ja otti osaa kulkueisiin saadakseen luvatun synninpäästön. Yliopistoopintojen päätyttyä hänet vihittiin papiksi, hän nousi nopeasti arvossa ja hänet kiinnitettiin kuninkaan hoviin. Hänestä tuli myös professori ja myöhemmin rehtori siihen yliopistoon, jossa oli opiskellut. Muutamien vuosien kuluessa tämä vaatimaton vapaaoppilas oli tullut maansa ylpeydeksi, ja hänen nimensä oli tullut kuuluisaksi kaikkialla Euroopassa.

Hus saa vaikutteita Wycliffin opeista

Uskonpuhdistustyönsä Hus aloitti toisella kentällä. Muutamia vuosia papiksi vihkimisensä jälkeen hänet nimitettiin Betlehemin kappelin saarnaajaksi. Tämän kappelin perustaja oli pitänyt hyvin tärkeänä asiana Raamatun saarnaamista kansan omalla kielellä. Vaikka Rooman kirkko vastusti tätä tapaa, se ei ollut kokonaan hävinnyt Böömistä. Raamattu oli kuitenkin [80] sangen tuntematon kirja, ja mitä turmiollisimmat paheet vallitsivat kaikissa kansankerroksissa. Hus ruoski säälimättömästi näitä paheita ja Jumalan sanaan vedoten korosti voimakkaasti niitä totuuden ja puhtauden periaatteita, joiden juurruttamiseksi hän työskenteli.

Hieronymus, yksi Prahan asukkaista, joka sittemmin niin läheisesti liittyi Husiin, oli Englannista palatessaan tuonut mukanaan Wycliffin kirjoituksia. Englannin kuningatar, joka oli kääntynyt Wycliffin oppiin, oli böömiläinen prinsessa, ja hänen vaikutuksestaan uskonpuhdistajan kirjoituksia oli levitetty laajalti hänen synnyinmaassaan. Näitä kirjoituksia Hus luki mielellään. Hän piti niiden kirjoittajaa vilpittömänä kristittynä ja oli taipuvainen hyväksymään tämän esittämät uudistukset. Täten Hus huomaamattaan joutui tielle, joka vei hänet kauas Roomasta.

Näihin aikoihin Prahaan tuli kaksi tuntematonta miestä Englannista. He olivat oppineita miehiä, jotka olivat vastaanottaneet evankeliumin valon ja tulivat levittämään sitä tähän kaukaiseen maahan. Kun he heti alussa hyökkäsivät avoimesti paavin valtaa vastaan, viranomaiset saattoivat heidät pian vaikenemaan; mutta koska he olivat haluttomat luopumaan yrityksestään, he päättivät turvautua toisiin keinoihin. He olivat yhtä paljon taiteilijoita kuin saarnamiehiä ja alkoivat harjoittaa ensiksi mainittua ammattiaan. Eräälle paikalle, joka oli avoin yleisölle, he asettivat kaksi taulua. Toinen esitti Kristusta hänen tullessaan Jerusalemiin »hiljaisena ja ratsastaen aasilla» (Matt. 21: 5) ja opetuslasten seuratessa häntä tomuisissa vaatteissa ja avojaloin. Toinen taulu kuvasi paavillista juhlakulkuetta, jossa paavi oli puettuna komeaan juhlapukuun päässään kolminkertainen kruunu ja jossa hän ratsasti upeasti koristetulla hevosella. Hänen edellään kulkivat torvensoittajat ja hänen perässään loistaviin pukuihin puetut kardinaalit ja prelaatit.

Tämä oli saarna, joka veti kaikkien kansankerrosten huomion puoleensa. Suuret joukot tulivat katsomaan tauluja. Kukaan ei voinut ymmärtää väärin niiden antamaa siveellistä opetusta. Kristuksen, suuren Mestarin, hiljaisuus ja nöyryys verrattuna hänen palvelijakseen tunnustautuvan paavin ylpeyteen ja komeuteen teki moneen syvän vaikutuksen. Prahassa nousi suuri hälinä, ja jonkin ajan kuluttua taiteilijat huomasivat välttämättömäksi poistua kaupungista oman turvallisuutensa tähden. Mutta heidän antamansa opetus ei unohtunut. Taulut tekivät syvän vaikutuksen Husiin ja saivat hänet tarkemmin tutkimaan Raamattua ja Wycliffin kirjoituksia. Vaikka hän ei ollut vielä valmis hyväksymään kaikkia Wycliffin vaatimia uudistuksia, hän näki entistä selvemmin paavikunnan todellisen luonteen ja saarnasi entistä innokkaammin papiston ylpeyttä, kunnianhimoa ja turmelusta vastaan.

Böömistä valo levisi Saksaan. Prahan yliopistossa sattuneiden häiriöiden tähden sadat saksalaiset ylioppilaat lähtivät sieltä. Mo- [81] net heistä olivat saaneet ensimmäiset tietonsa Raamatusta Husilta, ja palattuaan kotiin he levittivät evankeliumia omassa isänmaassaan.

Praha kirkonkirouksessa

Prahan tapahtumista vietiin tieto Roomaan, ja Hus sai pian kutsun tulla paavin eteen. Kutsun noudattaminen olisi merkinnyt hänelle varmaa kuolemaa. Böömin kuningas ja kuningatar, yliopisto, aatelisto ja hallitusmiehet pyysivät yhteisesti, että Hus saisi olla Prahassa ja vastata Roomassa asiamiehen kautta. Sen sijaan, että paavi olisi myöntynyt tähän pyyntöön, hän ryhtyi tutkimaan Husia ja julisti Prahan kaupungin kirkonkiroukseen.

Siihen aikaan tällaisen tuomion julistaminen sai aikaan yleisen säikähdyksen. Siihen liittyvät menot oli sovitettu synnyttämään pelkoa kansassa. Ihmiset pitivät paavia Jumalan edustajana, jolla oli taivaan ja helvetin avaimet ja valta aiheuttaa heille sekä aineellisia että hengellisiä rangaistuksia. Taivaan porttien luultiin olevan suljettuina kirkonkiroukseen julistetulta seudulta ja kuolleiden jäävän autuaiden asuntojen ulkopuolelle, kunnes paavi näkisi hyväksi peruuttaa julistuksensa. Tämän kauhean onnettomuuden merkiksi lakkautettiin kaikki uskonnolliset toimitukset. Kirkot suljettiin. Avioliittoon vihkimiset toimitettiin hautausmailla. Kuolleita ei saanut haudata siunattuun maahan, vaan ne täytyi haudata vallihautoihin tai peltoihin ilman tavallisia hautausmenoja. Näin Rooma mielikuvitukseen vetoavilla keinoilla yritti hallita ihmisten omaatuntoa.

Suuri levottomuus vallitsi Prahassa. Useat syyttivät Husia kaikkien näiden onnettomuuksien aiheuttajaksi ja vaativat, että hänet jätettäisiin alttiiksi Rooman kostolle. Myrskyä tyynnyttääkseen Hus vetäytyi joksikin ajaksi syntymäkyläänsä. Kirjoittaessaan Prahaan jääneille ystävilleen hän sanoi: »Jos olen jättänyt teidät, se on tapahtunut halusta seurata Jeesuksen Kristuksen käskyä ja esimerkkiä, etten antaisi pahansuoville aihetta vetää päälleen ikuista tuomiota enkä saattaisi hurskaita kärsimysten ja vainon alaisiksi. Olen poistunut myös sen tähden, että pelkään jumalattomien pappien yhä kauemmin estävän Jumalan sanan saarnaamista keskuudessanne, jos minä olen siellä. Mutta minä en ole jättänyt teitä sen tähden, että haluaisin kieltää jumalallisen totuuden, sillä sen puolesta olen Jumalan avulla halukas kuolemaan.36 Hus ei lakannut työskentelemästä, vaan kulki ympäristössä ja saarnasi innostuneille kuulijakunnille. Näin paavin toimenpiteet evankeliumin tukahduttamiseksi edistivät sen leviämistä. »Sillä me emme voi mitään totuutta vastaan, vaan totuuden puolesta» (2 Kor. 13:8).

Raamatun arvovalta ennen kirkkoa

»Tässä toimintansa vaiheessa Hus näytti olleen tuskallisissa sisäisissä taisteluissa. Vaikka kirkko koetti lannistaa hänet pannaan- [82] julistuksillaan, hän ei kuitenkaan kieltänyt sen arvovaltaa. Rooman kirkko oli edelleenkin hänen mielestään Kristuksen morsian ja paavi Jumalan edustaja ja sijainen. Hus ei vastustanut vallan periaatetta vaan sen väärinkäyttöä. Tämä sai aikaan ankaran taistelun järjen vakuutusten ja omantunnon vaatimusten välillä. Jos kirkon ääni oli oikea ja erehtymätön, kuten hän uskoi, niin kuinka hän katsoi olevansa pakotettu olemaan sille tottelematon? Hän näki, että sen totteleminen oli syntiä; mutta kuinka kuuliaisuus erehtymätöntä kirkkoa kohtaan voi viedä sellaiseen tulokseen? Tämä oli pulma, jota hän ei kyennyt ratkaisemaan; tämä epäselvä asia vaivasi häntä lakkaamatta. Lähin johtopäätös, jonka hän kykeni tekemään, oli se, että oli käynyt samoin kuin aikaisemmin Vapahtajan päivinä: papisto oli turmeltunut ja käytti laillista valtaansa laittomiin tarkoituksiin. Tämä johti hänet ottamaan omaksi ohjeekseen ja esittämään myös toisten ohjeeksi sen periaatteen, että oikein ymmärrettyjen Raamatun neuvojen tulee hallita omaatuntoa; toisin sanoen: Raamatun kautta puhuva Jumala, eikä papiston kautta puhuva kirkko, on ainoa erehtymätön opas.»37

Kun kiihtymys Prahassa jonkin ajan kuluttua asettui, Hus palasi Betlehemin kappeliinsa ja jatkoi Jumalan sanan saarnaamista entistä innokkaammin ja rohkeammin. Hänen vihollisensa olivat toimeliaita ja voimakkaita, mutta kuningatar ja useat aatelismiehet olivat hänen ystäviään, ja suuret määrät kansaa oli hänen puolellaan. Verratessaan hänen puhdasta ja ylevää oppiaan ja pyhää elämäänsä katolilaisten alentaviin opinkappaleisiin, ahneuteen ja irstailuun, monet pitivät kunniaasianaan olla hänen puolellaan.

Husin ja Hieronymuksen yhteistoiminta

Tähän asti Hus oli työskennellyt yksin; mutta nyt Hieronymus, joka Englannissa ollessaan oli vastaanottanut Wycliffin opetukset, tuli hänen työtoverikseen. Tämän jälkeen näillä kahdella oli yhtäläinen elämä ja yhtäläinen kuolema. Hieronymuksella oli enemmän lahjakkuutta, puhetaitoa ja oppia lahjoja, joilla kansan suosio saavutetaan; mutta niitä lahjoja, jotka muodostavat luonteen todellisen voiman, oli Husilla enemmän. Hänen tyyni arvostelunsa hillitsi sopivasti Hieronymuksen tulista intoa; sillä nöyränä kristittynä tämä tajusi Husin neuvojen arvon ja noudatti niitä. Heidän yhteisten ponnistustensa kautta uskonpuhdistus levisi nopeammin.

Jumala antoi suuren valon loistaa näille valitsemilleen miehille ja ilmaisi heille useita Rooman erehdyksiä; mutta he eivät saaneet kaikkea sitä valoa, joka oli annettava maailmalle. Näiden palvelijansa kautta Jumala johti ihmisiä ulos katolilaisuuden pimeydestä. Heidän tiellään oli useita ja suuria esteitä, ja hän johti heitä askel askelelta sen mukaan kuin he jaksoivat kulkea. He eivät olleet valmiit vastaanottamaan kaikkea valoa samalla kertaa, sillä se olisi vaikuttanut heihin, kuten [83] keskipäivän täysi kirkkaus vaikuttaa niihin, jotka ovat olleet kauan pimeässä: he olisivat kääntyneet pois. Sen tähden Jumala ilmoitti totuuttaan valitsemilleen hengellisille johtajille vähitellen, sen mukaan kuin kansa kykeni ottamaan vastaan. Vuosisadasta toiseen oli tuleva uusia uskollisia työntekijöitä johtamaan kansaa yhä pitemmälle uskonpuhdistuksen tiellä.

Konstanzin kirkolliskokous

Hajaannus kirkossa jatkui yhä. Kolme paavia taisteli nyt ylivallasta, ja heidän taistelunsa täytti kristikunnan rikoksilla ja sekasorrolla. He eivät tyytyneet pannajulistusten antamiseen vaan turvautuivat aineellisiin aseisiin. Kukin heistä koetti ostaa aseita ja hankkia sotilaita. Tähän tarvittiin luonnollisesti rahaa, ja sitä saadakseen he myivät kirkon lahjoja, virkoja ja siunauksia.38 Papitkin esimiestensä esimerkkiä seuraten turvautuivat simoniaan ja sotaan nöyryyttääkseen kilpailijoitaan ja vahvistaakseen omaa valtaansa. Husin rohkeus lisääntyi päivä päivältä, ja hän piti jyliseviä saarnoja niitä ilkitöitä vastaan, joita sallittiin uskonnon nimessä; ja kansa syytti julkisesti katolisen kirkon johtajia siitä kur- [84] juudesta, johon kristikunta oli joutunut.

Prahan kaupunki näytti jälleen joutuneen verisen taistelun partaalle. Kuten muinaisina aikoina, niin nytkin syytettiin Jumalan palvelijaa siitä, että hän »syöksi Israelin onnettomuuteen» (1 Kun. 18: 17). Kaupunki julistettiin uudelleen kirkonkiroukseen, ja Hus poistui syntymäkyläänsä. Hänen uskollinen todistuksensa rakastetussa Betlehemin kappelissa oli päättynyt. Hänen oli puhuttava laajemmalta puhujalavalta koko kristikunnalle, ennen kuin antaisi henkensä todistukseksi totuudesta.

Niiden epäkohtien poistamiseksi, jotka aiheuttivat hajaannusta Euroopassa, kutsuttiin koolle yleinen kirkolliskokous Konstanziin. Keisari Sigismundin pyynnöstä tämän kokouksen kuulutti Johannes XXIII[1],joka oli yksi niistä kolmesta kilpailevasta paavista. Kirkolliskokouksen vaatiminen oli kaikkea muuta kuin tervetullut asia paavi Johannekselle, jonka luonne ja menettelytavat tuskin sietivät tarkastusta, vaikka sen suorittivatkin siveellisyyteen leväperäisesti suhtautuvat prelaatit, jollaisia tuon ajan kirkonmiehet olivat. Hän ei kuitenkaan uskaltanut vastustaa Sigismundin tahtoa.39

Pääasioina kirkolliskokouksessa olivat kirkossa vallitsevan hajaannuksen poistaminen ja kerettiläisyyden hävittäminen. Sen tähden molemmat vastapaavit määrättiin tulemaan paikalle ja samoin uusien mielipiteiden huomättävin levittäjä Jan Hus. Edelliset eivät turvallisuutensa tähden saapuneet henkilökohtaisesti, vaan heitä edustivat valtuutetut asiamiehet. Paavi Johannes näennäisenä koollekutsujana saapui suuresti epäillen, sillä hän epäili keisarin salaa aikovan erottaa hänet virasta ja pelkäsi joutuvansa tilille niistä paheista, joilla hän oli häväissyt paavin kruunua, samoin kuin niistä rikoksista, joiden avulla hän oli sen saanut. Kuitenkin hän tuli Konstanzin kaupunkiin hyvin loisteliaasti korkeimpien kirkonmiesten saattamana ja hovimieskulkueen seuraamana. Kaikki kaupungin papit ja arvohenkilöt sekä suuri joukko kaupunkilaisia menivät lausumaan hänet tervetulleeksi. Hänen päänsä yläpuolella oli kultainen kunniakatos, jota kantoi neljä korkeaarvoista hallitusmiestä. Ehtoollisleipää kannettiin hänen edessään, ja kardinaalien samoin kuin muidenkin korkeiden kirkonmiesten loistavat puvut olivat vaikuttava nähtävyys.

Hus saapuu Konstanziin

Sillä välin toinen matkustaja lähestyi Konstanzia. Hus tiesi, mitkä vaarat häntä uhkasivat. Hän jätti jäähyväiset ystävilleen, ikään kuin hän ei enää milloinkan saisi heitä nähdä, ja lähti matkalle sisimmässään tunne, että se veisi hänet polttoroviolle. Vaikka hän oli saanut Böömin kuninkaan suojakirjan ja sai toisen samanlaisen keisari Sigismundilta matkansa varrella, hän järjesti kaikki asiansa todennäköisen kuolemansa varalta.

[1]Ns. vastapaavina vuodet 1410-15. Saman nimen otti kardinaali Roncalli, joka oli paavina vuodet 1958-63.(Suom. huom.)

[85]

Eräässä kirjeessään Prahassa oleville ystävilleen hän sanoo: »Veljeni. — Minä lähden kuninkaan suojakirja mukanani tapaamaan lukuisia ja kuolevaisia vihollisiani. Minä luotan täydellisesti kaikkivaltiaaseen Jumalaani ja Vapahtajaani. Uskon, että hän kuulee teidän hartaat rukouksenne teidän pyytäessänne häntä täyttämään minun suuni omalla ymmärryksellään ja viisaudellaan, niin että voin vastustaa heitä, ja anoessanne minulle hänen Pyhää Henkeään vahvistamaan minua hänen totuudessaan, niin että voisin rohkeasti katsoa kiusauksia, vankeutta ja, jos se on välttämätöntä, hirveää kuolemaakin. Jeesus Kristus kärsi niiden edestä, joita hän rakasti. Pitäisikö meidän silloin hämmästyä siitä, että hän on jättänyt meille esimerkkinsä, niin että me itsekin voisimme kärsivällisesti kestää kaiken pelastuksemme tähden? Hän on Jumala, ja me olemme hänen luomiaan olentoja; hän on Herra, ja me olemme hänen palvelijoitaan; hän on maailman Mestari, ja me olemme halpoja kuolevaisia kuitenkin hän kärsi! Miksi sitten emme mekin kärsisi, varsinkin kun kärsiminen koituu puhdistukseksemme? Sen tähden, rakkaani: jos minun kuolemani tulee edistää hänen kirkastamistaan, niin rukoilkaa, että se tulisi pian ja että hän antaisi minulle voimaa pysymään kärsimyksissäni järkkymättömänä. Mutta jos on parempi, että minä palaan teidän luoksenne, niin rukoilkaamme Jumalaa, että tulisin tahrattomana tarkoitan sitä, etten syrjäyttäisi piirtoakaan evankeliumin totuudesta ja näin jättäisin veljilleni hyvän esimerkin seurattavaksi. Todennäköisesti ette enää koskaan saa nähdä minun kasvojani Prahassa; mutta jos kaikkivaltias Jumala näkisi hyväksi antaa minut teille takaisin, niin pyrkikäämme entistä päättäväisemmin edistymään hänen lakinsa tuntemisessa ja rakastamisessa.»40

Kirjeessä eräälle papille, joka oli tullut evankeliumin oppilaaksi, Hus puhui hyvin nöyrästi omista virheistään ja syytti itseään siitä, että »oli mieltynyt pukeutumaan hienosti ja kuluttanut useita tunteja tyhjänpäiväisiin asioihin». Sitten hän antoi seuraavat syvästi vaikuttavat kehotukset: »Vallatkoot Jumalan kunnia ja sielujen pelastus sinun mielesi, älköön papinvirkain ja rikkauksien omistaminen. Varo koristamasta taloasi enemmän kuin sieluasi; ja ennen kaikkea pidä huolta hengellisestä rakennuksestasi. Ole hurskas ja nöyrä köyhien seurassa, äläkä tuhlaa varojasi ylelliseen elämään. Jos sinä et tee muutosta elämässäsi ja vältä kaikkea tarpeetonta, niin pelkään, että sinua ankarasti kuritetaan niin kuin minuakin. —Sinä tunnet minun oppini, sillä sinä olet saanut minulta ohjeita lapsuudestasi saakka; sen tähden minun on tarpeetonta kirjoittaa sinulle enempää. Mutta minä vannotan sinua Herramme armon kautta, ettet seuraa minun esimerkkiäni missään turhuuksissa, joihin olet nähnyt minun lankeavan.» Kirjekuoreen hän lisäsi: »Minä vannotan sinua, ystäväni, ettet riko tätä sinettiä, ennen kuin olet saanut varman tiedon kuolemastani.»41 [86] Matkallaan Hus näki kaikkialla todistuksia oppiensa leviämisestä ja hänen asialleen osoitetusta suosiosta. Kansaa kokoontui joukoittain häntä tervehtimään, ja muutamissa kaupungeissa viranomaiset saattoivat häntä hänen kulkiessaan kaupungin läpi.

Hus vankina ja tutkittavana

Konstanziin tultuaan Hus sai olla täysin vapaana. Keisarin suojakirjan lisäksi hän sai paavilta hen kilökohtaisen vakuutuksen tur vallisuudestaan. Mutta vastoin näitä juhlallisia ja uudistettuja vakuutuksia uskonpuhdistaja van gittiin lyhyen ajan kuluttua paavin ja kardinaalien määräyksestä ja heitettiin inhottavaan vankilaan. Myöhemmin hänet siirrettiin Reinin toisella puolella olevaan lujaan linnoitukseen ja pidettiin siellä vankina. Paavilla ei ollut hyötyä petollisuudestaan, sillä hän joutui pian tämän jälkeen [87] samaan vankilaan.42 Kokouksessa todistettiin hänet syylliseksi mitä häpeällisimpiin rikoksiin: murhaan, simoniaan ja haureuteen sekä lisäksi »synteihin, joita ei sovi mainita». Näin kokous itse selitti. Lopuksi häneltä riistettiin tiara ja hänet heitettiin vankilaan. Myös vastapaavit erotettiin ja valittiin uusi paavi.

Vaikka itse paavi oli syyllistynyt suurempiin rikoksiin kuin ne, joista Hus oli moittinut pappeja ja joiden tähden hän oli vaatinut uskonpuhdistusta, sama kirkolliskokous, joka pani paavin viralta, ryhtyi kuitenkin ahdistamaan uskonpuhdistajaa. Husin vangitseminen herätti syvää katkeruutta Böömissä. Mahtavat aatelismiehet lähettivät pontevia vastalauseita tätä törkeää väkivaltaa vastaan. Keisari, joka ei halunnut hyväksyä suojakirjan loukkaamista, vastusti Husia vastaan suunnattuja toimenpiteitä, mutta uskonpuhdistajan viholliset olivat pahansuopia ja päättäväisiä. He vetosivat keisarin ennakkoluuloihin, hänelle pelkoa aiheuttaviin asioi- [88] hin ja hänen intoonsa kirkon puolesta. He esittivät pitkiä todisteita osoittaakseen, että »kerettiläisille tai kerettiläisiksi epäillyille henkilöille annettua lupausta ei tarvitse pitää, vaikka heillä olisi keisarin ja kuninkaiden antamia suojakirjoja».43 Näin he pääsivät voitolle.

Viimein Hus tuotiin kokouksen tutkittavaksi. Hän oli sairauden ja vankilassa olon heikentämä, sillä vankilan kosteassa, pilaantuneessa ilmassa hän oli sairastunut kuumeeseen, joka oli vähällä lopettaa hänen elämänsä. Kahleiden rasittamana hän seisoi keisarin edessä, joka oli antanut kunniasanan ja lupauksen hänen suojelemisestaan. Pitkän tutkintonsa aikana hän puolusti miehuullisesti totuutta sekä esitti kirkon ja valtion mahtimiesten läsnäollessa vakavan ja rehellisen vastalauseen papiston turmeltuneisuutta vastaan. Kun häntä vaadittiin valitsemaan oppinsa peruuttamisen ja kuoleman välillä, hän valitsi marttyyrin osan.

Jumalan armo piti häntä yllä. Hänen lopullista tuomiotaan edeltävinä kärsimysten täyteisinä viikkoina taivaan rauha täytti hänen sielunsa. »Minä kirjoitan tämän kirjeen», hän sanoi eräälle ystävälleen, »vankilassa kahlehditulla kädelläni, odottaen saavani kuolemantuomion huomenna. — Kun me Jeesuksen Kristuksen avulla taas kohtaamme toisemme tulevan elämän suloisessa rauhassa, silloin saat tietää, kuinka armolliseksi Jumala on osoittautunut minua kohtaan, miten voimallisesti hän on tukenut minua kiusausteni ja koetusteni keskellä.»44

Synkässä vankilassaan Hus näki edeltäpäin oikean uskon voiton. Hänet vietiin unessa Prahan kirkkoon, jossa hän oli saarnannut evankeliumia. Hän näki paavin ja piispojen hankaavan pois ne Kristuksen kuvat, joita hän oli maalannut sen seiniin. Tämä näky murehdutti häntä. Mutta seuraavana päivänä hän näki monta taidemaalaria uudistamassa näitä kuvia sekä maalaamassa niitä enemmän ja kirkkaammilla väreillä kuin ne ennen olivat olleet Heti kun työ oli tehty, taiteilijat, joiden ympärille oli kokoontunut suuri joukko ihmisiä, huudahtivat: »Tulkoot nyt paavit ja piispat; he eivät enää milloinkaan voi niitä hävittää.» Kertoessaan unensa uskonpuhdistaja sanoi: »Minä olen varma siitä, ettei Kristuksen kuvaa milloinkaan hävitetä. He ovat halunneet hävittää sen, mutta minua paremmat saarnaajat tulevat sen uudelleen maalaamaan kaikkiin sydämiin.»45

Hus tuotiin nyt viimeisen kerran kirkolliskokouksen eteen. Se oli suuri ja loistava kokous. Siellä oli keisari, valtakunnan ruhtinaat, kuninkaan edusmiehet, kardinaalit, piispoja, pappeja ja suuri kansanjoukko, joka oli tullut katsomaan päivän tapahtumia. Kristikunnan kaikista osista oli kokoontunut todistajia katsomaan pitkällisen, omantunnon vapauden puolesta käydyn taistelun ensimmäistä suurta uhria.

Kun Husia vaadittiin antamaan lopullinen vastaus, hän kieltäytyi peruuttamasta, ja kiinnittäen läpitunkevan katseensa hallitsijaan, joka niin häpeämättömästi oli rikkonut lupauksensa, hän sa- [89] noi: »Päätin omasta vapaasta tahdostani saapua tähän kokoukseen täällä läsnäolevan keisarin suojakirjan ja lupauksen turvissa.»46 Sigismundin kasvot tulivat hehkuvan punaisiksi, kun kaikkien läsnäolevien silmät kääntyivät häneen.

Husin marttyyrikuolema

Kun tuomio oli julistettu, alkoivat häpäisymenot. Piispat pukivat vankinsa papin pukuun. Sitä vastaanottaessaan hän sanoi: »Meidän Herramme Jeesus Kristus oli häpäisytarkoituksessa puettu valkoiseen pukuun, kun Herodes antoi viedä hänet Pilatuksen eteen.»47 Kun häntä jälleen kehotettiin peruuttamaan, hän vastasi kansaan päin kääntyen: »Millaisin ilmein minä silloin katsoisin taivasta? Kuinka katsoisin niitä kansanjoukkoja, joille olen saarnannut puhdasta evankeliumia? Ei! Minä pidän heidän pelastustaan suuremmassa arvossa kuin tätä ruumisraukkaa, joka nyt on määrätty kuolemaan.» Häneltä riisuttiin vaatekappale toisensa jälkeen, ja jokainen piispa lausui kirouksen suorittaessaan osan seremoniasta. Lopuksi hänen päähänsä pantiin hiippa eli pyramidinmuotoinen paperitötterö, jossa oli kauheannäköisiä paholaisen kuvia sekä etupuolella silmiinpistävä kirjoitus: »Pääkerettiläinen.» »Minä kannan», Hus sanoi, »mitä suurimmasti iloiten tätä häpeäkruunua sinun asiasi tähden, oi Jeesus, joka minun puolestani kannoit orjantappurakruunua.»

Kun hänet oli siten puettu, papit sanoivat: »Nyt jätämme sinun sielusi saatanalle.» »Ja minä», Hus sanoi ja nosti silmänsä taivasta kohti, »annan henkeni sinun käsiisi, oi Herra Jeesus, sillä sinä olet lunastanut minut.»48

Hänet jätettiin nyt maallisten viranomaisten huostaan ja vietiin teloituspaikalle. Perässä kulki suuri saattue: satoja aseistettuja miehiä, pappeja ja piispoja kalliissa puvuissaan ja Konstanzin asukkaat. Kun marttyyri oli sidottu paaluun ja kaikki oli valmiina sytyttämistä varten, hänelle annettiin vielä kerran kehotus pelastaa elämänsä peruuttamalla väärät opetuksensa. »Mitkä väärät opetukset», Hus sanoi, »minun tulee peruuttaa? En tiedä olevani mihinkään syyllinen. Minä kutsun Jumalan todistajaksi, että kaiken, mitä minä olen kirjoittanut ja saarnannut, minä olen tehnyt pelastaakseni sieluja synnistä ja kadotuksesta; ja sen tähden minä mitä suurimmasti iloiten vahvistan verelläni sen totuuden, jota olen kirjoittanut ja saarnannut.»49 Kun liekit kohosivat hänen ympärillään, hän alkoi laulaa: »Jeesus, Daavidin poika, armahda minua», ja hän jatkoi tätä, kunnes liekit tukahduttivat hänen äänensä.

Hänen sankarillinen käytöksensä teki voimakkaan vaikutuksen hänen vihollisiinsakin. Eräs innokas katolilainen, joka kuvailee Husin ja vähän myöhemmin kuolleen Hieronymuksen marttyyrikuolemaa, sanoo: »Molemmat pysyivät järkkymättöminä, kun heidän viimeinen hetkensä lähestyi. He valmistautuivat tuleen, aivan kuin olisivat olleet menossa häihin. He eivät päästäneet tuskan- [90] huutoa. Liekkien noustessa he alkoivat laulaa hymnejä; ja tulen raivo sai vaivoin lopetetuksi heidän laulunsa.»

Kun Husin ruumis oli kokonaan palanut, koottiin tuhka ja maa, jonka päällä se oli, ja heitettiin Reiniin, joka vei ne edelleen mereen. Hänen vainoojansa turhaan kuvittelivat hävittäneensä ne totuudet, joita hän oli saarnannut. He tuskin aavistivat, että se tuhka, joka silloin meni mereen, oli niin kuin siemen, joka kylvetään kaikkiin maihin, ja että se oli tuottava paljon hedelmää totuuden todistuksen kautta sellaisissakin maissa, jotka silloin vielä olivat tuntemattomia. Ääni, joka oli puhunut Konstanzin kokoussalissa, oli synnyttänyt kaikuja, jotka tulivat kuulumaan kaikkina tulevina aikoina. Husia ei enää ollut, mutta ne totuudet, joiden puolesta hän kuoli, eivät voineet koskaan hävitä. Hänen uskonsa ja järkähtämättömyytensä oli rohkaiseva monia pysymään lujina totuudessa kidutuksesta ja kuolemasta huolimatta. Hänen teloituksensa paljasti koko maailmalle Rooman petollisuuden ja julmuuden. Totuuden viholliset olivat tietämättään edistäneet sitä asiaa, jolle he tur haan olivat koettaneet antaa kuo liniskun.

Hieronymus vankina Konstanzissa

Konstanziin pystytettiin toinenkin rovio. Toisenkin todistajan veren tuli puhua totuuden puolesta. Kun Hieronymus oli sanonut Hiisille jäähyväiset tämän lähtiessä kirkolliskokoukseen, hän oli kehottanut häntä olemaan rohkea ja järkähtämätön ja luvannut tulla hänelle avuksi, jos hän joutuisi vaaraan. Kuullessaan uskonpuhdistajan vankeudesta tuo uskollinen oppilas valmistautui välittömästi täyttämään lupauksensa. Hän lähti Konstanziin ilman suojakirjaa yhden ainoan seuralaisen kanssa. Sinne saavuttuaan hän tuli vakuuttuneeksi siitä, että hän oli vain pannut itsensä vaaralle alttiiksi voimatta tehdä mitään Husin vapauttamiseksi. Hän pakeni kaupungista mutta joutui kiinni kotimatkallaan. Kahlehdittuna ja sotilasjoukon vartioimana hänet vietiin takaisin. Kun hän oli ensimmäistä kertaa kirkollisko- [91] kouksen edessä ja yritti vastata häntä vastaan tehtyihin syytöksiin, kuului voimakas huuto: »Viekää hänet liekkeihin! Liekkeihin!»50 Hänet heitettiin vankilaan, jossa hänet kahlehdittiin paljon tuskaa tuottavaan asentoon, ja häntä ruokittiin leivällä ja vedellä. Muutamien kuukausien kuluttua Hieronymus sairastui hengenvaarallisesti vankilassa kokemansa julmuuden tähden, ja hänen vihollisensa, jotka pelkäsivät kuoleman vapauttavan hänet heidän käsistään, alkoivat kohdella häntä lievemmin, vaikka pitivätkin häntä vankilassa vielä vuoden päivät.

Husin kuolema ei ollut saanut aikaan sellaista vaikutusta kuin paavin kannattajat olivat odottaneet. Hänen suojakirjansa syrjäyttäminen oli nostattanut suuttumuksen myrskyn, ja kirkolliskokous piti turvallisempana päättää, että Hieronymusta ei polteta vaan hänet koetetaan pakottaa peruuttamaan oppinsa. Hänet tuotiin kokouksen eteen ja hänen valittavakseen esitettiin peruuttaminen tai roviolla kuoleminen. Vankeusajan alussa olisi kuolema ollut armoa verrattuna niihin hirvittäviin kärsimyksiin, joihin hän oli joutunut; mutta nyt, kun hän oli sairauden ja ankaran vankeuden heikentämä sekä tuskan ja jännityksen vaivaama, erillään ystävistään ja alakuloisena Husin kuolemasta, hänen sielunvoimansa pettivät, ja hän suostui noudattamaan kokouksen neuvoa. Hän lupasi pysyä katolisessa uskossa ja hyväksyi kirkolliskokouksen vaatimuksen Wycliffin ja Husin oppien hylkäämisestä lukuunottamatta niitä »pyhiä totuuksia», joita he olivat opettaneet.51

Tällä tavalla Hieronymus koetti vaientaa omantunnon äänen ja välttää tuomion. Mutta vankilan yksinäisyydessä hän näki selvemmin tekonsa merkityksen. Hän ajatteli Husin rohkeutta ja uskollisuutta ja sen vastakohtana omaa totuuden kieltämistään. Hän ajatteli jumalallista Mestaria, jota hän oli luvannut palvella ja joka hänen tähtensä kärsi ristinkuoleman. Ennen peruutusta oli vakuutus Jumalan suosiosta hänen lohtunaan, mutta nyt häntä vaivasivat omantunnon nuhteet ja epäily. Hän tiesi, että hänen täytyi peruuttaa vielä enemmän, ennen kuin hän voi olla sovinnossa Rooman kanssa. Polku, jolle hän oli [92] astunut, saattoi päättyä vain täydelliseen luopumukseen. Johtopäätös oli selvä: hän ei tahtonut kieltää Herraansa välttääkseen lyhytaikaisia kärsimyksiä.

Hieronymuksen puhe kirkolliskokouksen edessä

Pian hänet jälleen tuotiin kirkolliskokouksen eteen. Hänen alistumisensa ei tyydyttänyt hänen tuomareitaan, joiden verenhimo Husin kuoleman kiihottamana vaati uusia uhreja. Hieronymus olisi voinut säilyttää elämänsä vain ehdottomalla totuuden hylkäämisellä. Mutta hän oli päättänyt tunnustaa julkisesti uskonsa ja seurata marttyyriveljeään liekkeihin.

Hän peruutti aikaisemmat myönnytyksensä ja lähellä kuolemaa olevana miehenä vakavasti pyysi tilaisuutta puolustaa itseään. Peläten hänen sanojensa vaikutusta prelaatit vaatimalla vaativat, että hän vain lyhyesti vahvistaisi tai kieltäisi häntä vastaan tehtyjen syytösten todenperäisyyden. Hieronymus pani vastalauseen sellaista julmuutta ja vääryyttä vastaan. »Te olette sulkeneet minut kolmeksisadaksi neljäksikymmeneksi päiväksi pelottavaan vankilaan», hän sanoi, »keskelle saastaa ja inhottavaa löyhkää, mitä suurimpaan kaikkien tarvikkeiden puutteeseen, sitten tuotte minut eteenne ja kuuntelette kuolevaisia vihollisiani, mutta kieltäydytte kuulemasta minua. Jos te olette todella viisaita miehiä ja valaisette maailmaa, niin varokaa tekemästä syntiä vanhurskautta vastaan. Mitä minuun tulee, minä olen vain heikko kuolevainen. Minun elämälläni on vain vähän arvoa; ja kun minä varoitan teitä langettamasta väärää tuomiota, puhun vähemmän itseni puolesta kuin teidän.»52

Hieronymuksen pyyntöön suostuttiin viimein. Hän polvistui tuomariensa läsnäollessa ja rukoili, että Jumalan Henki johtaisi hänen ajatuksiaan ja sanojaan, niin ettei hän puhuisi mitään, mikä olisi ristiriidassa totuuden kanssa tai hänen Mestarinsa arvoa alenta vaa. Hänessä täyttyi tuona päivänä Jumalan ensimmäisille opetuslapsille antama lupaus: »Teidät viedään maaherrain ja kuningasten eteen minun tähteni. Mutta kun he vetävät teitä oikeuteen, älkää huolehtiko siitä, miten tahi mitä puhuisitte, sillä teille annetaan sillä hetkellä, mitä teidän on puhuminen. Sillä ette te itse puhu, vaan teidän Isänne Henki puhuu teissä» (Matt. 10: 18-20).

Hieronymuksen sanat herättivät hämmästystä ja ihmetystä hänen vihollisissaankin. Koko vuoden hän oli ollut vankilaan suljettuna voimatta lukea tai edes nähdä, suurissa ruumiillisissa kärsimyksissä ja sielun tuskassa. Kuitenkin hän esitti todistuksensa niin selvästi ja voimakkaasti kuin tekee henkilö, joka on saanut häiritsemättä opiskella. Hän kiinnitti kuulijainsa huomion suureen joukkoon pyhiä miehiä, jotka väärät tuomarit olivat tuominneet syyllisiksi. Miltei jokaisessa sukupolvessa on ollut sellaisia, joita on moitittu ja hyljeksitty heidän yrittäessään nostaa aikalaisiaan korkeammalle tasolle; mutta myöhemmin heidät on osoitettu kun- [93] nioituksen ansainneiksi. Väärä tuomioistuin tuomitsi itse Kristuksenkin pahantekijäksi.

Peruutuksessaan Hieronymus oli myöntänyt Husin tuomion oikeaksi; mutta nyt hän katui menettelyään ja todisti tämän marttyyrin olleen viaton ja pyhä. »Minä tunsin Husin hänen lapsuudestaan saakka», hän sanoi. »Hän oli mitä kunnollisin mies, oikeamielinen ja pyhä. Hänet tuomittiin kuolemaan, vaikka hän oli viaton. inäkin olen valmis kuolemaan. Minä en halua perääntyä niiden kidutusten edessä, joita minun viholliseni ja väärät todistajat minulle valmistavat. Heidän täytyy kerran vastata petoksistaan suuren Jumalan edessä, jota kukaan ei voi pettää.»53

Soimatessaan itseään siitä, että oli kieltänyt totuuden, Hieronymus jatkoi: »Kaikista synneistä, joita minä olen tehnyt nuoruudestani saakka, ei mikään paina minun mieltäni niin raskaasti eikä tuota minulle niin kalvavaa omantunnontuskaa kuin se, jonka minä tein tällä kohtalokkaalla paikalla hyväksyessäni sen väärän tuomion, joka julistettiin Wycliffille ja pyhälle marttyyrille Jan Husille, mestarilleni ja ystävälleni. Niin, minä tunnustan vilpittömästi ja vakuutan kauhun valtaamana, että minä häpeällisesti menetin rohkeuteni, kun kuoleman pelosta hylkäsin heidän oppinsa. Sen tähden rukoilen kaikkivaltiasta Jumalaa, että hän antaisi anteeksi minun syntini ja erityisesti tämän inhottavimman syntini.» Osoittaen tuomareitaan hän sanoi vakavasti: »Te tuomitsitte Wycliffin ja Jan Husin, ette hyökkäämisestä kirkon oppia vastaan, vaan yksinkertaisesti siitä syystä, että he ilmaisivat paheksumisensa papiston häpeällisestä elämästä komeudesta ja ylpeydestä sekä prelaattien ja pappien kaikista paheista. Niistä asioista, joita he ovat esittäneet ja joita ei voida kieltää, minä ajattelen ja puhun heidän tavallaan.»

Hänen puheensa keskeytettiin. Prelaatit huusivat väristen raivosta: »Mitä lisätodistuksia enää tarvitaan? Näemmehän omin silmin kerettiläisistä uppiniskaisimman!»

Hieronymus pysyi rauhallisena metelistä huolimatta ja huudahti: »Mitä! Luuletteko minun pelkäävän kuolemaa? Te olette pitäneet minua koko vuoden kauheassa vankeudessa, itse kuolemaa hirmuisemmassa. Olette kohdelleet minua julmemmin kuin turkkilaiset, juutalaiset tai pakanat, ja minun lihani on kirjaimellisesti mädännyt pois luistani. Kuitenkaan minä en valita, sillä valitus ei sovi rohkealle ja uljaalle miehelle. Mutta minä en voi olla ilmaisematta hämmästystäni sellaisen kristittyä kohtaan osoitetun raakuuden johdosta.»54

Hieronymuksen marttyyrikuolema

Raivon myrsky puhkesi jälleen, ja Hieronymus vietiin kiireesti takaisin vankilaan. Kokouksessa oli kuitenkin muutamia, joihin hänen sanansa olivat tehneet syvän vaikutuksen ja jotka halusivat pelastaa hänen elämänsä. Hänen luonaan kävi korkeaarvoisia kirkonmiehiä, jotka kehottivat häntä mukautumaan kirkolliskokouk- [94] sen vaatimukseen. Hänelle esitettiin mitä loistavimpia mahdollisuuksia palkaksi siitä, että hän lakkaisi vastustamasta Roomaa. Mutta Mestarinsa tavoin Hieronymus pysyi lujana, kun hänelle tarjottiin tämän maailman kunniaa.

»Näyttäkää minulle Pyhästä Raamatusta, että minä olen väärässä», hän sanoi, »ja minä peruutan sen.»

»Pyhästä Raamatusta!» huudahti eräs hänen kiusaajistaan, »tuomitaanko kaikki sen mukaan? Kuka sitä voi ymmärtää, ennen kuin kirkko selittää?»

»Ovatko ihmisten perimätiedot luotettavampia kuin Vapahtajamme evankeliumi?» vastasi Hieronymus, »Paavali ei kehottanut niitä, joille hän kirjoitti, seuraamaan ihmisten perinnäistapoja, vaan neuvoi tutkimaan pyhiä kirjoituksia.» »Harhaoppinen», oli vastaus. »Minä kadun, että olen puhunut sinulle niin kauan. Näen sinun olevan perkeleen kiihottama.»55

Ennen pitkää hänelle langetettiin kuolemantuomio. Hänet vietiin samaan paikkaan, jossa Hus oli heittänyt henkensä. Hän kulki tietään laulaen, ja hänen kasvoistaan loisti ilo ja rauha. Katse oli kiinnitetty Kristukseen, ja kuoleman kammo oli poissa. Kun pyöveli ryhtyessään sytyttämään roviota meni marttyyrin taakse, tämä huusi: »Tule rohkeasti esiin; aseta tuli kasvojeni eteen. Jos minä olisin pelännyt, en olisi täällä.» Hänen viimeiset sanansa, jotka hän [95] lausui liekkien kohotessa hänen ympärillään, olivat rukous. »Herra, kaikkivaltias Isä», hän huusi, »armahda minua ja anna minun syntini anteeksi; sillä sinä tiedät minun aina rakastaneen sinun totuuttasi.»56 Hänen äänensä lakkasi kuulumasta, mutta hänen huulensa liikkuivat vielä rukouksen jatkuessa. Kun tuli oli suorittanut tehtävänsä, koottiin marttyyrin tuhka ja maa jossa se oli ja heitettiin Reiniin samoin kuin Husinkin tuhka.

Uskonsotaa Böömissä

Niin kuolivat Jumalan uskolliset valonkantajat. Mutta heidän julistamiensa totuuksien ja heidän sankarillisen esimerkkinsä valoa ei voitu sammuttaa. Ihmiset olisivat voineet yhtä hyvin pysäyttää auringon radallaan kuin estää sen päivän koiton, joka silloin maailmalle sarasti.

Husin teloitus oli herättänyt Böömissä suurta katkeruutta ja inhoa. Koko kansa tiesi hänen kaatuneen pappien vihan ja keisarin uskottomuuden uhrina. Hänet tunnustettiin uskolliseksi totuuden julistajaksi, ja kirkolliskokousta, joka oli tuominnut hänet kuolemaan, syytettiin murhasta. Hänen oppejaan tutkittiin nyt paljon innokkaammin kuin koskaan ennen. Paavit olivat määränneet Wycliffin kirjoitukset poltettaviksi. Mutta nyt otettiin hävitykseltä säästyneet osat esille Piilopaikoistaan. Niitä tutkittiin Raamatun tai saatavissa olevien Raamatun osien rinnalla, ja tämä johti monet vastaanottamaan Puhdistetun uskon.

Husin murhaajat eivät katselleet toimettomina hänen asiansa menestymistä. Paavi ja keisari ryhtyivät yhdessä tukahduttamaan liikettä, ja Sigismundin joukot hyökkäsivät Böömiin.

Mutta pelastaja ilmaantui. Böömiläisiä johti Zizka, joka pian sodan puhkeamisen jälkeen tuli täysin sokeaksi mutta joka oli sittenkin aikansa taitavimpia kenraaleja. Jumalan apuun ja asiansa oikeuteen luottaen tämä kansakunta vastusti mahtavimpia sotajoukkoja, mitä voitiin lähettää sitä vastaan. Yhä uudelleen keisari kokosi vereksiä joukkoja ja hyökkäsi Böömiin, mutta joutui aina häpeällisesti vetäytymään takaisin. Hussilaiset olivat voittaneet kuoleman pelon, eikä kukaan voinut heitä vastustaa. Muutamia vuosia sodan puhkeamisen jälkeen urhea Zizka kuoli; mutta hänen tilalleen tuli Prokopius, joka oli yhtä urhoollinen ja taitava kenraali ja lisäksi joissakin suhteissa kykenevämpi johtaja.

Kun böömiläisten viholliset saivat kuulla, että Zizka oli kuollut, he katsoivat sopivan tilaisuuden tulleen voittaa kaikki menetetty takaisin. Paavi julisti nyt ristiretken hussilaisia vastaan, ja jälleen suuri sotajoukko lähetettiin Böömiin, mutta se kärsi pelottavan tappion. Julistettiin uusi ristiretki. Kaikista paavia kannattavista Euroopan maista koottiin miehiä, rahaa ja sotatarvikkeita. Suuret joukot kokoontuivat paavin lipun alle vakuuttuneina siitä, että harhauskoiset hussilaiset saataisiin viimein tuhotuiksi. Voitonvarmana tuo suuri sotajoukko tunkeutui Böömiin. Kansa kokoontui jälleen [96] karkottamaan hyökkääjiä. Nuo kaksi armeijaa lähestyivät toisiaan, niin että vain virta erotti ne. Ristiretkeilijäin joukko oli paljon suurempi, mutta sen sijaan että se olisi hyökännyt virran yli hussilaisten kimppuun, joita vastaan se oli tullut taistelemaan näin kauas, se pysyi hiljaa paikallaan katseet kiinnitettyinä hussilaissotureihin.57 Sitten yhtäkkiä salaperäinen kauhu valtasi joukon. Kertaakaan iskemättä tuo mahtava joukko hajosi ja pakeni, ikään kuin näkymätön voima olisi sen karkottanut. Hussilaiset seurasivat kintereillä ja tappoivat suuren joukon pakenevia vihollisia. Lisäksi voittajat saivat suuren sotasaaliin, niin että sota köyhdyttämisen sijasta rikastutti böömiläisiä.

Muutamia vuosia myöhemmin uuden paavin aikana pantiin jälleen toimeen ristiretki. Entiseen tapaan koottiin miehiä ja varoja Euroopan kaikista katolisista maista. Tähän vaaralliseen yritykseen houkuteltiin osanottajia suurin lupauksin. Jokaiselle retkeen osallistuvalle taattiin täysi anteeksianto pahimmistakin rikoksista. Kaikille, jotka sodassa kaatuisivat, luvattiin suuri palkkio taivaassa, ja eloon jääneet niittäisivät kunniaa ja rikkautta taistelukentällä. Jälleen saatiin kokoon suuri armeija, joka tunkeutui rajan yli Böömiin. Hussilaisten sotavoimat perääntyivät hyökkääjien edessä, vetivät näitä yhä kauemmaksi sisämaahan ja saattoivat heidät uskomaan jo voittaneensa. Lopulta Prokopiuksen armeija pysähtyi ja alkoi edetä vihollista kohti alkaakseen taistelun. Ristiretkeläiset huomasivat nyt erehdyksensä ja leiriytyivät odottamaan hyökkäystä. Kuullessaan hussilaisjoukkojen lähestyvän, vaikka niitä ei vielä näkynyt, ristiretkeläiset joutuivat taas pa kokauhun valtaan. Ruhtinaat, kenraalit ja tavalliset sotilaat heittivät pois aseensa ja pakenivat kaikkiin suuntiin. Paavin lähetti läs, joka oli hyökkäyksen johtaja na, koetti turhaan koota säikähty neitä ja epäjärjestykseen joutu neita joukkojaan. Hänen sitkeimmistä ponnistuksistaan huolimatta pakolaisvirta tempasi hänetkin mukaansa. Tappio oli täydellinen, ja voittajat saivat jälleen suuren sotasaaliin.

Täten toinen Euroopan mahtavimpien kansakuntien lähettämä sotajoukko, johon kuului urhoollisia, harjaantuneita ja sotaan varustettuja miehiä, aseitaan käyttämättä pakeni pienen ja tähän saakka heikon kansan puolustajien edessä. Tämä oli Jumalan voiman ilmaus. Hyökkääjät joutuivat yliluonnollisen kauhun valtaan. Hän, joka hukutti faraon sotajoukot Punaiseen mereen, ajoi pakoon Midianin armeijat Gideonin ja hänen kolmensatansa edessä ja yhtenä yönä nöyryytti ylpeän Assyrian sotavoimat, ojensi taas kätensä murtaakseen sortajan voiman. »Siinä heidät valtaa kauhu, missä ei kauhistavaa ole; sillä Jumala hajottaa niiden luut, jotka sinua saartavat. Sinä saatat heidät häpeään, sillä Jumala hylkää heidät» (Ps. 53: 6).

Böömi alistetaan petoksella

Kun paavilliset johtajat eivät enää voineet toivoa voittavansa väki- [97] vallalla, he päättivät viimein turvautua petokseen. Tehtiin sopimus, joka näytti myöntävän böömiläisille omantunnonvapauden mutta todellisuudessa petollisesti saattoi heidät Rooman vallan alaisuuteen. Böömiläiset olivat esittäneet neljä kohtaa rauhan ehdoiksi Rooman kanssa: vapauden saarnata Raamatun mukaan, koko seurakunnan oikeuden leipään ja viiniin Herran ehtoollisessa, jumalanpalveluksen toimittamisen äidinkielellä sekä papiston poissulkemisen maallisista toimista ja maallisesta vallasta, niin että rikostapauksissa maallisilla tuomioistuimilla olisi valta tuomita niin hyvin pappeja kuin kansaakin. Paavin viranomaiset lopulta »myöntyivät siihen, että hussilaisten neljä kohtaa hyväksyttäisiin mutta siten, että niiden selittämisoikeus, se on, niiden tarkan merkityksen määrääminen, kuuluisi neuvostolle toisin sanoen paaville ja keisarille.»58 Tälle perustalle sopimus tehtiinkin, ja Rooma sai teeskentelyllä ja petoksella sen, mitä se turhaan oli koettanut saada sodalla. Kun se sai selittää hussilaisten neljä kohtaa kuten Raamatunkin omalla tavallaan, se voi saattaa niiden merkityksen sopusointuun omien tarkoitustensa kanssa.

Böömissä oli suuri joukko niitä, jotka huomasivat sopimuksen salakavalasti riistävän heiltä vapauden, eivätkä voineet sitä hyväksyä. Syntyi erimielisyyttä ja hajaannusta, mikä johti taisteluun ja verenvuodatukseen heidän omassa keskuudessaan. Tässä taistelussa jalo Prokopius kaatui ja Böömi menetti vapautensa.

Sigismund, joka oli pettänyt Husin ja Hieronymuksen, tuli nyt Böömin kuninkaaksi; ja vaikka oli vannonut säilyttävänsä böömiläisten oikeuden, hän ryhtyi vakiinnuttamaan paaviutta. Mutta hän ei voittanut mitään palvelemalla Roomaa. Edelliset kaksikymmentä vuotta hänen elämästään olivat olleet täynnä työtä ja vaaroja. Hänen sotajoukkonsa olivat tuhoutuneet ja hänen aarreaittansa tyhjentyneet pitkäaikaisen, hedelmättömän sotimisen tähden; ja nyt, hallittuaan yhden vuoden hän kuoli jättäen valtakuntansa kansalaissodan partaalle ja nimensä kunniattomuuden merkillä leimattuna jälkimaailmalle.

Hussilaisten jäännös

Levottomuudet, taistelut ja verenvuodatus jatkuivat. Vieraita sotajoukkoja hyökkäsi jälleen Böömiin, ja sisäinen eripuraisuus pirstoi jatkuvasti kansaa. Ne, jotka pysyivät uskollisina evankeliumille, joutuivat verisen vainon kohteiksi. Kun heidän entiset veljensä, jotka olivat tehneet liiton Rooman kanssa, imivät sen erehdyksiä, nämä vanhan uskon puoltajat liittyivät yhteen erilliseksi seurakunnaksi, jonka nimeksi valittiin »Yhdistyneet Veljet.» Tämä teko herätti kaikissa kansankerroksissa vihamielisyyttä heitä kohtaan. Kuitenkin he pysyivät lujina. Vaikka heidän oli pakko etsiä turvapaikkaa metsistä ja luolista, he kuitenkin kokoontuivat lukemaan Jumalan sanaa ja häntä yhdessä palvelemaan.

Sanansaattajien kautta, joita he salaa lähettivät eri maihin, he sai- [98] vat tietää, että siellä ja täällä oli »hajalla asuvia totuuden tunnustajia, muutamia tässä kaupungissa, muutamia tuossa toisessa, vainottuina niin kuin he itsekin, ja että Alppien keskellä oli vanha seurakunta, joka piti yksinomaan Raamattua uskonsa perustana sekä todisti Rooman epäjumalanpalvelusta ja turmeltuneisuutta vastaan.»59 Nämä tiedot he ottivat vastaan suuresti iloiten ja ryhtyivät kirjeenvaihtoon valdolaiskristittyjen kanssa.

Uskollisina evankeliumille böömiläiset odottivat vainojensa yön päättymistä ja suuntasivat vielä sen pimeimpänä hetkenä katseensa taivaanrantaa kohti kuten ne, jotka odottavat aamua. »Heidän osakseen tulivat pahat päivät, mutta he muistivat sanat, jotka Hus ensin lausui ja sitten Hieronymus toisti, että kuluisi vuosisata, ennen kuin päivä koittaisi. Nämä sanat merkitsivät hussiläisille samaa kuin Joosefin sanat Israelin heimoille orjuuden maassa: »Minä kuolen, mutta Jumala pitää huolen teistä ja vie teidät pois tästä maasta.»60 »Viidennen toista vuosisadan lopulla alkoi Yhdistyneiden Veljien seurakun tien lukumäärä hitaasti mutta varmasti kasvaa. Vaikka heitä vieläkin häirittiin, he saivat kuitenkin entiseen verrattuna olla suhteellisen hyvässä rauhassa. Kuudennentoista vuosisadan alussa heillä oli Böömissä ja Määrissä kaksisataa seurakuntaa.»61 »Niin suuri oli se jäännös, joka oli välttänyt tulen ja miekan hävittävän raivon ja sai nähdä sen päivän sarastuksen, josta Hus oli ennustanut.»62 [99]

Luku 7—Lutherin ero Roomasta

Huomattavin niistä, jotka kutsuttiin johtamaan seurakuntaa paavikunnan pimeydestä puhtaamman opin valoon, oli Martti Luther. Hän oli oikea mies aikanaan: uuttera, inndkas ja Jumalalle antautunut, ei tuntenut mitään muuta pelkoa kuin Jumalan pelon eikä tunnustanut mitään muuta uskon perustetta kuin Pyhän Raamatun. Jumala teki hänen kauttaan suuren työn seurakunnan uskonpuhdistuksen ja maailman valistuksen hyväksi.

Lutherin lapsuus ja opiskeluvuodet

Evankeliumin ensimmäisten julistajien tavoin Luther lähti köyhien riveistä. Hän vietti lapsuutensa saksalaisen työmiehen matalassa majassa. Päivästä päivään vuorityömiehenä uurastaen hänen isänsä hankki varoja poikansa kasvatusta varten. Hän toivoi, että pojasta tulisi lainoppinut; mutta Jumalan tarkoituksena oli kasvattaa hänet sen suuren temppelin rakentajaksi, joka niin hitaasti kohosi vuosisatojen kuluessa. Vastukset, köyhyys ja ankara kuri muodostivat sen koulun, jossa ääretön Viisaus valmisti Lutheria tärkeää elämäntyötä varten.

Lutherin isä oli lahjakas ja ajatteleva mies, lujaluontoinen, rehellinen, päättäväinen ja suorasukainen. Hän seurasi vakaumustaan seurauksista välittämättä. Hyvä arvostelukyky johti hänet epäilemään munkkilaitosta. Sen tähden hän oli hyvin harmistunut, kun Luther ilman hänen suostumus- [100] taan meni luostariin. Kului kaksi vuotta ennen kuin isä sopi poikansa kanssa, eikä hän silloinkaan muuttanut mielipiteitään.

Lutherin vanhemmat pitivät tarkkaa huolta lastensa kasvatuksesta ja opetuksesta. He koettivat ohjata heitä Jumalan tuntemiseen ja kristillisten hyveiden harjoittamiseen. Isä rukoili usein poikansa kuullen, että tämä muistaisi Herran nimeä ja olisi tulevina päivinä apuna hänen totuutensa levittämisessä. Vanhemmat käyttivät ahkerasti kaikkia siveellistä ja tietopuolista kehitystä edistäviä tilaisuuksia, joita heillä oli työteliäässä elämässään. Vakavasti ja kestävästi he pyrkivät kasvattamaan lapsiaan hurskasta ja hyödyllistä elämää varten. Tiukkoina ja lujaluontoisina he joskus käyttivät liian suurta ankaruutta; mutta uskonpuhdistaja itse, vaikka tiesikin heidän joissakin asioissa erehtyneen, näki heidän kurinpidossaan enemmän kiitettävää kuin moitittavaa.

Luther lähetettiin nuorena kouluun, jossa kohtelu oli kovaa, jopa väkivaltaista. Vanhempiensa suuren köyhyyden tähden hänen täytyi vieraassa koulukaupungissa väliin hankkia elatuksensa laulamalla, hän kulki ovelta ovelle ja usein hän näki nälkää. Siihen aikaan vallinneet synkät, taikauskoiset uskonkäsitykset täyttivät hänet pelolla. Illalla hän meni levolle mieli murheellisena ajatellen levottomana synkkää tulevaisuutta. Hän piti Jumalaa pikemmin ankarana, armottomana tuomarina ja julmana tyrannina kuin hellänä taivaallisena Isänä.

Tällaisista suurista ja masentavista vastuksista huolimatta Luther tunkeutui määrätietoisesti eteenpäin sitä siveellisyyden ja tiedon korkeaa päämäärää kohti joka veti häntä voimakkaasti puoleensa. Hän janosi tietoa, ja hänen vakava ja käytännöllinen luon teensa sai hänet etsimään täysipainoista ja hyödyllistä ennemmin kuin huomiota herättävää ja pinnallista. Kun hän kahdeksantoistavuotiaana meni Erfurtin yliopistoon, hänen asemansa oli suotuisampi ja tulevaisuutensa valoisampi kuin aikaisempina vuosina. Hänen vanhempansa olivat ahkeruutensa ja säästäväisyytensä ansiosta päässeet niin hyvään taloudelliseen asemaan, että voivat avustaa häntä riittävästi, ja ymmärtäväisten ystävien vaikutus oli jonkin verran vähentänyt aikaisemman kasvatuksen huonoja seurauksia. Hän omistautui tutkimaan parhaimpien kirjailijain teoksia, talletti huolellisesti heidän tärkeimmät ajatuksensa ja teki viisasten viisauden omakseen. Aikaisempienkin opettajiensa ankarasssa koulussa hän oli jo varhain osoittanut erikoista lahjakkuutta; ja suotuisissa olosuhteissa hän kehittyi nopeasti. Pettämätön muisti, vilkas mielikuvitus, terävä järki ja väsymätön uutteruus asettivat hänet pian eturiviin tovereittensa joukossa. Henkinen harjoitus kehitti hänen ymmärrystään, elvytti hänen ajatteluaan, vahvisti hänen käsityskykyään ja valmisti häntä siten elämän taisteluja varten.

Lutherin sydämessä asuva Herran pelko teki hänet kestäväksi pyrkimyksissään ja syvästi nöyräksi Jumalan edessä. Hän tunsi [101] aina olevansa riippuvainen Jumalan avusta ja aloitti jokaisen päivän rukouksella samalla kun hänen sydämestään nousi jatkuvasti johdatuksen ja avun pyyntö. Hän sanoi usein: »Hyvin rukoiltu on enemmän kuin puoleksi opittu.»63

Kun Luther eräänä päivänä tutki kirjoja yliopiston kirjastossa, hän huomasi latinankielisen Raamatun. Sellaista kirjaa hän ei ollut milloinkaan ennen nähnyt, eikä hän tiennyt sellaista olevan olemassakaan. Hän oli kuullut luettavan osia evankeliumeista ja kirjeistä yleisissä jumalanpalveluksissa, ja hän otaksui, että näissä oli kaikki kirjoitettu Jumalan sana. Nyt hän näki ensimmäisen kerran koko Raamatun. Kunnioittaen ja ihmetellen hän käänteli pyhän kirjan lehtiä. Sykkivin sydämin ja tihenevin valtimonlyönnein hän luki elämän sanaa, silloin tällöin pysähtyen ja huudahtaen: »Oi, jospa Jumala antaisi minulle tällaisen kirjan!»64 Taivaan enkeleitä oli hänen vieressään, ja valonsäteet Jumalan valtaistuimelta paljastivat totuuden aarteita hänen ymmärrykselleen. Hän oli aina pelännyt loukata Jumalaa, mutta nyt hänen syntinen tilansa paljastui hänelle selvemmin kuin koskaan ennen.

Ahdistuneesta munkista Wittenbergin professoriksi

Harras halu päästä vapaaksi synnistä ja rauhaan Jumalan kanssa sai hänet viimein menemään luostariin ja antautumaan munkiksi. Täällä hänen täytyi tehdä mitä karkeimpia töitä ja kerjäten kulkea talosta taloon. Hän oli siinä iässä, jossa ihminen eniten toivoo tulevansa huomatuksi ja arvossa pidetyksi, ja nämä halvat työt loukkasivat syvästi hänen luonnollisia tunteitaan; mutta hän kantoi kärsivällisesti tämän nöyryytyksen, koska hän uskoi sen välttämättömäksi syntiensä tähden.

Jokaisen vapaan hetken velvollisuuksiensa lomassa hän käytti opiskeluun. Hän riisti itseltään nukkumisaikaa, ja sekin että hän käytti aikaa niukkoihin aterioihin, tuntui hänestä vastenmieliseltä. Suurinta iloa hänelle tuotti Jumalan sanan tutkiminen. Hän oli löytänyt Raamatun, joka oli vitjoilla kiinnitetty luostarin seinään, ja sitä hän kävi usein lukemassa. Kun hänen synnintuntonsa syveni, hän koetti omilla töillään saada anteeksiantamuksen ja rauhan. Hän vietti hyvin ankaraa elämää koettaen paastoilla, valvomisilla ja itsensä ruoskimisella kukistaa luonteessaan olevan pahan, josta luostarielämä ei ollut häntä vapauttanut. Hän oli valmis uhraamaan mitä tahansa saavuttaakseen sellaisen sydämen puhtauden, että Jumala voisi hänet hyväksyä. »Minä olin todella hurskas munkki», hän sanoi myöhemmin, »ja seurasin veljeskuntani sääntöjä tiukemmin, kuin voin sanoin ilmaista. Jos munkin olisi mahdollista päästä taivaaseen munkkilaisuuteen kuuluvien tekojen avulla, olisi minulle varmasti tullut se oikeus. Jos sitä olisi kestänyt kauan, olisi kidutus ottanut minulta hengen.»65 Tämän tuskallisen kurin vaikutuksesta hän heikentyi niin, että sai pyörtymiskohtauksia, eikä hän kos- [102] kaan täysin toipunut näistä seurauksista. Mutta kaikista näistä ponnistuksista huolimatta hänen rasittunut sielunsa ei saanut lievitystä. Viimein hän joutui epätoivon partaalle.

Kun Lutherista tuntui, että kaikki oli mennyttä, Jumala antoi hänelle ystävän ja auttajan. Hurskas Staupitz auttoi häntä ymmärtämään Jumalan sanaa sekä kehotti häntä kääntämään katseensa pois itsestään, lakkaamaan ajattelemasta Jumalan lain rikkomisen seurauksena olevaa loppumatonta rangaistusta ja katsomaan Jeesukseen, syntejä anteeksiantavaan Vapahtajaansa. »Sen sijaan, että kiduttaisit itseäsi syntiesi tähden, heittäydy Lunastajasi syliin. Turvaudu häneen, hänen elämänsä vanhurskauteen ja hänen kuolemansa sovitukseen. — Kuuntele Jumalan Poikaa. Hän tuli ihmiseksi antaakseen sinulle vakuutuksen Jumalan suosiosta. Rakasta häntä, joka ensin on rakastanut sinua.»65 Näin tämä armon sanansaattaja puhui. Hänen sanansa tekivät syvän vaikutuksen Lutheriin. Monien kauan hellittyjä erehdyksiä vastaan käymiensä taistelujen jälkeen hän kykeni käsittämään totuuden, ja [103] hänen levoton mielensä sai rauhan.

Luther vihittiin papiksi ja kutsuttiin luostarista professorinvirkaan Wittenbergin yliopistoon. Täällä hän antautui tutkimaan Raamattua sen alkukielellä. Hän alkoi luennoida Raamatusta selittäen psalmeja, evankeliumeja ja kirjeitä suurille joukoille innostuneita kuulijoita. Staupitz, hänen ystävänsä ja esimiehensä, kehotti häntä nousemaan saarnatuoliin ja julistamaan Jumalan sanaa. Luther vitkasteli, sillä hän tunsi itsensä arvottomaksi puhumaan kansalle Kristuksen edustajana. Vasta pitkän taistelun jälkeen hän myöntyi ystäviensä pyyntöön. Hän tunsi jo hyvin Raamattua, ja Jumalan armo oli hänen yllään. Hänen kaunopuheisuutensa valtasi kuulijat. Se selvyys ja voima, jolla hän esitti totuutta, sai heidät vakuuttuneiksi siitä, ja hänen palava intonsa kosketti heidän sydäntään.

Käynti Roomassa

Luther oli vielä Rooman kirkon uskollinen poika eikä ollut aikonut koskaan tulla miksikään muuksi. Jumalan kaitselmuksesta hän joutui menemään Roomaan. Hän suoritti matkan jalkaisin ja majaili tien varrella olevissa luostareissa. Eräässä Italian luostarissa hän ihmetellen pani merkille siellä näkemänsä rikkauden, loiston ja ylellisyyden. Kun munkeilla oli ruhtinaalliset tulot, he asuivat komeissa asunnoissa, pukeutuivat mitä hienoimpiin ja kallisarvoisimpiin vaatteisiin ja herkuttelivat upeasti katettujen pöytien ääressä. Tuskallisin aavistuksin Luther totesi näkemänsä loiston ja oman kieltäymyksistä rikkaan elämänsä välisen jyrkän eron. Hän alkoi joutua ymmälle.

Vihdoin hän näki kaukaa seitsemän kukkulan kaupungin. Syvästi liikuttuneena hän heittäytyi maahan ja huudahti: »Pyhä Rooma, minä tervehdin sinua!» Hän meni kaupunkiin, kävi kirkoissa, kuunteli pappien ja munkkien esittämiä ihmeellisiä kertomuksia ja toimitti tunnollisesti kaikki vaaditut hartaudenharjoitukset. Kaikkialla hän näki asioita, jotka täyttivät hänet hämmästyksellä ja kauhulla. Hän näki vääryyden vallitsevan papiston kaikissa piireissä. Kun hän kuuli prelaattien puhuvan sopimatonta pilaa ja näki heidän karkeasti loukkaavan jumalanpalveluksen pyhyyttä vieläpä messun aikana, hänet valtasi [104] kauhu. Seurustellessaan munkkien ja kaupungin asukkaiden kanssa hän näki tuhlausta ja irstailua. Mihin tahansa hän kääntyikin, hän löysi pyhyyden asemesta pyhyyden loukkausta. »On mahdotonta kuvitella», hän kirjoitti, »mitä syntejä ja häpeällisiä tekoja harjoitetaan Roomassa; ne täytyy nähdä ja kuulla, ennen kuin voi uskoa. Onkin tapana sanoa: ’Jos on olemassa helvetti, on Rooma rakennettu sen päälle; se on syvyyden kuilu, josta nousee kaikenlaisia syntejä.’»66

Paavi oli käskykirjeessään hiljattain luvannut synninpäästön kaikille, jotka nousisivat polvillaan »Pilatuksen portaita» ylös. Väitettiin, että Vapahtajamme kulki niitä pitkin jättäessään roomalaisen oikeussalin ja että ne oli kuljetettu yliluonnollisella tavalla Jerusalemista Roomaan. Luther nousi eräänä päivänä hartain mielin näitä portaita, kun yhtäkkiä ukkosen kaltainen ääni tuntui sanovan hänelle: »Vanhurskas on elävä uskosta» (Room. 1:17). Hän hypähti seisaalleen ja kiiruhti paikalta häpeän ja kauhun valtaamana. Tämä teksti ei koskaan kadottanut voimaansa hänen elämässään. Tästä hetkestä lähtien hän näki selvemmin kuin koskaan ennen, kuinka petollista oli luottaa ihmistekoihin pelastuskeinoina ja kuinka välttämätöntä oli jatkuvasti uskoa Kristuksen ansioihin. Hänen silmänsä olivat auenneet eivätkä enää koskaan sulkeutuneet paavikunnan erehdyksille. Kun hän käänsi kasvonsa pois Roomasta, hänen sydämensäkin oli kääntynyt siitä pois, ja siitä lähtien ero yhä suureni, kunnes hän lopulta katkaisi kaikki yhteydet paavilliseen kirkkoon.

Raamatun totuuden julistajana Wittenbergissä

Palattuaan Roomasta Luther sai Wittenbergin yliopistossa jumaluusopin tohtorin arvon. Nyt hä neliä oli vapaus antautua täydellisemmin kuin koskaan ennen rakastamansa Pyhän Raamatun tut kimiseen. Hän oli juhlallisesti luvannut tutkia huolellisesti ja saarnata uskollisesti Jumalan sanaa ei paavien lausuntoja ja oppeja koko elämänsä ajan. Hän ei ollut enää ainoastaan munkki ja professori vaan valtuutettu Raamatun julistaja. Hänet oli kutsuttu paimeneksi ruokkimaan Jumalan laumaa, joka isosi ja janosi totuutta. Hän vakuutti, että kristityt eivät saa hyväksyä mitään muita oppeja kuin ne, jotka perustuvat Pyhään Raamattuun. Nämä sanat iskivät itse paavin vallan perustukseen. Ne sisälsivät uskonpuhdistuksen tärkeimmän periaatteen.

Luther näki, kuinka vaarallista oli ihmisten oppien korottaminen Jumalan sanan yläpuolelle. Hän hyökkäsi rohkeasti skolastikkojen järkeilevää epäuskoa vastaan ja taisteli niitä filosofian ja teologian järjestelmiä vastaan, joilla niin kauan oli ollut määräävä vaikutus kansaan. Hän hylkäsi sellaiset opinnot, ei ainoastaan hyödyttöminä vaan suorastaan vahingollisina, ja koetti kääntää kuulijainsa ajatukset viisaustieteilijäin ja jumaluusoppineiden viisasteluista profeettojen ja apostolien julistamiin ikuisiin totuuksiin. [105]

Lutherin julistama sanoma oli kallisarvoinen niille suurille kuulijakunnille, jotka hyvin hartaina kuuntelivat hänen sanojaan. He eivät olleet koskaan ennen kuulleet sellaista opetusta. Iloinen sanoma Vapahtajan rakkaudesta sekä vakuutus anteeksiannosta ja rauhasta hänen sovittavan verensä kautta ilahduttivat heitä ja synnyttivät heissä kuolemattomuuden toivon. Wittenbergissä syttyi valo, joka oli leviävä kaikkiin maihin ja kirkastuva jatkuvasti aina ajan loppuun saakka.

Mutta valo ja pimeys eivät sovi yhteen. Totuuden ja valheen välillä on alituinen taistelu. Toisen tukeminen ja puolustaminen on toisen ahdistamista ja kukistamista. Vapahtajamme itse selitti: »En ole tullut tuomaan rauhaa vaan miekan» (Matt. 10: 34). Luther sanoi muutamia vuosia uskonpuhdistuksen alkamisen jälkeen: »Jumala ei minua johda vaan työntää eteenpäin, hän kantaa minua. En ole itseni herra. Haluaisin elää rauhassa, mutta minut on heitetty keskelle melskeitä ja mullistuksia».67 Hänen tuntui olevan pakko ryhtyä taistelemaan.

Anekauppias Tetzel

Rooman kirkko oli tehnyt Jumalan armon kauppatavaraksi. Rahanvaihtajain pöydät (Matt. 21: 12) olivat asetetut hänen alttariensa viereen, ja ilmassa kajahtelivat ostajien ja myyjien huudot. Paavin lähettiläät myivät julkisesti paavin aneita. Syyksi varojen keräämiseen sanottiin Pyhän Pietarin kirkon rakentaminen Roomaan. Rikoksista saaduilla rahoilla oli rakennettava temppeli Jumalan palvelemista varten, ja sen kulmakivet oli laskettava jumalattomuuden palkalla! Mutta juuri se keino, joka valittiin Rooman vahvistamiseksi, aiheutti sen voimalle ja suuruudelle vaarallisimman iskun. Juuri tämä herätti paavikunnan päättäväisimmät ja menestyksellisimmät viholliset ja johti taisteluun, joka järkytti paavin istuinta ja asetti kolminkertaisen kruunun paavin päässä vaaraan.

Virkamies, joka määrättiin johtamaan anekauppaa Saksassa Tetzel nimeltään oli todistettu syylliseksi mitä häpeällisimpiin rikoksiin yhteiskuntaa ja Jumalan lakia vastaan. Mutta hän oli välttänyt rikoksiaan vastaavan rangaistuksen, ja hänen tehtäväkseen oli annettu edistää paavin voitonhimoisia ja häikäilemättömiä aikeita. Julkeasti hän toisti mitä räikeimpiä valheita ja kertoi ihmeellisiä taruja pettääkseen tietämätöntä, taikauskoista ja helposti harhaanjohdettavaa kansaa. Jos ihmisillä olisi ollut Jumalan sana, heitä ei olisi siten petetty. Heiltä oli evätty Raamattu, jotta he pysyisivät paavin vallan alaisina ja olisivat siten lisäämässä sen kunnianhimoisten johtajien valtaa ja varallisuutta.68

Kun Tetzel tuli johonkin kaupunkiin, lähetti kulki hänen edellään julistaen: »Jumalan ja pyhän isän armo on teidän porteillanne»69; ja kansa otti tuon Jumalaa pilkkaavan teeskentelijän vastaan, aivan kuin hän olisi ollut Jumala, joka oli tullut taivaasta alas heidän luokseen. Kirkkoon järjestettiin häpeällinen kaupankäynti. [106] Tetzel nousi saarnatuoliin ja ylisti anetta Jumalan arvokkaimmaksi lahjaksi. Hän selitti, että hänen anekirjojensa nojalla kaikki ne synnit, joita ostaja myöhemmin halusi tehdä, annettaisiin tälle anteeksi, »eikä katumuskaan ollut välttämätön».70 Vieläkin enemmän hän lupasi. Hän vakuutti kuulijoilleen, että anekirjoilla oli valta pelastaa, ei ainoastaan eläviä vaan myös kuolleita. Niin pian kuin raha kilahtaisi hänen laatikkonsa pohjaan, lähtisi se sielu, jonka puolesta raha annettiin, kiirastulesta taivaaseen.71

Kun noita Simon tarjosi apostoleille rahaa saadakseen vallan tehdä ihmeitä, Pietari vastasi hänelle: »Menkööt rahasi sinun kanssasi kadotukseen, koska luulet Jumalan lahjan olevan rahalla saatavissa» (Ap.t. 8: 20). Mutta tuhannet ottivat innokkaasti vastaan Tetzelin tarjouksen. Kultaa ja hopeaa virtasi hänen rahaarkkuunsa. Pelastus, joka voitiin ostaa rahalla, saatiin helpommin kuin se pelastus, joka vaati katumusta, uskoa ja innokasta pyrkimystä synnin vastustamiseksi ja voittamiseksi.72

Aneoppia olivat vastustaneet katolisen kirkon oppineet ja hurskaat miehet, ja oli useita, jotka eivät uskoneet sen väitteitä, koska ne olivat ristiriidassa sekä järjen että Raamatun kanssa. Kukaan prelaatti ei rohjennut korottaa ääntänsä tätä häpeällistä kauppaa vastaan; mutta ihmiset joutuivat ymmälle ja tulivat levottomiksi. Useat kyselivät innokkaasti, eikö Jumala alkaisi toimia jonkin välikappaleen kautta seurakuntansa puhdistamiseksi.

Vaikka Luther vielä oli ankara paavin kannattaja, anekauppiaiden Jumalaa pilkkaava röyhkeys täytti hänet kauhulla. Monet hänen oman seurakuntansa jäsenet olivat ostaneet anekirjoja, ja pian heitä alkoi tulla hänen luokseen tunnustamaan erilaisia syntejään toivoen saavansa synninpäästön, ei katumuksen ja parannuksen vaan anekirjojensa perusteella. Luther kieltäytyi antamasta heille synninpäästöä ja sanoi, että jos he eivät katuisi ja uudistaisi elämäänsä, he hukkuisivat synneissään. Suuresti hämmentyneinä he menivät Tetzelille valittamaan, ettei heidän rippiisänsä hyväksynyt hänen anekirjojaan; ja jotkut vaativat rohkeasti rahojaan takai- [107] sin. Munkki raivostui. Hän päästi mitä kauheimpia kirouksia, antoi sytyttää tulia julkisille aukioille ja selitti, että hän »oli saanut paavilta käskyn polttaa kaikki kerettiläiset, jotka uskalsivat vastustaa hänen kaikkein pyhimpiä anekirjojaan».73

Lutherin teesit anekauppaa vastaan

Luther alkoi nyt rohkeasti taistella totuuden puolesta. Vakavana ja juhlallisena hänen äänensä kuului saarnatuolista, kun hän varoitti kansaa. Hän esitti sille synnin inhottavan luonteen ja opetti, että ihmisen on mahdotonta omilla töillään vähentää sen synnillisyyttä tai välttää sen rangaistusta. Ei mikään muu kuin katumus, kääntyminen Jumalan puoleen ja usko Kristukseen voi pelastaa syntistä. Kristuksen armoa ei voi ostaa; se on vapaa lahja. Hän neuvoi kansaa, ettei se ostaisi aneita vaan katsoisi uskossa ristiinnaulittuun Vapahtajaan. Hän kertoi, mikä tuskallinen kokemus hänellä itsellään oli ollut, kun hän itsensä nöyryyttämisen ja katumusharjoitusten kautta turhaan koetti saada pelastusta, ja vakuutti kuulijoilleen, että hän löysi rauhan ja ilon kääntämällä katseensa pois [108] itsestään ja uskomalla Kristukseen.

Kun Tetzel yhä jatkoi kaupankäyntiään ja häpeällisten vaatimustensa esittämistä, Luther päätti ryhtyä voimakkaammin vastustamaan näitä huutavia väärinkäytöksiä. Tilaisuus ilmaantui pian. Wittenbergin linnankirkossa oli monta pyhäinjäännöstä, joita määrättyinä juhlapäivinä näytettiin kansalle, ja kaikille, jotka silloin kävivät kirkossa ja tunnustivat syntinsä, myönnettiin täydellinen syntien anteeksianto. Tästä syystä sinne meni niinä päivinä paljon kansaa. Pyhäinpäivä, yksi suurimmista juhlapäivistä, lähestyi. Liittyen juhlakansaan Luther jo edellisenä päivänä meni kirkolle ja naulasi sen ovelle paperin, jossa oli yhdeksänkymmentäviisi väitettä aneoppia vastaan. Hän selitti olevansa valmis seuraavana päivänä yliopistossa puolustamaan näitä väitteitä kaikkien niiden edessä, jotka pitivät aiheellisena hyökätä niitä vastaan.

Hänen väitteensä herättivät yleistä huomiota. Niitä luettiin yhä uudelleen ja niitä toistettiin kaikkialla. Yliopistossa ja koko kaupungissa syntyi suuri liike. Nämä väitteet osoittivat, ettei paaville eikä muillekaan ihmisille ollut koskaan annettu valtaa antaa syntejä anteeksi tai lieventää niiden rangaistusta. Koko anejärjestelmä oli narripeliä kansan taikauskoa hyväkseen käyttävä rahanpuristuskeino saatanan juoni niiden sielujen tuhoamiseksi, jotka luottivat sen valheellisiin vaatimuksiin. Väitteistä ilmeni myös selvästi, että kirkon kallein aarre on Kristuksen evankeliumi ja että siinä ilmaistu Jumalan armo annetaan vapaasti kaikille, jotka sitä etsivät katuen, kääntyen ja uskoen.

Liikettä Saksassa

Lutherin väitteissä oli väittelyhaaste, mutta kukaan ei uskaltanut ottaa haastetta vastaan. Hänen esittämänsä asiat tulivat muutamissa päivissä tunnetuiksi kaikkialla Saksassa, ja muutamien viikkojen kuluttua ne tunnettiin yli koko kristikunnan. Useat hurskaat katolilaiset, jotka olivat valittaneet kirkossa näkemäänsä pelottavaa vääryyttä mutta eivät tienneet, miten sen leviä minen voitaisiin estää, lukivat väitteet suuresti iloiten ja tunnus tivat Jumalan puhuvan niissä. He tunsivat, että Jumala oli armollisesti ojentanut kätensä estämään sitä nopeasti paisuvaa turmeluksen virtaa, joka lähti paavin istuimesta. Ruhtinaat ja hallitusmiehet iloitsivat salaa siitä, että ruvettiin asettamaan esteitä sille röyhkeälle vallalle, joka kielsi oikeuden valittaa sen päätöksistä.

Mutta syntiä rakastava, taikauskoinen rahvas säikähti, kun sen pelkoa tyynnyttävät viisastelut oli osoitettu kestämättömiksi. Viekkaat kirkonmiehet, joiden rikoksia suosivaa toimintaa häirittiin ja jotka näkivät voittonsa olevan vaarassa, raivostuivat ja yhdistyivät puolustamaan vaatimuksiaan. Uskonpuhdistajan oli kohdattava katkeria syyttäjiä. Jotkut väittivät hänen toimineen liian kiireesti hetkellisestä mielijohteesta. Toiset syyttivät häntä liiallisesta [109] itsetietoisuudesta väittäen, ettei hän ollut Jumalan johdossa vaan että häntä ohjasivat ylpeys ja nenäkkyys. »Kuka ei tietäisi», hän vastasi, »että ihminen harvoin esittää uuden aatteen näyttämättä jollakin tavoin ylpeältä ja kohtaamatta syytöksiä riitojen virittämisestä? — Minkä tähden Kristus ja kaikki marttyyrit tapettiin? Sen tähden, että he näyttivät ylpeästi halveksivan aikansa viisautta ja esittivät uusia käsityksiä kysymättä ensin neuvoa vanhojen mielipiteiden puolustajilta.»

Edelleen hän selitti: »Mitä minä teen, sitä en tee ihmisten viisauden vaan Jumalan neuvon mukaan. Jos se on Jumalan työtä, kuka voi sitä estää? Jos se ei ole hänestä, kuka voi sitä edistää? Ei minun tahtoni, ei heidän eikä meidän, vaan sinun tahtosi, oi Pyhä Isä, joka olet taivaassa.»74

Lutherin turva suuren vastustuksen edessä

Vaikka Luther oli aloittanut työnsä Jumalan Hengen vaikutuksesta, hän ei voinut viedä sitä eteenpäin ilman vaikeita taisteluja. Hänen vihollistensa herjaukset, heidän hänen tarkoitustensa väärin selittämisensä sekä heidän epäoikeudenmukaiset ja ilkeät huomautuksensa hänen luonteestaan ja vaikuttimistaan tulivat tulvivana virtana hänen päälleen, eivätkä ne olleet vaikuttamatta. Hän oli varma siitä, että kansan johtajat sekä kirkossa että koulussa yhtyisivät iloiten hänen ponnistuksiinsa uskonpuhdistuksen aikaansaamiseksi. Korkeassa asemassa olevien henkilöiden rohkaisevat sanat olivat herättäneet hänessä iloa ja toivoa. Hän oli jo toivossa nähnyt valoisamman päivän koittavan seurakunnalle. Mutta rohkaisu oli vaihtunut moittimiseen ja tuomitsemiseen. Useat sekä kirkon että valtion korkeaarvoiset miehet olivat vakuuttuneita hänen väitteidensä oikeudesta; mutta he huomasivat pian, että näiden totuuksien hyväksyminen aiheuttaisi suuria muutoksia. Kansan valistaminen ja epäkohtien poistaminen olisi todellisuudessa perustusten kaivamista roomalaisen kirkon arvovallan alta, sen aarreaittoihin juoksevien tuhansien virtojen pysäyttämistä ja siten myös kirkon johtajien ylellisyyden ja loiston suurta supistumista. Lisäksi ihmisten opettaminen ajattelemaan ja toimimaan vastuunalaisina olentoina ja pelastusta etsiessään katsomaan ainoastaan Kristukseen kukistaisi paavin istuimen ja mahdollisesti hävittäisi heidän oman arvovaltansa. Tästä syystä he hylkäsivät sen tiedon, jota Jumala heille tarjosi, ja asettuivat vastustamaan Kristusta ja totuutta vastustamalla sitä miestä, jonka Jumala oli lähettänyt heitä valistamaan.

Luther vapisi, kun hän ajatteli itseään yksi mies vastustamassa maailman mahtavimpia voimia. Toisinaan hän epäili, oliko Jumala todellakin johtanut hänet vastustamaan kirkon arvovaltaa. »Mikä minä olin», hän kirjoittaa, »vastustamaan mahtavaa paavia, jonka edessä maan kuninkaat ja koko maailma vapisivat? Ei kukaan voi tietää, mitä sydämeni kärsi näinä kahtena ensimmäisenä vuo- [110] tena ja mihin masennustilaan, voinpa sanoa epätoivoon, olin vaipunut.»75 Mutta Jumala ei sallinut hänen kokonaan menettää rohkeuttaan. Kun ihmistukea ei ollut, hän katsoi yksinomaan Jumalaan ja oppi täysin luottavasti turvautumaan hänen kaikkivoipaan käsivarteensa.

Luther kirjoitti eräälle uskonpuhdistuksen ystävälle: »Me emme opi ymmärtämään pyhiä kirjoituksia opiskelun emmekä järjen avulla. Sinun ensimmäinen velvollisuutesi on alkaa rukouksella. Pyydä hartaasti Jumalaa antamaan sinulle suuressa armossaan oikea käsitys sanastaan. Jumalan sanaa ei pysty selittämään kukaan muu kuin tämän sanan Antaja, kuten hän itse on sanonut: ’He tulevat kaikki olemaan Jumalan opettamia.’ Älä toivo mitään omilta ponnistuksiltasi ja omalta järjeltäsi. Luota yksin Jumalaan ja hänen Henkensä vaikutukseen. Usko ’ tämä kokeneen miehen sanan perusteella.»76 Tässä on suuriarvoinen opetus niille, jotka tuntevat olevansa Jumalan kutsumia esittämään muille tämän ajan vakavia totuuksia. Nämä totuudet herättävät saatanan ja hänen keksimiään taruja [111] rakastavien ihmisten vihollisuuden. Taistelussa pahuuden voimia vastaan tarvitaan enemmän kuin järjen ja inhimillisen viisauden voimaa.

Kun viholliset vetosivat vallalla olevaan tapaan ja perimätietoon tai paavin lausuntoihin ja arvovaltaan, Luther vetosi Raamattuun, ainoastaan Raamattuun. Siellä oli todisteita, joita he eivät voineet vastustaa. Sen tähden muodollisuuden ja taikauskon orjat vaativat hänen vertaan, kuten juutalaiset olivat vaatineet Kristuksen verta. »Hän on harhaoppinen», huusivat roomalaiset intoilijat. »On kirkon kavaltamista sallia niin kauhean kerettiläisen elää tuntiakaan kauemmin. Pystyttäkää hänelle heti mestauslava!»77 Mutta Luther ei joutunut heidän raivonsa saaliiksi. Jumalalla oli varattuna työ häntä varten, ja taivaan enkeleitä lähetettiin häntä suojelemaan. Kuitenkin monet, jotka olivat saaneet Lutherilta kallisarvoisen valon, tulivat saatanan vihan kohteiksi ja kärsivät totuuden tähden pelottomasti kidutusta ja kuoleman.

Lutherin opetukset kiinnittivät ajattelevien ihmisten huomiota kaikkialla Saksassa. Hänen saarnoistaan ja kirjoituksistaan lähti valonsäteitä, jotka herättivät ja valaisivat tuhansia. Kirkkoa kauan kahlehtineen kuolleen muodollisuuden tilalle tuli elävä usko. Päivä päivältä kansa menetti luottamustaan katoliseen taikauskoon. Ennakkoluulon asettamat esteet väistyivät. Jumalan sana, jolla Luther koetteli jokaisen opin ja kaikki väitteet, oli aivan kuin kaksiteräinen miekka, joka tunkeutui ihmisten sydämeen. Kaikkialla heräsi hengellisen edistymisen kaipuu. Kaikkialla esiintyi sellaista vanhurskauden janoa ja nälkää, ettei siihen verrattavaa ollut nähty pitkiin aikoihin. Kansan huomio, joka niin kauan oli kohdistunut inhimillisiin juhlamenoihin ja maallisiin välittäjiin, kääntyi nyt Kristukseen, ja häneen ristiinnaulittuna.

Luther Augsburgissa

Tämä laajalle levinnyt innostus herätti yhä enemmän Rooman kirkon viranomaisten pelkoa. Luther sai käskyn saapua Roomaan vastaamaan syytökseen harhaoppisuudesta. Tämä käsky täytti hä- [112] nen ystävänsä pelolla. He tiesivät hyvin, mikä vaara häntä uhkasi tuossa turmeltuneessa kaupungissa, joka jo ennestään oli juopunut Jeesuksen todistajien verestä. He vastustivat hänen menoaan Roomaan ja pyysivät, että häntä kuulusteltaisiin Saksassa.

Näin asia lopulta järjestettiinkin, ja paavin lähettiläs määrättiin tutkimaan asiaa. Niissä ohjeissa, joita paavi antoi tälle virkamiehelle, selitettiin, että Luther oli jo aikaisemmin julistettu harhaoppiseksi. Sen tähden lähettiläs velvoitettiin asettamaan hänet viipymättä syytteeseen ja pakottamaan hänet alistumaan. Jos hän pysyisi lujana opissaan eikä lähettiläs saisi häntä haltuunsa, lähettiläällä olisi valta julistaa hänet lainsuojattomaksi kaikkialla Saksassa, karkottaa ja kirota sekä julistaa pannaan kaikki, jotka olivat hänen puolellaan.78 Tämän lisäksi paavi määräsi lähettiläänsä turmiollisen harhaopin perinpohjaista hävittämistä varten julistamaan pannaan kaikki, jotka laiminlöisivät Lutherin ja hänen kannattajainsa vangitsemisen ja Rooman kostolle luovuttamisen. Vangitsemisvelvollisuudesta ei vapauttanut asema kirkossa tai valtiossa. Vain keisari oli poikkeuksena.

Tässä ilmenee paavikunnan todellinen henki. Koko asiakirjassa ei näkynyt jälkeäkään kristillisistä periaatteista tai edes yleisestä oikeudenkäytöstä. Luther oli kaukana Roomasta; hän ei ollut saanut tilaisuutta selittää tai puolustaa kantaansa. Kuitenkin hänet summittaisesti julistettiin kerettiläiseksi, ennen kuin hänen asiaansa oli perusteellisesti tutkittu. Samana päivänä tapahtui varoittaminen, syyttäminen, asian käsittely ja tuomitseminen. Tämän kaiken teki niin kutsuttu pyhä isä, joka väitti olevansa ylin auktoriteetti, ainoa erehtymätön tuomari kirkossa ja valtiossa.

Tähän aikaan, jolloin Luther suuresti kaipasi luotettavan ystävän myötätuntoa ja neuvoa, Jumalan kaitselmus lähetti Melanchthonin Wittenbergiin. Melanchthon oli nuori, käytökseltään vaatimaton ja ujo. Tämä sekä hänen terve arvostelukykynsä, laajat tietonsa, miellyttävä kaunopuheisuutensa ja puhdas ja vilpitön luonteensa herättivät yleistä ihailua ja kunnioitusta. Hänen hieno luonteensa oli yhtä huomattava kuin hänen suuri lahjakkuutensakin. Hänestä tuli pian innokas evankeliumin opiskelija sekä Lutherin luotettavin ystävä ja arvokkain työtoveri. Hänen sävyisyytensä, varovaisuutensa ja tarkkuutensa täydensivät sopivasti Lutherin rohkeutta ja tarmoa. Heidän yhteistyönsä antoi uskonpuhdistukselle uutta voimaa ja Lutherille uutta rohkeutta ja intoa.

Kuulustelu määrättiin pidettäväksi Augsburgissa, ja uskonpuhdistaja lähti sinne jalkaisin. Useat pelkäsivät vakavasti, miten hänelle kävisi. Oli julkisesti uhattu ottaa hänet matkalla kiinni ja murhata, ja hänen ystävänsä pyysivät, ettei hän antautuisi vaaraan. He kehottivat häntä myös joksikin aikaa jättämään Wittenbergin ja etsimään turvaa niiden luona, jotka häntä mielellään suojelisivat. Mutta hän ei tahtonut [113] jättää sitä paikkaa, johon Jumala oli hänet asettanut. Hänen täytyi uskollisesti jatkaa totuuden puolustamista huolimatta niistä myrskyistä, jotka häntä ahdistivat. Hänen sanansa olivat: »Minä olen kuten Jeremia eripuraisuuden ja taistelujen mies; mutta mitä enemmän he uhkaavat, sitä enemmän minä iloitsen. Minun hyvän nimeni ja maineeni he ovat jo tahranneet. Ainoastaan yksi on jäljellä, nimittäin minun raihnas ruumiini, ja sen he saavat kernaasti ottaa; he lyhentävät siten elämääni vain muutamilla tunneilla. Mutta sielua he eivät voi ottaa. Sen, joka haluaa julistaa maailmalle Kristuksen sanaa, täytyy joka hetki olla valmis kuolemaan.»79

Tieto Lutherin saapumisesta Augsburgiin tuotti paavin lähettiläälle suurta tyydytystä. Tuo kiusallinen kerettiläinen, joka veti puoleensa koko maailman huomion, näytti nyt olevan Rooman vallassa, ja lähettiläs päätti olla päästämättä häntä pakoon. Uskonpuhdistaja oli laiminlyönyt suojakirjan hankkimisen. Hänen ystävänsä varoittivat häntä menemästä lähettilään luo ilman sitä ja ottivat tehtäväkseen sen hankkimisen keisarilta. Lähettiläs aikoi Pakottaa Lutherin peruuttamaan, tai, jos se ei onnistuisi, toimittaa hänet Roomaan, jossa hänen osakseen tulisi Husin ja Hieronymuksen kohtalo. Sen tähden hän koetti asiamiestensä avulla saada Lutherin tulemaan kuulusteluun ilman suojakirjaa luottaen hänen hyvään tahtoonsa. Tästä uskonpuhdistaja jyrkästi kieltäytyi. Hän ei saapunut paavin lähettilään luo, ennen kuin oli saanut asiakirjan, joka takasi hänelle keisarin suojeluksen.

Katolilaiset olivat päättäneet yrittää voittaa Lutherin teeskentelemällä hänelle ystävällisyyttä. Keskustellessaan hänen kanssaan lähettiläs ilmaisi suurta hyväntahtoisuutta; mutta hän vaati Lutheria ehdottomasti alistumaan kirkon vallan alle ja myöntymään joka kohdassa ilman todistelua tai kyselyä. Hän ei ollut oikein käsittänyt sen miehen luonnetta, jonka kanssa hän oli tekemisissä. Vastauksessaan Luther ilmoitti kunnioittavansa kirkkoa, rakastavansa totuutta ja olevansa valmis vastaamaan kaikkiin hänen oppiaan vastaan tehtyihin muistutuksiin sekä haluavansa jättää opinkappaleensa määrättyjen johtavien yliopistojen arvosteltaviksi. Mutta samalla hän pani vastalauseen kardinaalin menettelytapaa vastaan, koska tämä vaati häntä peruuttamaan, ennen kuin oli todistanut hänen olevan väärässä.

Ainoa vastaus oli: »Peruuta, peruuta!» Uskonpuhdistaja osoitti, että hänen kantansa perustui Raamattuun, ja sanoi päättävästi, ettei hän voinut luopua totuudesta. Kykenemättä vastaamaan Lutherin esittämiin todisteihin lähettiläs syyti häntä vastaan moitteita, ivaa ja imartelua höystettynä perimätiedosta ja kirkkoisien lausunnoista lainatuilla otteilla, niin että uskonpuhdistaja ei saanut sananvuoroa. Kun Luther näki, että oli täysin hyödytöntä jatkaa kokousta tällä tavalla, hän pyysi saada esittää vastauksensa kirjallisesti, mikä hänelle lopulta vastenmielisesti myönnettiinkin. [114]

Eräälle ystävälleen hän kirjoitti: »Tällaisesta menettelystä koituu ahdistetulle kaksinkertainen etu: ensiksi voi sen, mikä on kirjoitettu, antaa toisten arvosteltavaksi; toiseksi on parempi tilaisuus herättää pelkoa jos ei omaatuntoa röyhkeässä ja lavertelevassa itsevaltiaassa, joka muutoin voittaisi röyhkeällä kielellään.»80

Seuraavassa kohtaamisessa Luther esitti suppean, selvän ja voimakkaan selostuksen mielipiteistään, jotka hän sitovasti perusteli useilla Raamatun teksteillä. Luettuaan kirjoittamansa selostuksen kovalla äänellä hän ojensi sen kardinaalille, joka kuitenkin halveksivasti heitti sen syrjään väittäen siinä olevan vain tyhjiä sanoja ja asiaankuulumattomia lainauksia. Täynnä intoa Luther tällöin kävi käsiksi ylpeän prelaatin esittämiin perimätietoihin ja kirkon oppeihin ja kumosi täydellisesti hänen julkeat otaksumansa.

Kun prelaatti näki Lutherin todistelun vastustamattomaksi, hän menetti kokonaan itsehillintänsä ja huusi vihoissaan: »Peruuta! tai minä lähetän sinut Roomaan niiden tuomarien eteen, jotka ovat saaneet tehtäväkseen sinun asiasi tutkimisen. Minä julistan pannaan sinut, puoluelaisesi ja kaikki, jotka nyt tai vastedes sinua suosivat, ja erotan heidät kirkosta.» Lopuksi hän sanoi ylpeästi ja vihaisesti: »Peruuta, tai älä koskaan enää tule näkyviini.»81

Uskonpuhdistaja poistui heti ystäviensä seurassa ja ilmaisi siten selvästi, ettei häneltä voinut odottaa mitään peruutusta. Tätä ei kardinaali ollut tarkoittanut. Hän oli kuvitellut ankaruudella saavansa Lutherin alistumaan. Jäätyään yksin puoluelaistensa kanssa hän katsoi milloin toiseen, milloin toiseen äärimmäisen harmistuneena suunnitelmiensa odottamattomasta epäonnistumi sesta.

Lutherin menettely tässä tilaisuudessa johti hyviin tuloksiin. Läsnä olevalla suurella joukolla oli tilaisuus verrata näitä kahta miestä toisiinsa ja arvostella sekä heidän ilmaisemaansa henkeä että heidän näkökantojensa kestävyyttä ja totuudenmukaisuutta. Mikä huomattava vastakohta! Uskonpuhdistajan esiintyminen oli suoraa, vaatimatonta ja varmaa. Häntä tuki Jumalan voima, sillä hänellä oli totuus puolellaan. Paavin edustaja oli omahyväinen, käskevä, ylpeä ja kohtuuton. Vaikka hänellä ei ollut ainoatakaan Raamattuun perustavaa todistetta, hän huusi kiihkeästi: »Peruuta, muuten lähetän sinut Roomaan rangaistavaksi.»

Vaikka Luther oli saanut suojakirjan, paavin asiamiehet suunnittelivat hänen vangitsemistaan. Hänen ystävänsä vaativat häntä viipymättä palaamaan Wittenbergiin, koska Augsburgissa viipyminen oli hyödytöntä, ja kehottivat häntä olemaan hyvin varovainen aikeittensa salassa pysymisen tähden. Niinpä hän hevosella ratsastaen lähti Augsburgista ennen päivän koittoa seuranaan vain maistraatin antama opas. Monien aavistusten rasittamana hän salassa kulki kaupungin pimeitä, hiljaisia katuja. Valppaat ja julmat viholliset suunnittelivat hänen tuhoaan. Välttäisikö hän ne [115] ansat, joita hänelle oli viritetty? Ne olivat ahdistuksen ja hartaan rukouksen hetkiä. Hän saapui pienelle kaupungin muurissa olevalle portille. Se avattiin hänelle, ja hän pääsi oppaineen esteettä sen ulkopuolelle. Päästyään onnellisesti pois kaupungista pakolaiset kiiruhtivat kulkuaan; ja ennen kuin lähettiläs oli saanut tiedon Lutherin lähdöstä, tämä ei enää ollut saavutettavissa. Saatana ja hänen lähettiläänsä olivat epäonnistuneet. Mies, jonka he luulivat olevan heidän vallassaan, oli mennyt ja pelastunut kuin lintu pyydystäjänsä paulasta.

Kun lähettiläs sai tiedon Lutherin pakoonpääsystä, hänet valtasi hämmästys ja viha. Hän oli odottanut saavansa suuren kunnian viisaudestaan ja päättäväisyydestään tämän kirkon häiritsijän kohtelussa, mutta hän pettyi toiveissaan. Hän purki vihaansa Saksin vaaliruhtinaalle Fredrikille lähettämässään kirjeessä, jossa hän katkerasti syytti Lutheria ja vaati Fredrikiä lähettämään tämän Roomaan tai karkottamaan Saksista.

Luther puolustautui esittämällä, että lähettilään tai paavin tulisi Raamatun avulla näyttää hänelle hänen erehdyksensä, ja sitoutui juhlallisesti peruuttamaan oppinsa, jos voitaisiin näyttää sen olevan ristiriidassa Jumalan sanan kanssa. Hän ilmaisi myös olevansa kiitollinen Jumalalle siitä, että hänet oli katsottu arvolliseksi kärsimään niin pyhän asian puolesta.

Saksin vaaliruhtinaan suhtautuminen Lutheriin

Vaaliruhtinaalla oli toistaiseksi vain vähän tietoa uskonpuhdistuksen opeista, mutta Lutherin sanojen suoruus, voima ja selvyys olivat tehneet häneen syvän vaikutuksen; ja hän päätti suojella uskonpuhdistajaa niin kauan kuin ei voitu todistaa tämän olevan väärässä. Vastaukseksi lähettilään vaatimukseen hän kirjoitti: »Koska tohtori Martti on ollut edessänne Augsburgissa, tulee Teidän olla tyytyväinen. Me emme odottaneet Teidän yrittävän pakottaa häntä peruuttamaan osoittamatta hänelle, että hän on erehtynyt. Ei kukaan ruhtinaskuntamme oppineista miehistä ole minulle sanonut pitävänsä Martin oppia jumalattomana, epäkristilli- [116] senä tai harhaanjohtavana.» Lisäksi ruhtinas kieltäytyi lähettämästä Lutheria Roomaan tai karkottamasta häntä hallitusalueeltaan.82

Vaaliruhtinas näki, että yhteiskunnan siveelliset pidäkkeet olivat yleisesti murtumassa. Tarvittiin suuria uudistuksia. Monimutkaiset ja kalliit järjestelyt rikosten ehkäisemiseksi ja rankaisemiseksi olisivat tarpeettomat, jos ihmiset vain tunnustaisivat Jumalan ja valaistun omantunnon vaatimukset ja noudattaisivat niitä. Hän näki Lutherin työskentelevän tämän tarkoituksen hyväksi, ja hän salaa iloitsi siitä, että tällainen parempi vaikutus alkoi tuntua kirkossa.

Vaaliruhtinas näki myös, että Lutherilla oli yliopiston professorina harvinaisen suuri menestys. Vain vuosi oli kulunut siitä, kun uskonpuhdistaja asetti väitteensä linnankirkon ovelle, ja kuitenkin pyhäinpäivänä kirkkoon tulevien pyhiinvaeltajien määrä oli jo suuresti alentunut. Roomalta oli riistetty palvojia ja uhrilahjoja, mutta niiden tilalle tuli Wittenbergiin toinen ihmisluokka ei pyhiinvaeltajia palvomaan kaupungin pyhäinjäännöksiä, vaan ylioppilaita täyttämään sen opintosalit. Lutherin kirjoitukset olivat kaikkialla herättäneet uutta kiinnostusta Pyhään Raamattuun, eikä vain Saksan kaikista osista vaan myös muista maista virtasi opiskelijoita yliopistoon. Nuoret miehet, jotka ensimmäisen kerran näkivät Wittenbergin, »kohottivat kätensä taivasta kohti ja kiittivät Jumalaa, joka tästä kaupungista samoin kuin muinoin Siionista antoi totuuden valon loistaa kaukaisimpiinkin maihin asti».83

Lutherin ja Rooman välit kiristyvät

Luther oli tähän mennessä vain osaksi kääntynyt katolisuuden erehdyksistä. Mutta kun hän vertasi Pyhää Raamattua paavin asetuksiin ja säädöksiin, hän joutui ihmettelyn valtaan. Hän kirjoitti: »Luen paavin asetuksia — enkä tiedä, onko paavi itse antikristus vai hänen apostolinsa, niin räikeällä tavalla on Kristus niissä väärennetty ja ristiinnaulittu.»84 Kuitenkin Luther oli vielä tähän aikaan roomalaiskatolisen kirkon kannattaja eikä ajatellutkaan koskaan erota sen yhteydestä.

Uskonpuhdistajan kirjoitukset ja oppi levisivät kristikunnan kaikkien kansojen keskuuteen. Työ laajeni Sveitsiin ja Hollantiin. Hänen kirjoitustensa jäljennöksiä joutui Ranskaan ja Espanjaan. Englannissa hänen oppinsa otettiin vastaan elämän sanana. Totuus levisi myös Belgiaan ja Italiaan. Tuhannet heräsivät kuolemankaltaisesta horrostilastaan uskonelämän iloon ja toivoon.

Rooma tuli yhä katkerammaksi Lutherin hyökkäysten tähden, ja jotkut hänen kiihkeät vastustajansa näiden joukossa katolisten yliopistojen tohtoreita vakuuttivat että se, joka surmaisi tuon kapinallisen munkin, olisi synnitön. Eräänä päivänä uskonpuhdistajaa lähestyi tuntematon henkilö pistooli kätkettynä viitan alle ja kysyi häneltä, miksi hän liikkui niin yksinään. »Minä olen Jumalan käsissä», Luther vastasi. »Hän [117] on minun voimani ja kilpeni. Mitä voi minulle ihminen tehdä?»85 Kuultuaan nämä sanat vieras kalpeni ja pakeni aivan kuin olisi säikähtänyt taivaan enkeleitä.

Rooma oli lujasti päättänyt surmata Lutherin, mutta Jumala suojeli häntä. Hänen opeistaan puhuttiin kaikkialla »mökeissä ja luostareissa, aatelisten linnoissa, yliopistoissa ja kuningasten palatseissa»; ja jaloja miehiä nousi kaikkialla tukemaan hänen pyrkimyksiään.»86

Näihin aikoihin Luther Husin teoksia lukiessaan huomasi, että uskon kautta vanhurskautumisen suuri totuus, jota hän itse koetti seurata ja opettaa, oli myös Böömin uskonpuhdistajan julistuksen kohteena. »Me olemme kaikki», Luther sanoi, »Paavali, Augustinus ja minä, olleet hussilaisia, vaikka emme ole sitä tietäneet! Jumala varmaan rankaisee maailmaa siitä, että se sata vuotta sitten yritti polttaa sille julistetun totuuden.»87

Kristikunnan uskonpuhdistuksen hyväksi tekemässään vetoomuksessa, joka oli osoitettu Saksan keisarille ja aatelistolle, Luther kirjoitti paavista: »On kauheaa nähdä miehen, joka nimittää itseään Kristuksen sijaiseksi, esiintyvän sellaisessa loistossa, ettei yksikään keisari ole häneen verrattavissa. Onko tämä köyhän Jeesuksen tai nöyrän Pietarin seuraamista? He sanovat hänen olevan maailman herra. Mutta Kristus, jonka sijainen hän kerskaa olevansa, on sanonut: ’Minun valtakuntani ei ole tästä maailmasta.’ Voiko sijainen hallita laajempaa aluetta kuin hänen esimiehensä?»88

Yliopistosta hän kirjoitti: »Pelkään suuresti, että yliopistot osoittautuvat avariksi helvetin porteiksi, ellei niissä ahkerasti työskennellä pyhien kirjoitusten selittämiseksi ja painamiseksi nuorten sydämeen. Minä en kehota ketään panemaan lastaan sinne, missä Pyhällä Raamatulla ei ole korkeinta hallitusvaltaa. Jokaisen laitoksen, jossa ei jatkuvasti kiinnitetä huomiota Jumalan sanaan, täytyy turmeltua.»89

Tämä vetoomus tuli pian tunnetuksi kaikkialla Saksassa ja vaikutti voimakkaasti kansaan. Koko kansa alkoi liikehtiä, ja joukoittain ihmisiä kokoontui uskonpuhdistuksen lipun ympärille. Lutherin vastustajat, jotka paloivat kostonhalusta, kehottivat paavia ryhtymään ratkaiseviin toimiin häntä vastaan. Tuli määräys, jonka mukaan hänen oppinsa oli välittömästi hylättävä. Uskonpuhdistajalle ja hänen kannattajilleen myönnettiin kuudenkymmenen päivän aika, jonka jälkeen heidät kaikki julistettaisiin pannaan, elleivät tuona määräaikana peruuttaisi oppiaan.

Lopullinen välirikko

Tämä oli suuren ahdistuksen aikaa uskonpuhdistukselle. Satojen vuosien aikana Rooman pannaanjulistustuomiot olivat saattaneet mahtavat hallitsijat pelon valtaan. Ne olivat täyttäneet mahtavat valtakunnat kurjuudella ja hävityksellä. Niitä, joita sellainen tuomio kohtasi, katseltiin pelolla ja inholla. He eivät saaneet seurustella muiden ihmisten kanssa. [118] Heitä pidettiin lainsuojattomina hylkiöinä, jotka oli hävitettävä maan päältä. Luther näki, mikä myrsky oli puhkeamassa hänen ylleen; mutta hän pysyi lujana luottaen siihen, että Kristus oli hänen auttajansa ja suojelijansa. Uskonvarmana ja rohkeana kuin marttyyri hän kirjoitti: »En tiedä, mitä tulee tapahtumaan, enkä halua tietääkään. Kohdatkoon minua isku missä hyvänsä, en pelkää. Ei lehtikään putoa Isämme tahtomatta. Kuinka paljon enemmän hän pitää huolta meistä! Sanan tähden kuoleminen on pieni asia, koska lihaksi tullut Sana on itse kuollut. Jos me kuolemme hänen kanssaan, saamme myös elää hänen kanssaan. Kun kestämme sen, minkä hän on kestänyt ennen meitä, pääsemme myös sinne, missä hän on, ja saamme aina olla hänen kanssaan.»90

Kun Luther sai paavin bullan, hän sanoi: »Minä halveksin ja vastustan sitä. Se on jumalaton ja valheellinen. — Siinä tuomitaan itse Kristus. — Minä iloitsen saadessani kokea sellaisia vaikeuksia parhaimman asian tähden. Jo nyt tunnen vapautusta mielessäni, sillä nyt tiedän, että paavi on antikristus ja hänen istuimensa saatanan istuin.»91

Rooman määräys ei kuitenkaan ollut tehoton. Vankeus, kidutus ja miekka olivat voimakkaita aseita pakottamaan kuuliaisuuteen. Heikot ja taikauskoiset vapisivat paavin määräyksen edessä; ja samalla kun Lutherille osoitettiin yleistä myötätuntoa, monet pitivät elämää liian kalliina asetettavaksi vaaraan uskonpuhdistuksen tähden. Kaikki näytti viittaavan siihen, että uskonpuhdistajan työ lähestyi loppuaan.

Mutta Luther pysyi pelottomana. Rooma oli singonnut kirouksensa häntä vastaan, ja maailma katseli asian kulkua vakuuttuneena siitä, että hänen täytyisi myöntyä tai hukkua. Mutta hän heitti [119] pelottavalla voimalla kiroustuomion takaisin kirkolle ja selitti julkisesti päättäneensä jättää sen ikuisiksi ajoiksi. Suuren väkijoukon läsnäollessa Luther poltti paavin bullan, kanoniset lait, käskykirjeet ja joitakin paavinvaltaa puolustavia kirjoituksia. Katselijoina oli tohtoreita, ylioppilaita ja kaikkiin yhteiskuntaluokkiin kuuluvia kansalaisia. Luther perusteli tekoaan sanoen: »Minun viholliseni ovat polttamalla kirjojani voineet vahingoittaa totuuden asiaa tavallisen kansan mielissä ja saattaa sieluja kadotukseen; tästä syystä minäkin vuorostani poltin heidän kirjojaan. Nyt on alkanut vakava taistelu. Tähän asti taisteluni paavin kanssa on ollut vain leikkiä. Aloin tämän työn Jumalan nimessä; se viedään päätökseen ilman minua Jumalan voiman avulla.»92

Uskonpuhdistuksen viholliset ivasivat Lutheria hänen asiansa heikkouden tähden. Näistä ivaajista hän sanoi: »Kukapa tietää, vaikka Jumala olisi minut valinnut ja kutsunut. Eikö heidän tulisi pelätä, että he minua halveksiessaan halveksivat itse Jumalaa? Mooses oli yksin Egyptistä lähdettäessä; Elia oli yksin kuningas Ahabin aikana; Jesaja yksin Jerusalemissa; Hesekiel yksin Babyloniassa. — Jumala ei koskaan valinnut profeetaksi ylimmäistä pappia tai jotakin muuta huomattavaa henkilöä. Tavallisesti hän valitsi vähäpätöisiä ja halpoina pidettyjä ihmisiä, vieläpä kerran Aamosnimisen paimenen. Kaikkina aikoina on pyhien täytynyt nuhdella huomattavia henkilöitä: kuninkaita, ruhtinaita, pappeja ja oppineita, huolimatta uhkaavasta hengenvaarasta. Minä en sano olevani profeetta; mutta minä sanon, että heidän tulisi pelätä juuri sen tähden, että minä olen yksin ja heitä on monta. Minä olen varma siitä, että Jumalan sana on minun puolellani eikä heidän.»93

Kuitenkin Luther vasta ankaran sisäisen taistelun jälkeen lopullisesti päätti erota kirkosta. Näihin aikoihin hän kirjoitti: »Minä tunnen joka päivä yhä selvemmin, kuinka vaikeaa on päästä eroon lapsuuden aikana mieleen juurtuneista omantunnon epäilyistä. Oi, kuinka tuskallista minun on ollut, vaikka Raamattu on puolellani, katsoa olevani oikeutettu yksinäni vastustamaan paavia ja pitämään häntä antikristuksena! Mitä ahdistusta olenkaan sisimmässäni kokenut! Kuinka usein olenkaan tuskallisesti tehnyt itselleni paavin kannattajien huulilla niin usein olleen kysymyksen: Sinäkö yksin olet viisas? Ovatko kaikki muut voineet erehtyä? Miten käy, jos loppujen lopuksi sinä olet väärässä ja kiedot eksytykseesi paljon sieluja, jotka sitten joutuvat iankaikkiseen kadotukseen? Tällä tavalla minä taistelin itseni ja saatanan kanssa, kunnes Kristus erehtymättömän sanansa kautta vahvisti sydämeni näitä epäilyksiä vastaan.»94

Paavi oli uhannut julistaa Lutherin pannaan, ellei hän peruuttaisi oppiaan, ja nyt uhkaus pantiin täytäntöön. Ilmestyi uusi bulla, jolla uskonpuhdistaja lopullisesti erotettiin Rooman kirkosta ja julistettiin Jumalan kiroamaksi. Tämä tuomio ulotettiin myös niihin, jotka hyväksyivät hänen [120] oppinsa. Suuri taistelu oli nyt täydessä käynnissä.

Jatkuva taistelu totuuden ja valheen välillä

Kaikki, joita Jumala käyttää esittämään ajankohtaisia totuuksia, saavat vastustusta osakseen. Lutherin aikana oli tietty ajankohtainen totuus. Samoin on nykyisellä seurakunnalla. Hän, joka tekee kaikki tahtonsa mukaan, on nähnyt hyväksi asettaa ihmiset eri olosuhteisiin ja määrätä heille velvollisuuksia, jotka ovat ominaisia heidän ajalleen ja olosuhteilleen. Jos he pitäisivät arvossa heille annettua valoa, heille avautuisi laajempia totuuden näköaloja. Mutta kansan enemmistöllä ei nykyaikana ole suurempaa totuuden kaipuuta kuin oli Lutheria vastustavilla paavin kannattajilla. Samoin kuin menneinä aikoina on kansalla nytkin taipumus vastaanottaa ihmisten teorioita ja perinteitä Jumalan sanan asemesta. Niiden, jotka esittävät tälle ajalle kuuluvaa totuutta, ei tule odottaa saavansa suopeampaa vastaanottoa kuin saivat aikaisemmat uskonpuhdistajat. Suuri taistelu totuuden ja valheen, Kristuksen ja saatanan välillä kiihtyy, kunnes tämän maailman historia päättyy.

Jeesus sanoi opetuslapsilleen: »Jos te maailmasta olisitte, niin maailma omaansa rakastaisi; mut ta koska te ette ole maailmasta vaan minä olen teidät maailmasta valinnut, sentähden maailma teitä vihaa. Muistakaa se sana, jonka minä teille sanoin: ’Ei ole palvelija herraansa suurempi.’ Jos he ovat minua vainonneet, niin he teitäkin vainoavat; jos he ovat ottaneet vaarin minun sanastani, niin he ottavat vaarin teidänkin sanastanne» (Joh. 15:19, 20). Toisaalta Herramme sanoi selvästi: »Voi teitä, kun kaikki ihmiset puhuvat teistä hyvää! Sillä niin tekivät heidän isänsä väärille profeetoille» (Luuk. 6: 26). Maailman henki ei ole meidän aikanamme Kristuksen hengen kanssa paremmassa sopusoinnussa kuin menneinäkään aikoina; ja niitä, jotka saarnaavat puhdasta Jumalan sanaa, ei nyt oteta vastaan suopeammin kuin silloinkaan. Totuuden vastustamisen muodot voivat muuttua, vihollisuus voi olla peitetympää, koska se silloin on petollisempaa; mutta sama vastustuksen henki on yhä olemassa, ja sitä ilmenee ajan loppuun saakka. [121]

Luku 8—Luther valtiopäivillä

Uusi keisari Kaarle V oli noussut Saksan valtaistuimelle, ja Rooman lähettiläät riensivät esittämään onnittelunsa ja taivuttamaan hallitsijaa käyttämään valtaansa uskonpuhdistusta vastaan. Toiselta puolen Saksin vaaliruhtinas, jota Kaarlen oli suuressa määrin kiittäminen kruunustaan, kielsi häntä ryhtymästä mihinkään toimenpiteisiin Lutheria vastaan, ennen kuin oli antanut hänelle tilaisuuden puolustautua. Hallitsija joutui täten hyvin pulmalliseen ja tukalaan asemaan. Paavin kannattajia ei tyydyttänyt vähempi kuin keisarin määräys, joka tuomitsisi Lutherin kuolemaan. Vaaliruhtinas oli väittänyt jyrkästi, »ettei hänen keisarillinen majesteettinsa eikä kukaan muukaan henkilö ollut näyttänyt, että Lutherin kirjoitukset oli osoitettu vääriksi». Sen tähden hän vaati, »että tohtori Lutherille on annettava suojakirja, jonka turvin hän voisi tulla oppineiden, hurskaiden ja puolueettomien tuomarien tutkittavaksi».95

Lutherin tuloa Wormsiin suunnitellaan

Kaikkien puolueiden huomio oli nyt kiintynyt Wormsissa pidettäviin Saksan valtiopäiviin, joihin säädyt kokoontuivat pian sen jälkeen, kun Kaarle oli tullut keisariksi. Näillä valtiopäivillä tuli käsiteltäväksi tärkeitä valtiollisia kysymyksiä. Saksan ruhtinaat kohtasivat nuoren hallitsijansa neuvottelukokouksessa ensimmäisen kerran. Kirkon ja valtion korkeita virkamiehiä tuli sinne valtakunnan kaikista osista. Jalosukuiset, mahtavat ja perityistä oikeuksistaan kiinni pitävät maalliset ylimykset; arvonsa ja valtansa tuntevat ruhtinaalliset kirkon johtohenkilöt; hoviritarit aseistettuine palvelijoineen sekä vieraiden, kaukaistenkin, maiden lähettiläät kaikki nämä kokoontuivat Wormsiin. Tässä suuressa kokouksessa käsiteltävistä kysymyksistä herätti kuitenkin syvintä mielenkiintoa saksilaisen uskonpuhdistajan asia.

Kaarle oli edeltäpäin kehottanut vaaliruhtinasta tuomaan Lutherin mukanaan valtiopäiville ja vakuutti suojelevansa häntä sekä lupasi antaa hänen vapaasti keskustella pätevien henkilöiden kanssa riidanalaisista kysymyksistä. Luther oli halukas saapumaan keisarin eteen. Hänen ter- [122] veytensä oli tähän aikaan hyvin heikko. Kuitenkin hän kirjoitti vaaliruhtinaalle: »Jos en voi terveenä mennä Wormsiin, annan viedä itseni sinne sairaana. Sillä jos keisari kutsuu minua, pidän sitä Jumalan kutsuna. Jos he aikovat tehdä minulle väkivaltaa, kuten on luultavaa (sillä eiväthän he tiedonhalusta määrää minua saapumaan), jätän asian Herran käsiin. Hän, joka tulisessa pätsissä varjeli kolmea nuorta miestä, elää ja hallitsee vieläkin. Jos hän ei tahdo minua pelastaa, minun elämäni merkitsee vähän. Estäkäämme vain evankeliumi joutumasta jumalattomien pilkattavaksi ja antakaamme veremme sen edestä, jotta viholliset eivät voittaisi. Minun asiani ei ole ratkaista, elämänikö vai kuolemani edistää enemmän ihmisten pelastusta. — Odottakaa minulta kaikkea paitsi pakoa tai peruutusta. Paeta minä en voi ja peruuttaa vielä vähemmän.»96

Lutherin tulo koetetaan estää

Kun uutinen Lutherin saapumisesta valtiopäivien eteen levisi Wormsissa, syntyi yleinen liike. Paavin lähettiläs Aleander, jolle Lutherin asia oli erityisesti uskottu, säikähti ja vimmastui. Hän näki, että tutkimus johtaisi paavin asialle epäedulliseen tulokseen. Sellaisen asian tutkiminen, jonka paavi oli antamallaan tuomiopäätöksellä jo ratkaissut, oli paavin arvovallan halveksimista. Lisäksi hän pelkäsi Lutherin kaunopuheisten ja voimakkaiden todistusten kääntävän monta ruhtinasta pois paavin asian puolelta. Sen tähden hän vaati Kaarlea estämään Lutherin esiintymisen Wormsissa. Näihin aikoihin julkaistiin se bulla, jossa Luther julistettiin pannaan, ja tämä yhdessä lähettilään esitysten kanssa sai keisarin myöntymään. Hän kirjoitti vaaliruhtinaalle, että Lutherin oli jäätävä Wittenbergiin, ellei hän halunnut peruuttaa.

Aleander ei tyytynyt tähän voittoon vaan koetti kaikin voimin ja kaikkea mahdollista oveluutta käyttämällä saada Lutherin tuomituksi. Väsymättömästi, mikä olisi ollut paremman asian arvoista, hän tyrkytti tätä ratkaisua ruhtinaille, prelaateille ja muille valtiopäivien jäsenille ja syytti uskonpuhdistajaa »kiihotuksesta, kapinoimisesta, julkeudesta ja jumalanpilkasta». Mutta lähettilään viha ja raivo ilmaisivat liiankin selvästi, mikä henki häntä johti. Yleisesti sanottiin: »Häntä ohjaa viha ja kostonhalu paljon enemmän kuin into ja hurskaus.»97 Enemmistö valtiopäivillä tuli Lutherin asialle suopeammaksi kuin koskaan ennen.

Kaksinkertaisen innokkaasti Aleander vaati keisaria toteuttamaan paavin määräykset velvollisuutensa mukaisesti. Mutta Saksan lakien mukaan tämä ei voinut tapahtua ilman ruhtinaiden suostumusta, ja kun Kaarle lähettilään hellittämättömyyden tähden viimein myöntyi, hän kehotti tätä esittämään asiansa valtiopäiville. »Se oli merkkipäivä paavin lähettiläälle. Kokous oli suuri ja asia vielä suurempi. Aleanderin tehtävänä oli puhua Rooman, kaikkien seurakuntien äidin ja valtijatta- [123] ren, puolesta.» Hän oli puolustava Pietarin arvovaltaa kristikunnan kokoontuneiden ruhtinaiden edessä. »Hän oli kaunopuheinen ja nousi suureen arvoon tässä tilaisuudessa. Kaitselmus oli määrännyt, että Roomaa tuli edustamaan ja puolustamaan ylimmän tuomioistuimen edessä sen taitavin puhuja, ennen kuin se tuomittiin.»98 Uskonpuhdistajan kannattajat odottivat huolestuneina Aleanderin puheen vaikutusta. Saksin vaaliruhtinas ei ollut läsnä, mutta hänen määräyksestään jotkut hänen neuvosmiehistään olivat saapuvilla ja tekivät muistiinpanoja lähettilään puheesta.

Kaikella oppineisuuden ja kaunopuheisuuden voimalla Aleander yritti kumota totuutta. Hän sinkosi syytöksen toisensa jälkeen Lutheria vastaan väittäen häntä kirkon ja valtion, elävien ja kuolleiden, papiston ja maallikkojen, kirkolliskokousten ja yksityisten kristittyjen viholliseksi. »Lutherin harhaopeissa on kyllin syytä», hän sanoi, »sadantuhannen harhaoppisen polttamiseen.»

Lopuksi hän koetti halventaa puhdistetun uskon kannattajia sanoen: »Mitä ovat kaikki nämä lutherilaiset? Joukko hävyttömiä opettajia, turmeltuneita pappeja, epäsiveellisiä munkkeja, taitamattomia asianajajia, rappiolle joutuneita aatelismiehiä ja tavalli- [124] sia kansalaisia, jotka he ovat johtaneet harhaan ja turmelleet. Kuinka paljon lukuisampi, kyvykkäämpi ja voimakkaampi onkaan katolinen puolue! Tämän loistavan kokouksen yksimielinen päätös on valaiseva yksinkertaisia, varoittava varomattomia, tukeva horjuvia ja vahvistava heikkoja.»99

Sellaisilla aseilla on kaikkina aikoina hyökätty totuuden puoltajia vastaan. Samaa todistelua käytetään vieläkin kaikkia niitä vastaan, jotka vastoin vakiintuneita erehdyksiä uskaltavat esittää Jumalan sanan selviä ja puhtaita oppeja. »Keitä ovat nuo uusien oppien julistajat?» huudahtavat kansanomaisen uskonnon suosijat. »He ovat oppimattomia, kuuluvat köyhälistöön ja heitä on vain pieni joukko. Kuitenkin he väittävät, että heillä on totuus ja että he ovat Jumalan valittua kansaa. He ovat tietämättömiä ja petettyjä. Miten paljon suurempi onkaan meidän yhdyskuntamme jäsenluku ja vaikutus! Kuinka monta suurta ja oppinutta miestä onkaan meidän joukossamme! Kuinka paljon suurempi voima onkaan meidän puolellamme!» Tällaisilla todisteluilla on suuri vaikutus maailmaan; mutta ne eivät nyt ole ratkaisevampia kuin Lutherinkaan päivinä.

Uskonpuhdistus ei päättynyt Lutheriin, niin kuin monet luulevat, vaan se jatkuu maailman loppuun asti. Luther teki suuren työn heijastaessaan muille sitä valoa, jonka Jumala oli antanut loistaa hänelle; mutta hän ei saanut kaikkea sitä valoa, joka oli annettava maailmalle. Siitä ajasta lähtien Raamatusta on loistanut jatkuvasti uutta valoa, ja uusia totuuksia on paljastunut aina meidän päiviimme saakka.

Lähettilään puhe teki syvän vaikutuksen valtiopäiviin. Luther ei ollut saapuvilla vastustamassa paavin esitaistelijaa Jumalan sa nan selvillä, vakuuttavilla totuuksilla. Kukaan ei puolustanut uskonpuhdistajaa. Ilmeni yleinen taipumus, ei ainoastaan tuomita hänet ja hänen opettamansa opit, vaan myös jos mahdollista hävittää kaikki harhaoppisuus. Roomalla oli ollut mitä suotuisin tilaisuus asiansa puolustamiseen. Kaikki, mitä voitiin sanoa kirkon puolustukseksi, oli sanottu. Mutta näennäinen voitto oli tappion merkki. Tästä lähtien voitiin totuus ja erehdys selvemmin erottaa toisistaan, kun ne esiintyivät julkisessa taistelussa toisiaan vastaan. Rooman kirkon asema ei sen päivän jälkeen koskaan enää ollut niin varma kuin ennen.

Vaikka suurin osa valtiopäivien jäsenistä olisi ollut valmis antamaan Lutherin alttiiksi Rooman kostolle, oli kuitenkin useita, jotka valittivat kirkossa vallitsevaa turmelusta ja toivoivat niiden väärinkäytösten poistamista, joista Saksan kansa kärsi papiston turmeltuneen elämän ja voitonhimon tähden. Lähettiläs oli esittänyt paavin hallitusvallan mitä suotuisimmassa valossa. Nyt Herra innoitti erään valtiopäivien jäsenen antamaan totuudenmukaisen kuvauksen paavin hirmuvallan vaikutuksista. Uljaana ja varmana nousi Saksin herttua Yrjö tuossa ruhtinaallisessa kokouksessa ja luetteli pelottavan tarkasti paavin [125] kirkon petoksia ja kauhistuksia hirvittävine seurauksineen. Lopuksi hän sanoi:

»Tässä on muutamia niistä väärinkäytöksistä, jotka todistavat Roomaa vastaan. Kaikki häpy on pantu syrjään ja ainoana pyrkimyksenä on koota rahaa, rahaa, rahaa niin että saarnaajat, joiden tulisi julistaa totuutta, esittävät pelkkiä valheita; eikä heitä ainoastaan siedetä vaan palkitaan, sillä heidän tulonsa ovat sitä suuremmat, mitä karkeampia valheita he esittävät. Tämä on se saastainen lähde, josta sellaiset likavedet virtaavat. Kohtuuttomuus ojentaa kätensä ahneudelle. — Valitettavasti pappien aiheuttama pahennus syöksee monta sieluraukkaa ikuiseen kadotukseen. Yleinen puhdistus on välttämätön.»100

Pätevämpää ja purevampaa arvostelua paavillisista väärinkäytöksistä ei Luther itsekään olisi voinut antaa; ja kun puhuja oli uskonpuhdistajan vannoutunut vihollinen, hänen sanoillaan oli sitäkin voimakkaampi vaikutus. [126]

Jos kokouksessa olevilla olisi ollut kyky nähdä taivaallisia olentoja, he olisivat nähneet keskellään Jumalan enkeleitä, jotka lähettivät valonsäteitä erehdyksen pimeyteen ja avasivat sydämet vastaanottamaan totuutta. Viisauden ja totuuden Jumalasta lähtevä voima hallitsi uskonpuhdistuksen vastustajienkin ajatuksia ja siten valmisti tietä sille suurelle työlle, joka oli suoritettava. Martti Luther ei ollut saapuvilla, mutta Lutheria suuremman olennon ääni oli kuulunut tässä kokouksessa.

Valtiopäivät asettivat heti valiokunnan, jonka tuli laatia luettelo Saksan kansaa rasittavista paavillisista sortotoimenpiteistä. Tämä luettelo, jossa oli satayksi kohtaa, esitettiin keisarille ja pyydettiin, että hän ryhtyisi välittömästi korjaamaan näitä väärinkäytöksiä. »Mitä sielujen menetystä», sanoivat anomuksen tekijät, »mitä anastusta ja puristusta onkaan aiheuttanut se pahennusta herättävä elämä, jota vietetään kristikunnan hengellisen päämiehen ympärillä! Meidän velvollisuutemme on estää kansaamme joutumasta turmioon ja häpeään. Sen tähden pyydämme mitä nöyrimmin ja hartaimmin Teitä järjestämään ja toimeenpanemaan yleisen uudistuksen.»101

Luther noudetaan valtiopäiville

Kokouksessa vaadittiin nyt, että uskonpuhdistaja oli tuotava valtiopäiville. Aleanderin pyynnöistä, vastalauseista ja uhkauksista huolimatta keisari viimein myöntyi, ja Luther kutsuttiin valtiopäiville. Kutsun mukana seurasi suojakirja, joka takasi hänen paluunsa turvalliseen paikkaan. Nämä vei Wittenbergiin airut, jonka tehtävänä oli tuoda Luther Wormsiin.

Lutherin ystävät olivat säikähtyneitä ja huolissaan. He tiesivät, mitä ennakkoluuloja ja vihamielisyyttä oli olemassa häntä kohtaan, ja siksi he pelkäsivät, ettei hänen suojakirjaansakaan kun nioitettaisi, ja pyysivät, ettei hän asettaisi elämäänsä vaaraan. Hän vastasi: »Paavilaiset eivät toivo minun tuloani Wormsiin, vaan minun tuomitsemistani ja kuolemaani. Yhdentekevää. Älkää rukoilko minun puolestani, vaan rukoilkaa Jumalan sanan puolesta. Kristus antaa minulle Henkensä, ja silloin voitan nämä vääryyden puoltajat. Minä halveksin heitä eläessäni ja voitan heidät kuollessani. He yrittävät Wormsissa pakottaa minut peruuttamaan. Tämä on oleva peruutukseni: Ennen olen sanonut, että paavi on Kristuksen sijainen; nyt vakuutan, että hän on Herran vastustaja ja saatanan apostoli.»102

Lutherin ei tarvinnut lähteä tälle vaaralliselle matkalle yksin. Kolme hänen luotettavinta ystäväänsä päätti seurata häntä keisarin lähettilään ohella. Melanchthon halusi hartaasti liittyä joukkoon. Hänen sydämensä oli kiintynyt Lutheriin, ja hän toivoi saavansa seurata häntä vaikkapa vankilaan tai kuolemaan, jos se olisi tarpeen. Mutta hänen pyyntönsä hylättiin. Jos Luther menettäisi henkensä, täytyisi toiveet uskonpuhdistuksen edistymisestä keskittää hänen nuoreen työtoveriinsa. Erotessaan Melanchthonis- [127] ta Luther sanoi: »Jos minä en palaa, ja viholliseni ottavat minut hengiltä, niin jatka sinä opettamista ja pysy lujana totuudessa. Työskentele minun sijastani. — Jos sinä elät, on minun kuolemani pieni asia.»103 Ylioppilaat ja kaupunkilaiset, jotka olivat kokoontuneet katsomaan Lutherin lähtöä, olivat syvästi liikuttuneita. Useat, joiden sydäntä evankeliumi oli koskettanut, ottivat häneltä jäähyväiset itkien. Tällä tavalla uskonpuhdistaja ja hänen seuralaisensa lähtivät Wittenbergistä.

Matkalla he näkivät synkkien aavistusten ahdistavan kansaa. Muutamissa kaupungeissa heille ei osoitettu mitään kunnioitusta. Eräässä yöpymispaikassa muuan ystävällinen pappi ilmaisi pelkonsa näyttämällä Lutherille marttyyrikuoleman kärsineen italialaisen uskonpuhdistajan kuvaa. Seuraavana päivänä he saivat kuulla Lutherin kirjoitusten tulleen tuomituiksi Wormsissa. Keisarin lähetit kuuluttivat keisarin määräystä ja kehottivat tuomaan kielletyt kirjoitukset esivallalle. Airut, joka epäili Lutherin turvallisuutta kokouksessa ja ajatteli hänen itsensäkin horjuvan päätöksessään, kysyi, haluaisiko hän vielä jatkaa matkaa. Hän vastasi: »Vaikka minua kiellettäisiin joka kaupungissa, matkustan sittenkin edelleen.»104

Erfurtissa Luther otettiin vastaan kunnioittavasti. Ihailevien joukkojen ympäröimänä hän kulki niitä katuja, joilla hän aikaisemmin oli usein liikkunut leipää kerjäten. Hän kävi luostarikammiossaan ja ajatteli, millaisten taistelujen kautta hänelle tuli se valo, joka nyt virtaili yli koko Saksan. Häntä pyydettiin saarnaamaan. Tämä oli häneltä kielletty, mutta nyt airut antoi hänelle luvan; ja munkki, joka kerran oli pantu luostarin halvimpaan työhön, nousi nyt saarnatuoliin.

Täpötäydelle huoneelle hän selitti Kristuksen sanoja: »Rauha teille!» »Filosofit, tohtorit ja kirjailijat», hän sanoi, »ovat yrittäneet neuvoa ihmisille tietä iankaikkiseen elämään, eivätkä ole onnistuneet. Minä ilmoitan sen nyt teille. Jumala on herättänyt kuolleista yhden ihmisen, Herran Jeesuksen Kristuksen, jotta hän hävittäisi kuoleman, ottaisi pois synnin ja sulkisi helvetin portit. Tässä on pelastustyö. — Kristus on voittanut! Tämä on ilosanoma. Me olemme vapahdetut hänen työnsä kautta, emme omien töittemme kautta. — Herramme Jeesus Kristus sanoi: ’Rauha teille! Katsokaa minun käsiäni!’ Se merkitsee: Katso, oi ihminen! Minä, minä yksinäni olen poistanut sinun syntisi ja lunastanut sinut. Nyt sinulla on rauha, sanoo Herra.»

Jatkaen puheettaan hän osoitti, että tosi usko ilmenee pyhässä elämässä. »Koska Jumala on meidät pelastanut, niin järjestäkäämme työmme siten, että ne kelpaavat hänelle. Jos olet rikas, käytä varojasi köyhien hädän lievittämiseen. Jos olet köyhä, tee työsi niin, että se kelpaa rikkaalle. Jos työsi hyödyttää vain itseäsi, ja kuitenkin väität palvelevasi Jumalaa, on väitteesi väärä.»105

Kansa kuunteli aivan kuin lumottuna. Isoaville sieluille murrettiin elämän leipää. Kuulijain [128] edessä korotettiin Kristus paavien, lähettiläiden, keisarien ja kuninkaiden yläpuolelle. Luther ei puhunut omasta vaarallisesta tilastaan. Hän ei koettanut tehdä itsestään ajattelun tai myötätunnon kohdetta. Ajatellessaan Kristusta hän oli kadottanut itsensä näkyvistä. Hän kätkeytyi Golgatan Miehen taakse ja koetti vain esittää Jeesusta syntisten Vapahtajana.

Jatkaessaan matkaansa uskonpuhdistaja oli kaikkialla suuren huomion kohteena. Innostuneita joukkoja kerääntyi hänen ympärilleen, ja ystävälliset äänet varoittivat häntä paavin asiamiesten aikeista. »He polttavat Teidät», jotkut sanoivat, »ja muuttavat ruumiinne tuhkaksi, kuten tekivät Jan Husille.» Luther vastasi: »Vaikka he sytyttäisivät tulen, joka ulottuisi Wormsista Wittenbergiin ja maasta taivaaseen, minä sittenkin menisin sen lävitse Herran nimessä ja ilmestyisin heidän eteensä. Minä astuisin tuon behemotin kitaan ja katkoisin sen hampaat tunnustaen Herraa Jeesusta Kristusta.»106

Tieto siitä, että Luther lähestyi Wormsia, sai aikaan paljon levottomuutta. Hänen ystävänsä pelkäsivät hänen turvallisuutensa puolesta, kun taas hänen vihollisensa pelkäsivät asiansa menestymisen puolesta. Yritettiin tarmokkaasti saada hänet estetyksi saapumasta kaupunkiin. Paavin kannattajien taholta hänelle tuli kehotus mennä erään ystävällisen ritarin linnaan, jossa, kuten väitettiin, kaikki vaikeat asiat ratkaistaisiin sovinnollisesti. Ystävät koettivat herättää hänessä pelkoa kuvailemalla niitä vaaroja, jotka häntä uhkaisivat. Kaikki nämä yritykset epäonnistuivat. Luther pysyi yhä järkkymättömänä ja vakuutti »Vaikka Wormsissa olisi niin pal jon perkeleitä kuin tiiliä katolla minä kuitenkin haluaisin mennä sinne.»107

Tulo Wormsiin

Kun Luther saapui Wormsiin, oli kaupungin portille kokoontunut suuri väkijoukko lausumaan hänet tervetulleeksi. Niin suurta joukkoa ei ollut kokoontunut keisariakaan tervehtimään. Mieliala oli hyvin jännittynyt, ja keskeltä väkijoukkoa kuului kimeä, valittava ääni. Joku lauloi siellä hautauslaulua varoitukseksi Lutherille siitä kohtalosta, joka häntä odotti. »Jumala on minun turvani», hän sanoi laskeutuessaan alas vaunuista.

Paavin kannattajat eivät olleet uskoneet Lutherin uskaltavan tulla Wormsiin; ja kun hän saapui, he tyrmistyivät. Keisari kutsui viipymättä neuvonantajansa luokseen yhdessä harkitsemaan, miten oli meneteltävä. Eräs piispa, järkähtämätön paavin puoltaja, sanoi: »Me olemme kauan neuvotelleet tästä asiasta. Poistakoon Teidän Keisarillinen Majesteettinne miehen heti tieltä. Eikö Sigismund antanut polttaa Jan Husia? Kukaan ei ole velvollinen antamaan eikä ottamaan huomioon kerettiläisen suojakirjaa.» Mutta keisari vastasi: »Ei niin, vaan lupaus on täytettävä.»108 Sen tähden päätettiin, että uskonpuhdistajaa oli kuulusteltava.

Koko kaupunki halusi nähdä tä- [129] [130] män merkillisen miehen, ja pian hänen asuntonsa täyttyi katsojista. Luther oli tuskin toipunut äskeisestä sairaudestaan; hän oli väsynyt kaksi viikkoa kestäneestä matkastaan; hänen täytyi valmistautua huomispäivän tärkeitä tapahtumia varten, ja hän kaipasi lepoa ja rauhaa. Mutta ihmisten halu nähdä hänet oli niin suuri, että hän ennätti levätä vain muutamia tunteja, kun hänen luokseen jo kokoontui aatelismiehiä, ritareita, pappeja ja porvareita. Näiden joukossa oli useita niistä aatelismiehistä, jotka olivat rohkeasti vaatineet keisarilta kirkollisten väärinkäytösten poistamista ja jotka, kuten Luther sanoo, »olivat kaikki vapautetut minun evankeliumini kautta».109 Sekä ystävät että viholliset tulivat katsomaan tätä pelotonta munkkia; ja hän otti heidät kaikki vastaan järkkymättömän rauhallisesti ja vastasi kaikkiin kysymyksiin arvokkaasti ja viisaasti. Hänen esiintymisensä oli pelotonta ja päättäväistä. Hänen kalpeat, laihat kasvonsa, joissa oli työn ja sairauden jälkiä, näyttivät ystävällisiltä ja vieläpä iloisilta. Hänen juhlallisissa ja syvää vakavuutta ilmaisevissa sanoissaan oli voima, jonka vaikutusta hänen vihollisensakaan eivät voineet täysin torjua. Sekä ystävät että viholliset valtasi ihmettely. Jotkut olivat vakuuttuneita siitä, että hänessä vaikutti Jumalan voima; toiset väittivät kuten fariseukset Kristuksesta: »Hänessä on perkele.»

Ruhtinaiden edessä

Seuraavana päivänä Luther kutsuttiin valtiopäivien eteen. Keisarillinen virkamies määrättiin saattamaan häntä kokoussaliin; kuitenkin hän vain vaivoin pääsi sinne. Jokainen katu oli täynnä katselijoita halukkaina näkemään munkin, joka uskalsi vastustaa paavin arvovaltaa.

Kun hän oli lähdössä tuomariensa eteen, eräs vanha kenraali, monen taistelun sankari, sanoi hänelle ystävällisesti: »Munkkiraukka, munkkiraukka, sinä menet nyt tekemään suurempaa uljuutta kysyvää vastarintaa, kuin minä tai kuka hyvänsä muu sotapäällikkö olemme tehneet verisimmissä taisteluissamme. Mutta jos asiasi on oikea ja sinä olet siitä varma, niin mene eteenpäin Jumalan nimessä äläkä pelkää mitään. Jumala ei sinua hylkää.»110

Vihdoinkin Luther seisoi valtakunnanneuvoston edessä. Keisari istui valtaistuimella. Hänen ympärillään olivat valtakunnan maineikkaimmat henkilöt. Milloinkaan ei kukaan henkilö ollut astunut arvovaltaisemman neuvoston eteen kuin tämä, jonka edessä Martti Lutherin oli tehtävä tili uskostaan. »Tämä esiintyminen oli jo itsessään merkittävä voitto paavin vallasta. Paavi oli tuominnut tämän miehen, ja nyt mies oli toisen tuomioistuimen edessä, joka täten asettui paavin yläpuolelle. Paavi oli julistanut hänet kirkonkiroukseen ja sulkenut hänet pois kaikesta yhteiskuntaelämästä, ja kuitenkin hänet kutsuttiin kunnioittavin sanoin ja päästettiin maailman arvokkaimman kokouksen eteen. Paavi oli tuominnut hänet vaikenemaan ainaisesti, ja nyt hänen oli määrä pu- [131] hua tuhansille tarkkaavaisille kuulijoille, jotka olivat saapuneet kristikunnan kaukaisimmistakin osista. Oli siis tapahtunut suunnattoman suuri mullistus Lutherin toiminnan seurauksena. Rooma oli jo laskeutumassa alas valtaistuimeltaan, ja tämän nöyryytyksen sai aikaan munkin ääni.»111

Kokouksen mahtavan ja loistavan osanottajajoukon edessä alhaista sukua oleva uskonpuhdistaja näytti pelokkaalta ja hämmentyneeltä. Nähdessään hänen säikähdyksensä jotkut ruhtinaat menivät hänen luokseen, ja yksi heistä kuiskasi: »Älkää peljätkö niitä, jotka tappavat ruumiin, mutta eivät voi tappaa sielua.» Toinen sanoi: »Kun teidät viedään maaherrain ja kuninkaiden eteen, teidän Isänne Henki antaa teille, mitä teidän on puhuminen.» Siten maailman suuret miehet rohkaisivat häntä koetuksen hetkenä Kristuksen sanoilla.

Luther vietiin paikkaan, joka oli suoraan keisarin valtaistuimen edessä. Täpötäyteen kokoushuoneeseen tuli syvä hiljaisuus. Silloin astui esille keisarillinen virkamies ja Lutherin kirjoitusten kokoelmaa osoittaen vaati uskonpuhdistajaa vastaamaan kahteen kysymykseen: tunnustiko hän kirjoitukset omikseen ja aikoiko hän peruuttaa niissä esitetyt mielipiteet. Kun kirjojen nimet oli luettu, Luther vastasi ensimmäiseen kysymykseen tunnustaen kirjat omikseen. »Mitä toiseen kysymykseen tulee», hän sanoi, »niin koska se on uskoa ja sielujen pelastusta koskeva kysymys ja koskee Jumalan sanaa, joka on suurin ja kallein aarre taivaassa ja maan päällä, menettelisin varomattomasti, jos vastaisin siihen tarkemmin ajattelematta asiaa. Minä voisin sanoa vähemmän kuin tilanne vaatii, tai enemmän kuin totuuden esittämiseksi on tarpeen, ja näin syrjäyttäisin Kristuksen sanat: »Joka kieltää minut ihmisten edessä, sen minäkin kiellän Isäni edessä, joka on taivaissa» (Matt. 10: 33). Sen tähden pyydän mitä nöyrimmin Teidän Kuninkaalliselta Majesteetiltanne ajatusaikaa voidakseni Jumalan sanaa loukkaamatta vastata.»112

Luther teki viisaasti esittäessään tämän pyynnön. Hänen menettelynsä sai läsnäolijat vakuuttuneiksi siitä, ettei hänen toimintaansa ohjannut kiihko tai äkkipikaisuus. Sellainen odottamaton tyyneys ja mielenmaltti rohkeaksi ja taipumattomaksi havaitussa miehessä lisäsi hänen vaikutusvaltaansa ja teki hänelle mahdolliseksi vastata myöhemmin niin ymmärtävästi, päättävästi, viisaasti ja arvokkaasti, että vastustajat hämmästyivät ja pettyivät toiveissaan sekä saivat nuhteen julkeudestaan ja ylpeydestään.

Yöllinen taistelu

Seuraavana päivänä hänen piti tulla antamaan lopullinen vastaus. Hänen mielensä lannistui joksikin ajaksi, kun hän ajatteli niitä voimia, jotka yhdessä vastustivat totuutta. Hänen uskonsa horjui. Pelko ja vavistus valtasivat hänet. Vaarat näyttivät tulevan moninkertaisiksi. Viholliset näyttivät saavan voiton ja pimeyden voimat ylivallan. Pimeys ympäröi [132] hänet ja näytti erottavan hänet Jumalasta. Hän kaipasi varmuutta siitä, että Herra Sebaot olisi hänen kanssaan. Syvässä sielun tuskassa hän heittäytyi kasvoilleen maahan ja vuodatti sisimmästään nämä katkonaiset, sydäntä repivät huudot, joita ei kukaan muu kuin Jumala voi täysin ymmärtää. »Oi, kaikkivaltias, iankaikkinen Jumala», hän huusi, »kuinka kauhea on tämä maailma! Katso, se aukaisee kitansa nielläkseen minut, ja minun luottamukseni sinuun on kovin heikko. Jos voin panna luottamukseni vain tämän maailman voimaan, olen hukassa. — Viimeinen hetkeni on tullut, tuomioni on julistettu. Oi Jumala, auta minua kaikkea maailman viisautta vastaan. Tee tämä, sinä yksin sillä tämä ei ole minun työtäni vaan sinun. Eihän minulla ole täällä mitään asiaa, jonka puolesta taistelisin näiden maailman suurten herrain kanssa. Mutta asia on sinun ja se on vanhurskas ja iankaikkinen asia. Oi Herra, auta minua! Sinä uskollinen, muuttumaton Jumala, kehenkään ihmiseen en aseta luottamustani. Kaikki, mikä on ihmisestä, on epävarmaa; mikään ihmisestä tullut ei menesty.b Sinä olet valinnut minut tähän työhön. Ole rinnallani rakkaan Poikasi Jeesuksen Kristuksen tähden, joka on minun turvani, kilpeni ja vahva linnani.»113

Kaikkiviisas kaitselmus oli antanut Lutherin käsittää vaaransa, jotta hän ei luottaisi omaan voimaansa ja uhkarohkeasti syöksyisi turmioon. Henkilökohtainen kärsimys, kidutus ja kuolema, jotka näyttivät olevan hänen edessään, eivät kuitenkaan olleet hänen pelkonsa ja ahdistuksensa syynä. Ratkaiseva hetki oli tullut, ja hän tunsi itsensä valmistumattomaksi kohtaamaan sitä. Hänen heikkoutensa tähden voisi totuuden asia kärsiä tappion. Hän ei taistellut Jumalan kanssa oman turvallisuutensa tähden vaan evankeliumin voiton tähden. Hänen tuskainen taistelunsa muistutti Jaakobin taistelua yöllä yksinäisen virran varrella. Jaakobin tavoin hän taisteli Jumalan kanssa ja voitti. Täydellisessä avuttomuudessaan hän kiinnitti uskonsa Kristukseen, mahtavaan vapauttajaan. Hän sai vakuutuksen siitä, ettei hän yksin astuisi oikeuden eteen, ja tämä vahvisti häntä. Rauha palasi hänen sieluunsa, ja hän iloitsi siitä, että hän sai korottaa Jumalan sanaa kansan hallitusmiesten edessä.

Jumalaan luottaen Luther valmistautui edessään olevaan taisteluun. Hän suunnitteli vastauksiaan, tutki kohtia omista kirjoituksistaan ja valitsi Raamatusta sopivia todisteita käsitystensä tueksi. Sitten hän asetti vasemman kätensä Pyhälle Kirjalle, joka oli avattuna hänen edessään, nosti oikean kätensä taivasta kohti ja lupasi »pysyä uskollisena evankeliumille ja rohkeasti tunnustaa uskonsa, vaikkapa hänen täytyisi verellään vahvistaa todistuksensa».114

»Tässä seison»

Kun hänet jälleen vietiin valtiopäivien eteen, hänen kasvoillaan ei ollut merkkiäkään pelosta eikä hämmennyksestä. Tyynenä ja [133] rauhallisena, kuitenkin rohkeana ja ylevänä hän seisoi maan mahtavien keskellä Jumalan todistajana. Keisarillinen virkamies pyysi nyt häntä lopullisesti ilmoittamaan, halusiko hän peruuttaa oppinsa. Luther vastasi hillitysti ja nöyrästi, vapaana kaikesta ankaruudesta ja kiivaudesta. Hänen käytöksensä oli vaatimatonta ja kunnioittavaa; kuitenkin hänessä ilmeni varmuutta ja iloa, mikä kummastutti kokouksessa olevia.

»Teidän Keisarillinen Majesteettinne, ylhäiset ruhtinaat ja armolliset herrat», Luther sanoi, »minä tulen nyt eteenne minulle eilen annetun määräyksen mukaisesti ja pyydän Jumalan laupeuden tähden Teidän Keisarillista Majesteettianne ja Teitä, ylhäiset ruhtinaat, suosiollisesti kuuntelemaan puolustamaani asiaa, jota vakaumukseni mukaan pidän oikeana. Jos minä en osaisi käyttäytyä hovitapojen mukaan, niin pyydän Teitä suomaan sen anteeksi, sillä minä en ole saanut kasvatustani kuninkaiden palatseissa vaan luostarin yksinäisyydessä.»115

Sitten hän siirtyi itse kysymykseen ja totesi, että hänen julkaisemansa teokset eivät kaikki olleet samanluonteisia. Muutamissa hän oli käsitellyt uskoa ja hyviä töitä; ja hänen vihollisensakin olivat tunnustaneet nämä teokset, ei ainoastaan vaarattomiksi vaan hyödyllisiksi. Näiden peruuttaminen merkitsisi sellaisten totuuksien hylkäämistä, jotka kaikki ryhmät tunnustivat. Toiseen luokkaan kuuluivat paavikunnan turmelusta ja väärinkäytöksiä paljastavat kirjoitukset. Näiden kirjoitusten peruuttaminen vahvistaisi Rooman hirmuvaltaa ja avaisi entistä avaramman portin monille ja suurille rikoksille. Kolmanteen luokkaan kuuluvissa kirjoissaan hän oli moittinut sellaisia henkilöitä, jotka olivat puolustaneet vallitsevia epäkohtia. Mitä näihin tuli, hän avoimesti tunnusti olleensa liian kiivas. Vaikka hän ei väittänyt itseään virheettömäksi, ei hän näitäkään kirjoja voinut peruuttaa, sillä sellainen menettely rohkaisisi totuuden vihollisia; ja [134] nämä alkaisivat sortaa Jumalan kansaa entistä ankarammin.

Hän jatkoi: »Olen kuitenkin vain ihminen enkä Jumala. Sen tähden puolustan itseäni Kristuksen sanoilla: ’Jos minä pahasti puhuin, niin näytä toteen, että se on pahaa —.’ Minä pyydän Jumalan laupeuden nimessä Teidän Keisarillista Majesteettianne, teitä ylhäisiä ruhtinaita ja kaikkia muitakin arvoasteesta riippumatta näyttämään profeettojen ja apostolien kirjoituksilla, että minä olen erehtynyt. Niin pian kuin minut on saatu tästä vakuuttuneeksi, minä peruutan jokaisen erehdyksen ja olen ensimmäinen tarttumaan kirjoihini ja heittämään ne tuleen.

»Toivon sen, mitä äsken olen sanonut, selvästi osoittavan, että minä olen huolellisesti ajatellut ja punninnut niitä vaaroja, joille asetan itseni alttiiksi. Mutta sen sijaan että pelkäisin minä iloitsen, kun näen evankeliumin tähden syntyvän hämminkiä ja erimielisyyttä kuten menneinä aikoina. Tämä on Jumalan sanan luonne ja kohtalo. Sanoihan Jeesus Kristus: ’En ole tullut tuomaan rauhaa, vaan miekan.’ Jumala on neuvoissaan ihmeellinen ja pelottava. Varokaa, että yrittäessänne tukahduttaa erimielisyyttä ette rupea vainoamaan Jumalan pyhää sanaa ja siten vedä päällenne voittamattomien vaikeuksien, ajallisten onnettomuuksien ja ikuisen hävityksen hirvittävää tulvaa. — Minä voisin esittää useita esimerkkejä Pyhästä Raamatusta. Voisin kertoa faraoista sekä Babylonian ja Israelin kuninkaista, jotka tuottivat itselleen suurimmat onnettomuudet silloin, kun he viisaimmilta näyttävillä neuvoillaan koettivat vahvistaa valtakuntaansa. ’ Ju mala siirtää vuoret, eivätkä he sitä tiedä.’»116

Luther oli puhunut saksan kielellä, ja nyt häntä kehotettiin tois tamaan sama latinan kielellä. Vaikka hän oli väsynyt edellisestä suorituksestaan, hän suostui ja piti uudelleen puheensa, yhtä selvästi ja voimakkaasti kuin ensimmäiselläkin kerralla. Jumalan kaitselmus johti tätä asiaa. Useat ruhtinaat olivat niin erehdyksen ja taikauskon sokaisemia, etteivät he ensimmäisellä kerralla havainneet Lutherin todistelun pätevyyttä, mutta kun puhe toistettiin, he tajusivat selvästi kaikki esitetyt kohdat.

Ne, jotka itsepintaisesti sulkivat silmänsä valolta eivätkä halunneet ottaa vastaan totuutta, katkeroituivat Lutherin voimallisista sanoista. Kun hän oli lopettanut puheensa, sanoi valtiopäivien puhemies vihaisesti: »Sinä et ole vastannut sinulle tehtyyn kysymykseen. — Sinun on annettava selvä ja täsmällinen vastaus. Tahdotko peruuttaa vai etkö?»

Uskonpuhdistaja vastasi: »Koska Teidän Keisarillinen Majesteettinne ja Teidän ruhtinaalliset Ylhäisyytenne vaativat minulta selvää, yksinkertaista ja täsmällistä vastausta, minä annan teille sellaisen, ja se on tämä: ’Minä en voi jättää uskoani paavin tai kirkolliskokousten määrättäväksi, koska on päivän selvää, että molemmat ovat usein erehtyneet ja olleet toisiaan vastaan. Jos näin ollen minulle ei Raamatun todistuksilla tai selvillä järkisyillä näy- [135] tetä, että olen erehtynyt, ottaen huomioon myös minun lainaamani kohdat, ja näin sidota minun omaatuntoani Jumalan sanalla,minä en voi enkä tahdo peruuttaa,sillä kristityn on vaarallista puhua omaatuntoaan vastaan. Tässä seison, muuta en voi. Jumala minua auttakoon. Amen.’»117

Niin seisoi tämä hurskas mies Jumalan sanan lujalla perustuksella. Taivaallinen valo kirkasti hänen kasvojaan. Hänen suuruutensa ja puhdas luonteensa, hänen sydämensä rauha ja ilo olivat kaikkien havaittavissa, kun hän puhui valheen valtaa vastaan ja todisti sen uskon paremmuudesta, joka voittaa maailman.

Kaikki läsnäolijat olivat hetkisen äänettöminä hämmästyksestä. Antaessaan ensimmäisen vastauksensa Luther oli puhunut matalalla äänellä ja esiintynyt kunnioittavasti, melkeinpä alistuvasti Paavin kannattajat olivat selittäneet tämän osoittavan, että hänen rohkeutensa alkoi pettää. He pitivät hänen lykkäämispyyntöään peruutuksen alkuvaiheena. Itse Kaarle oli puoliksi halveksien pannut merkille munkin riutuneen olemuksen, hänen vaatimattoman pukunsa ja yksinkertaisen puheensa sekä vakuuttanut: »Tuo munkki ei koskaan tee minusta kerettiläistä.» Hänen nyt osoittamansa rohkeus ja lujuus samoin kuin hänen todistelunsa pätevyys ja selvyys löi kaikki puolueet hämmästyksellä. Keisari huudahti ihmeissään: »Tuo munkki puhuu rohkeasti ja päättävästi.» Useat Saksan ruhtinaista katselivat ylpeyden ja ilon valtaamina tätä kansakuntansa edustajaa.

Rooman puoluelaiset olivat joutuneet tappiolle; heidän asiansa näkyi mitä epäsuotuisimmassa valossa. He koettivat puolustaa valtaansa, ei vetoamalla Raamattuun vaan turvautumalla uhkauksiin näihin Rooman varmoihin taistelukeinoihin. Valtiopäivien puhemies sanoi: »Jos sinä et peruuta sanojasi, niin keisari ja valtiosäädyt päättävät, mitä on tehtävä parantumattomalle kerettiläiselle.»

Lutherin ystävät, jotka suuresti iloiten olivat seuranneet hänen uljasta puolustustaan, vapisivat kuullessaan nämä sanat, mutta tohtori itse sanoi rauhallisesti: »Jumala auttakoon minua, sillä minä en voi peruuttaa mitään.»118

Hänen käskettiin poistua ruhtinaiden neuvottelun ajaksi. Tunnettiin, että oli jouduttu vaikean pulman eteen. Lutherin jatkuva kieltäytyminen alistumasta saattoi vaikuttaa kirkon historiaan pitkiksi ajoiksi. Päätettiin antaa hänelle vielä peruuttamisen tilaisuus. Hänet haettiin kokoukseen viimeisen kerran. Tehtiin jälleen kysymys, halusiko hän peruuttaa oppinsa. »Minä en voi antaa mitään muuta vastausta», hän sanoi, »kuin sen, minkä jo olen antanut.» Oli ilmeistä, ettei häntä saatu lupauksilla eikä uhkauksilla noudattamaan Rooman määräyksiä.

Paavilliset johtajat harmistuivat siitä, että vähäpätöinen munkki sillä tavalla halveksi heidän valtaansa, joka oli saanut kuninkaat ja ruhtinaat vapisemaan. He halusivat antaa hänen tuntea heidän vihaansa ja kiduttamalla riistää häneltä elämän. Mutta Luther, joka tajusi vaaransa, oli puhunut [136] kaikille kristillisen arvokkaasti ja maltillisesti. Hänen sanansa olivat olleet vapaat ylpeydestä, vihasta ja vääristä todistuksista. Hän oli unohtanut itsensä ja ne suuret miehet, jotka olivat hänen ympärillään, ja tuntenut vain sen Olennon läsnäolon, joka oli äärettömästi korkeampi kuin paavit, prelaatit, kuninkaat ja keisarit. Kristus oli puhunut Lutherin todistuksien kautta niin voimakkaasti ja kunnioitusta herättävästi, että pelko ja ihmettely valtasivat sekä ystävät että viholliset. Jumalan Henki oli ollut läsnä kokouksessa ja tehnyt syvän vaikutuksen valtakunnan johtajien mieleen. Useat ruhtinaat tunnustivat rohkeasti, että Lutherin asia oli oikea. Monet olivat vakuuttuneita totuudesta, mutta muutamissa vaikutus ei ollut kestävä. Oli myös niitä, jotka silloin eivät ilmaisseet [137] vakaumustaan, mutta myöhemmin tutkittuaan yksinään Raamattua asettuivat rohkeasti uskonpuhdistuksen puolelle.

Vaaliruhtinas Fredrik oli huolestuneena odottanut Lutherin astumista valtiopäivien eteen ja kuunteli syvästi liikuttuneena hänen puhettaan. Hän iloitsi tohtorin rohkeudesta, lujuudesta ja maltillisuudesta sekä päätti puolustaa häntä entistä tehokkaammin. Hän vertaili taistelevia puolueita ja näki, kuinka totuuden voima teki tyhjäksi paavien, kuninkaiden ja prelaattien viisauden. Paavikunta oli kärsinyt tappion, jonka vaikutus oli tuntuva kaikissa kansoissa ja kaikkina aikoina.

Kiistaa Lutherin kohtalosta

Kun paavin lähettiläs huomasi, minkä vaikutuksen Lutherin puhe teki, hän alkoi tuntea pelkoa paavikunnan turvallisuuden puolesta enemmän kuin koskaan ennen ja päätti kaikin käytettävissään olevin keinoin yrittää kukistaa uskonpuhdistajan. Kaikella sillä kaunopuheisuudella ja valtioviisaudella, joista hän oli niin laajalti tunnettu, hän esitti nuorelle keisarille, kuinka ymmärtämätöntä ja vaarallista olisi mahtavan paavinistuimen ystävyyden ja tuen uhraaminen vähäpätöisen munkin tähden.

Hänen sanansa vaikuttivat. Päivä sen jälkeen kun Luther oli antanut vastauksensa, keisari jätti valtiopäiville ilmoituksen, jossa hän selitti päättäneensä seurata edeltäjiensä menettelytapaa tukemalla ja suojelemalla katolista uskontoa. Koska Luther oli kieltäytynyt peruuttamasta erheitään, olisi ryhdyttävä ankariin toimenpiteisiin häntä ja hänen julistamiaan vääriä oppeja vastaan. »Oman hulluutensa villitsemä munkki on noussut kristikunnan uskoa vastaan. Estääkseni sellaisen jumalattomuuden minä olen valmis uhraamaan valtakuntani, aarteeni, ystäväni, ruumiini, vereni, henkeni ja elämäni. Aion lähettää tuon augustinolaismunkin täältä pois ja kieltää häntä aiheuttamasta vähintäkään levottomuutta kansan seassa. Sitten hän ja hänen puoluelaisensa julistetaan niskuroivina kerettiläisinä valtion ja kirkon kiroukseen, ja heitä vastaan käytetään kaikkia keinoja, joita tarvitaan heidän hävittämisekseen. Minä kehotan valtiopäivien jäseniä menettelemään uskollisten kristittyjen tavalla.»119 Kuitenkin keisari selitti, että Lutherin suojakirjaa oli pidettävä arvossa. Hänen tuli päästä turvallisesti kotiinsa, ennen kuin voitiin ryhtyä toimenpiteisiin häntä vastaan.

Valtiopäivien jäsenet esittivät tällöin kaksi vastakkaista mielipidettä. Paavin lähettiläät ja edustajat vaativat jälleen, että uskonpuhdistajan suojakirja oli syrjäytettävä. »Reinin», he sanoivat, »tulee saada hänen tuhkansa niin kuin se sai Jan Husin tuhkan sata vuotta sitten.»120 Mutta Saksan ruhtinaat, vaikka itse olivat katolilaisia ja tunnettuja Lutherin vihollisia, vastustivat sellaista julkisen lupauksen rikkomista ja katsoivat sen tahraksi kansakunnan kunnialle. He viittasivat niihin onnettomuuksiin, jotka olivat ta- [138] pahtuneet Husin kuoleman jälkeen, ja selittivät, etteivät he rohjenneet aiheuttaa Saksalle ja nuorelle keisarilleen sellaisia pelottavia kärsimyksiä.

Kaarle itse sanoi paavin edustajien häpeällisen vaatimuksen johdosta: »Vaikka kunniallisuus ja luottamus karkotettaisiin kaikkialta maan päältä, tulisi niillä kuitenkin olla turvapaikka ruhtinaiden sydämessä.»121 Katkerimmat Lutherin paavillisista vihollisista kehottivat keisaria kohtelemaan uskonpuhdistajaa, niin kuin Sigismund oli kohdellut Husia jättämään hänet kirkon valtaan. Mutta keisari muisti, kuinka Hus oli yleisessä kokouksessa osoittanut kahleitaan ja muistuttanut hallitsijaa lupauksen rikkomisesta, ja hän sanoi: »Minä en haluaisi joutua punastumaan häpeästä Sigismundin tavoin.»122

Kaarle oli kuitenkin tarkoituksellisesti hylännyt Lutherin esittämät totuudet. »Minä olen lujasti päättänyt seurata isieni esimerkkiä», hän kirjoitti. Hän oli päättänyt olla lähtemättä tapojen määräämältä tieltä totuuden ja vanhurskaudenkaan tielle. Hän tahtoi kannattaa paavikuntaa, niin julma ja turmeltunut kuin se olikin, koska hänen isänsä olivat niin tehneet. Siten hän määräsi kantansa ja hylkäsi kaiken valon, jota hänen isänsä eivät olleet saaneet, sekä kieltäytyi täyttämästä velvollisuuksia, joita he eivät olleet täyttäneet.

Meidän aikanamme on useita, jotka samalla tavalla pitävät kiinni isiensä tavoista ja perinteistä. Kun Herra lähettää heille lisävaloa, he kieltäytyvät ottamasta sitä vastaan, koska sitä ei ollut heidän isillään, joille sitä ei ollut annettu. Me emme ole samanlaisessa asemassa kuin isämme olivat, ja siksi eivät velvollisuutemme ja vastuummekaan ole samat kuin heidän. Jumala ei hyväksy meidän menettelyämme, jos määräämme velvollisuutemme isiemme antaman esimerkin mukaan sen sijaan että itse tutkisimme totuuden sanaa. Meillä on suurempi vastuu kuin isillämme. Me olemme vastuussa isiemme vastaanottamasta valosta, jonka he jättivät perinnöksi meille, ja lisäksi siitä valosta, joka myöhemmin on loistanut meille Jumalan sanasta.

Kristus sanoi uskottomista juutalaisista: »Jos minä en olisi tullut ja puhunut heille, ei heillä olisi syntiä; mutta nyt heillä ei ole, millä syntiänsä puolustaisivat» (Joh. 15: 22). Sama jumalallinen voima oli puhunut Lutherin kautta Saksan keisarille ja ruhtinaille. Kun valo loisti Jumalan sanasta, Pyhä Henki kehotti useita tuossa kokouksessa viimeisen kerran. Samoin kuin Pilatus vuosisatoja ennen antoi ylpeyden ja kansan suosion sulkea sydämensä maailman Lunastajalta; samoin kuin vapiseva Feeliks pyysi totuuden sanansaattajaa: »Mene tällä haavaa pois, mutta kun minulle sopii, kutsutan sinut taas»; ja samoin kuin ylpeä Agrippa tunnusti: »Olet vähällä saada minut tulemaan kristityksi» (Ap.t 24: 25; 26: 28, engl. käänn.) ja kuitenkin hylkäsi taivaasta lähetetyn sanoman, samoin oli Kaarle V päättänyt hylätä totuuden valon ja myöntyä maailmallisen ylpeyden ja valtiotaidon vaatimuksiin. [139]

Lutherin taivuttelua kokouksen jälkeen

Laajalle levinneet huhut pahoista aikeista Lutheria vastaan aiheuttivat suurta hämminkiä kaikkialla kaupungissa. Uskonpuhdistaja oli voittanut itselleen monta ystävää, jotka tunsivat Rooman petollisuuden ja julmuuden kaikkia kohtaan, jotka uskalsivat paljastaa sen turmeltuneita tapoja, ja nämä ystävät päättivät, ettei hänen annettaisi joutua sen vihan uhriksi. Sadat aatelismiehet sitoutuivat suojelemaan häntä. Useat moittivat julkisesti keisarin ilmoitusta sanoen sen osoittavan pelkurimaista alistumista Rooman määräysvaltaan. Talojen porteille ja julkisille paikoille kiinnitettiin julisteita, joista toisissa moitittiin ja toisissa puolustettiin Lutheria. Yhteen niistä oli kirjoitettu ainoastaan viisaan miehen merkitykselliset sanat: »Voi sinua maa, jolla on kuninkaana poikanen» (Saarn. 10: 16). Se yleinen ihailu, joka tuli Lutherin osaksi kaikkialla Saksassa, sai sekä keisarin että valtiopäivät vakuuttuneiksi siitä, että jokainen hänelle tehty vääryys saattaisi vaaraan valtakunnan rauhan, vieläpä valtaistuimenkin.

Saksin Fredrik noudatti harkittua varovaisuutta ja salasi todelliset tunteensa uskonpuhdistajaa kohtaan. Samaan aikaan hän suojeli häntä valppaasti ja väsymättömästi pitäen silmällä kaikkia hänen ja hänen vihollistensa otteita. Mutta oli useita, jotka eivät yrittäneetkään salata myötätuntoaan Lutheria kohtaan. Hänen luonaan kävi ruhtinaita, kreivejä, parooneja ja muita huomattuja henkilöitä sekä maallikkoja että pappeja. »Tohtorin pieneen huoneeseen ei mahtunut niin paljon vierailijoita, kuin hänen luokseen saapui», kirjoitti Spalatin. Kansa piti häntä yliihmisenä. Eivät nekään, jotka pitivät hänen oppejaan väärinä, voineet muuta kuin ihailla sitä jaloa rehellisyyttä, joka saattoi hänet mieluummin asettamaan elämänsä vaaraan kuin loukkaamaan omaatuntoaan.

Vakavia yrityksiä tehtiin Lutherin taivuttamiseksi sopimaan Rooman kanssa. Aatelismiehet ja ruhtinaat esittivät hänelle, että jos hän jatkuvasti vastustaisi kirkon ja neuvottelukokousten mielipidettä, hänet pian ajettaisiin maanpakoon, ja silloin hänellä ei olisi mitään turvaa. Tähän vetoomukseen Luther vastasi: »Kristuksen evankeliumia ei voi saarnata kenenkään loukkaantumatta. Voiko sitten uhkaava vaara erottaa minut Herrasta ja siitä jumalallisesta sanasta, joka on ainoa totuus? Ei. Mieluummin annan ruumiini, vereni ja elämäni hukkua.»123

Sitten häntä kehotettiin alistumaan keisarin tuomittavaksi, sillä siinä hänellä ei olisi mitään pelättävää. Hän vastasi: »Minulla ei ole mitään sitä vastaan, että keisari, ruhtinaat ja myös halvimmat kristityt tarkastavat ja arvostelevat minun teoksiani, mutta sillä ehdolla, että he käyttävät ohjeenaan Jumalan sanaa. Vain sitä meidän ihmisten on toteltava. Älköön tehtäkö väkivaltaa minun omalletunnolleni, joka on Jumalan sanan sitoma.»124

Erääseen vetoomukseen hän [140] vastasi: »Minä olen valmis luopumaan suojakirjastani. Annan itseni ja elämäni keisarin käsiin, mutta en koskaan Jumalan sanaa.»125 Hän vakuutti olevansa valmis alistumaan yleisen kirkolliskokouksen päätökseen, kuitenkin vain sillä ehdolla, että kokous velvoitetaan tekemään ratkaisunsa Raamatun mukaan. »Siinä, mikä koskee Jumalan sanaa ja uskoa», hän lisäsi, »on jokainen kristitty yhtä hyvä tuomari kuin paavi voi olla, vaikka häntä tukisi miljoona kirkolliskokousta.»126 Sekä ystävät että viholliset tulivat viimein vakuuttuneiksi siitä, että enemmät yritykset sovinnon aikaansaamiseksi olivat hyödyttömät.

Jos uskonpuhdistaja olisi yhdessäkin kohdassa myöntynyt, saatana joukkoineen olisi voittanut. Mutta hänen järkkymätön lujuutensa avasi oven seurakunnan vapaudelle ja uudelle, paremmalle ajalle. Tämä yksi ainoa mies, joka uskonnollisissa asioissa uskalsi ajatella ja toimia itsenäisesti, sai aikaan vaikutuksen, joka oli tuntuva seurakunnassa ja maailmassa, ei vain hänen aikanaan, vaan myös kaikkina tulevina aikoina. Hänen lujuutensa ja uskollisuutensa oli vahvistava ajan loppuun saakka kaikkia, jotka kulkevat samanlaisten kokemusten kautta. Jumalan voima ja majesteettius näkyi ihmisten neuvonpidon ja myös saatanan suuren vallan yläpuolella.

Turvassa Wartburgin linnassa

Luther sai pian keisarilta käskyn palata kotiinsa, ja hän tiesi, että [141] tätä käskyä oli kohta seuraava hänen tuomionsa. Uhkaavat pilvet varjostivat hänen polkunsa, mutta kun hän lähti Wormsista, hänen sydämensä oli täynnä iloa ja kiitosta. »Paholainen itse vartioitsi paavin linnoitusta», hän sanoi, »mutta Kristus teki sen muuriin leveän aukon, ja saatanan täytyi tunnustaa Herra mahtavammaksi.»127

Lähtönsä jälkeen Luther kirjoitti keisarille yhä toivoen, ettei hänen lujuuttaan pidettäisi kapinoimisena. »Jumala, joka on sydänten tutkija», hän kirjoitti, »on todistajani, että minä olen valmis vilpittömästi noudattamaan Teidän Majesteettinne tahtoa, veipä se sitten kunniaan tai häpeään, elämään tai kuolemaan, ottamatta huomioon muuta kuin Jumalan sanan, josta ihminen elää. Kaikissa tämän nykyisen elämän asioissa uskollisuuteni on järkkymätön, sillä tappio tai voitto niissä ei vaikuta pelastukseen. Mutta kun ikuiset edut ovat kysymyksessä, ei Jumalan tahto ole, että ihminen alistuu toisen ihmisen valtaan. Sillä sellainen alistuminen hengellisissä asioissa on todellisuudessa jumaloivaa palvontaa, joka saa kohdistua ainoastaan Luojaan.»128 [142]

Palatessaan Wormsista Luther sai osakseen vieläkin imartelevamman vastaanoton kuin sinne mennessään. Kirkon ruhtinaat toivottivat pannaanjulistetun munkin tervetulleeksi ja yhteiskunnan johtohenkilöt osoittivat kunnioitusta miehelle, jonka keisari oli julistanut vaaralliseksi. Häntä kehotettiin saarnaamaan, ja keisarin kiellosta huolimatta hän nousi taas saarnatuoliin. »Minä en ole koskaan luvannut panna Jumalan sanaa kahleisiin», hän sanoi, »enkä ole lupaavakaan».129

Pian sen jälkeen, kun Luther oli poistunut Wormsista, paavin kannattajat saivat keisarin antamaan julistuksen häntä vastaan. Tässä julistuksessa sanottiin, että Luther oli »saatana ihmishahmossa, puettuna munkkikaapuun».130 Siinä määrättiin, että suojelusajan päätyttyä oli heti ryhdyttävä toimenpiteisiin munkin työskentelyn lopettamiseksi. Kukaan ei saanut pitää häntä luonaan eikä antaa hänelle ruokaa tai juomaa. Häntä ei saanut auttaa eikä rohkaista sanoin tai teoin, julkisesti tai salaa. Hänet oli pidätettävä, missä hyvänsä hänet tavattaisiin, ja luovutettava viranomaisille. Hänen kannattajansakin oli vangittava ja heidän omaisuutensa takavarikoitava. Hänen kirjoituksensa tuli hävittää, ja lopuksi ulotettiin julistuksessa mainitut rangaistukset kaikkiin, jotka uskaltaisivat toimia vastoin sen määräyksiä. Saksin vaaliruhtinas ja Lutheria eniten suosivat ruhtinaat olivat poistuneet Wormsista kohta Lutherin lähdön jälkeen, ja valtiopäivät vahvistivat keisarin määräyksen. Paavin kannattajat riemuitsivat. He pitivät uskonpuhdistuksen kohtaloa sinetöitynä.

Jumala oli valmistanut palvelijalleen pakotien tänä vaaran hetkenä. Valpas silmä oli seurannut Lutherin liikkeitä, ja jalo uskollinen sydän oli suunnitellut hänen pelastumistaan. Oli selvää, ettei Rooma tyytyisi vähempään kuin hänen kuolemaansa. Vain piilottamalla oli mahdollista estää hänet joutumasta jalopeuran kitaan. Jumala antoi Saksin Fredrikille viisautta suunnitelman keksimiseen uskonpuhdistajan pelastamiseksi. Uskollisten ystävien avulla vaaliruhtinas toteutti suunnitelmansa ja kätki Lutherin täydellisesti sekä ystäviltä että vihollisilta. Kotimatkallaan uskonpuhdistaja otettiin kiinni, erotettiin seuralaisistaan ja vietiin kiireesti metsän läpi Wartburgin yksinäiseen vuorilinnaan. Sekä hänen kiinniottamisensa että piilopaikkansa salattiin niin huolellisesti, ettei Fredrik itsekään pitkään aikaan tiennyt, mihin hänen suojattinsa oli viety. Tällä tietämättömyydellä oli tarkoitus. Niin kauan kuin vaaliruhtinas ei tiennyt Lutherin olinpaikkaa, hän ei voinut sitä ilmaistakaan. Hän hankki varmuuden siitä, että uskonpuhdistaja oli turvassa, ja tyytyi tähän tietoon.

Kevät, kesä ja syksy kuluivat. Tuli talvi ja Luther oli yhä vankina. Aleander ja hänen puoluelaisensa riemuitsivat siitä, että evankeliumin valo näytti olevan sammumaisillaan. Mutta todellisuudessa uskonpuhdistaja täytti lamppuaan totuuden varastohuoneesta saamallaan öljyllä, ja sen [143] valo tuli loistamaan entistä kirkkaampana.

Varmassa turvapaikassaan Wartburgin linnassa Luther nautti osakseen tulleesta ystävällisyydestä ja iloitsi jonkin aikaa siitä, että oli päässyt vapaaksi taistelun levottomuudesta ja kuumuudesta. Mutta hiljaisuuden ja levon antama tyydytys ei kestänyt kauan. Toimeliaaseen elämään ja vakavaan taisteluun tottuneena hänen oli vaikea olla toimettomana. Noina syrjässä olon päivinä hänen mieleensä tuli seurakunnan tila, ja hän huusi epätoivoisena: »Voi! Näinä hänen vihansa viimeisinä päivinä ei ole ketään seisomassa Herran edessä ja muurina suojelemassa Israelia!»131 Sitten hänen ajatuksensa kääntyivät häneen itseensä, ja hän pelkäsi että häntä pidettäisiin pelkurina, kun oli vetäytynyt pois taistelusta. Lisäksi hän syytti itseään velttoudesta ja itsekkyydestä. Kuitenkin hän samaan aikaan suoritti suuremman työmäärän kuin näytti olevan mahdollista yhdelle ihmisille. Hänen kynänsä ei ollut koskaan joutilaana. Kun hänen vihollisensa iloitsivat siitä, että olivat saaneet hänet vaikenemaan, he hämmästyksekseen näkivät selviä todisteita hänen jatkuvasta toiminnastaan. Hänen kynästään lähteneitä kirjasia levisi yli koko Saksan. Hän teki myös hyvin tärkeän palveluksen kansalleen sillä, että hän käänsi Uuden testamentin saksan kielelle. Kallioiselta Patmokseltaan hän melkein koko vuoden julisti evankeliumia ja ruoski aikansa syntejä ja erehdyksiä.

Mutta Jumala ei ollut vienyt palvelijaansa pois julkisen elämän näyttämöltä ainoastaan suojellakseen häntä vihollisten kiukulta ja antaakseen hänelle rauhallisen ajan tärkeitä töitä varten. Oli saatava vieläkin arvokkaampia tuloksia. Vuorella olevan turvapaikkansa yksinäisyydessä Luther oli erotettuna maallisesta avusta ja ihmisten ylistyksestä. Hän säilyi siten ylpeydeltä ja itseluottamukselta, jotka niin usein seuraavat menestystä. Kärsimyksen ja nöyryytyksen kautta hän valmistui jälleen turvallisesti liikkumaan niissä huimaavissa korkeuksissa, joihin hänet oli niin äkillisesti nostettu.

Kun ihmiset iloitsevat siitä vapaudesta, jonka totuus heille tuottaa, he ovat taipuvaiset korottamaan niitä henkilöitä, joita Jumala on käyttänyt erheiden ja taikauskon kahleiden murtamiseen. Saatana koettaa kääntää ihmisten ajatukset ja rakkauden pois Jumalasta ja kiinnittää ne inhimillisiin välikappaleisiin. Hän johtaa heitä kunnioittamaan työasetta ja unohtamaan sen käden, joka ohjaa kaikki elämän tapahtumat. Liian usein uskonnolliset johtajat, joita siten ylistetään ja kunnioitetaan, unohtavat riippuvuutensa Jumalasta ja alkavat luottaa itseensä. Tästä taas seuraa, että he koettavat hallita ihmisten mieltä ja omaatuntoa, varsinkin kun ihmisillä on taipumus luottaa heihin sen sijaan että luottaisivat Jumalan sanaan. Uskonpuhdistustyö hidastuu usein sen tähden, että sen kannattajat suosivat tällaista henkeä. Jumala tahtoi varjella uskonpuhdistusta tältä vaaralta. Hän toivoi, että tähän työhön tulisi Jumalan leima eikä ih- [144] misen. Ihmisten katseet olivat siirrettiin syrjään, jotta kaikkien kääntyneet Lutheriin, jota he pitikatse kiintyisi Luojaan, totuuden vät totuuden selittäjänä. Hänet ikuiseen alkulähteeseen. [145]

Luku 9—Sveitsin uskonpuhdistaja

Seurakunnan puhdistamisessa ilmenee välikappaleiden valintaan nähden sama jumalallinen suunnitelma kuin seurakunnan perustamisessakin. Taivaallinen Opettaja ei valinnut korkeaarvoisia ja rikkaita henkilöitä, jotka kansan johtajina olivat tottuneet saamaan ylistystä ja kunniaa. Nämä olivat niin ylpeitä ja itsetietoisia kerskailevassa etevämmyydessään, ettei heistä voinut tulla myötätuntoisia lähimmäisiään kohtaan eikä vaatimattoman Nasaretilaisen työtovereita. Galilean oppimattomat, kovaan työhön tottuneet kalastajat saivat kutsun: »Seuratkaa minua, niin minä teen teistä ihmisten kalastajia» (Matt. 4: 19). Nämä opetuslapset olivat nöyriä ja oppivaisia. Mitä vähemmän sen ajan väärät opit olivat vaikuttaneet heihin, sitä paremmin Kristus voi opettaa ja kasvattaa heitä palvelukseensa. Samoin oli suuren uskonpuhdistuksen päivinä. Johtavat uskonpuhdistajat olivat halpasukuisia miehiä, jotka olivat aikalaisiaan vapaampia yhteiskunnallisen aseman synnyttämästä ylpeydestä, tekopyhyydestä ja papiston petollisesta vaikutuksesta. Jumala haluaa käyttää vähäpätöisiä välikappaleita suurten tehtävien suorittamiseen. Silloin ei anneta kunniaa ihmisille vaan Jumalalle, joka heissä vaikuttaa sekä tahtomisen että tekemisen, että hänen hyvä tahtonsa tapahtuisi.

Zwinglin lapsuus ja kehitysvuodet

Muutamia viikkoja sen jälkeen, kun Luther oli syntynyt vuorityömiehen majassa Saksissa, Ulrich Zwingli syntyi paimenen mökissä Alppien keskellä. Zwinglin ympäristö lapsuuden aikana ja hänen varhainen kasvatuksensa olivat sopivat valmistamaan häntä tulevaa lähetystyötä varten. Kasvaessaan kauniin, mahtavan ja juhlallisen luonnon keskellä hän oppi jo varhain tajuamaan Jumalan suuruutta, voimaa ja korkeutta. Kertomukset hänen synnyinmaansa vuorilla suoritetuista sankariteoista herättivät intoa hänen nuoressa mielessään. Hurskaan isoäitinsä vieressä hän kuunteli Raamatun kertomuksia, joita tämä oli poiminut kirkon pyhimystarujen ja perimätietojen joukosta. Innostuneena hän kuunte- [146] li, kun kerrottiin patriarkkojen ja profeettojen suurista töistä, Palestiinan kunnailla laumojaan vartioivista paimenista, joille enkelit ilmestyivät, Beetlehemin lapsesta ja Golgatan miehestä.

Hans Lutherin tavoin Zwinglin isä toivoi pojalleen koulusivistystä, ja niin poika jo nuorena lähetettiin pois syntymälaaksostaan. Hänen henkiset kykynsä kehittyivät nopeasti, ja pian oli vaikea löytää hänelle päteviä opettajia. Kolmentoista vuoden vanhana hän matkusti Berniin, jossa silloin oli Sveitsin paras koulu. Täällä häntä kuitenkin vaani vaara, joka uhkasi turmella hänen lupaavan tulevaisuutensa. Munkit koettivat parhaan kykynsä mukaan houkutella häntä luostariin. Dominikaanija fransiskaanimunkit kilpailivat kansan suosiosta. Tämän he yrittivät saavuttaa kirkkojensa huomiota herättävillä koristeilla, loistavilla juhlamenoilla, kuuluisilla pyhäinjäännöksillä ja ihmeitä tekevillä kuvilla.

Bernin dominikaanit havaitsivat, että jos he voisivat voittaa puolelleen tämän lahjakkaan, nuoren opiskelijan, se tuottaisi heille sekä ansiota että kunniaa. Hänen nuoruutensa, hänen luontainen puhujaja kirjailijakykynsä, hänen musikaaliset taipumuksensa ja hänen runoilijanlahjansa vetäisivät kansaa heidän jumalanpalveluksiinsa ja lisäisivät heidän veljeskuntansa tuloja enemmän kuin heidän loistonsa ja nähtävyytensä. Petoksen ja imartelun avulla he koettivat houkutella Zwingliä luostariin. Luther oli opiskeluaikanaan hautautunut luostarikammioon ja olisi jäänyt hyödyttömäksi maailmalle, ellei Jumalan kaitselmus olisi häntä sieltä vapauttanut. Zwinglin ei sallittu joutua samaan vaaraan. Kohtalon sallimuksesta hänen isänsä sai tietää munkkien aikeista. Hän ei halunnut antaa poikansa mennä viettämään munkin joutilasta ja arvotonta elämää. Hän näki poikansa tulevan käyttökelpoisuuden olevan kysymyksessä ja käski hänen viipymättä palata kotiin.

Nuorukainen totteli isänsä käskyä, mutta hän ei tyytynyt kauan olemaan syntymälaaksossaan. Hän ryhtyi pian uudelleen opiskelemaan ja matkusti jonkin ajan kuluttua Baseliin. Täällä Zwingli ensimmäisen kerran kuuli hyvän sanoman Jumalan vapaasta armosta. Wittenbach, vanhojen kielten opettaja, oli kreikkaa ja hepreaa tutkiessaan joutunut yhteyteen Raamatun kanssa, ja siten jumalallinen valo pääsi hänestä heijastumaan hänen oppilaisiinsa. Hän selitti, että oli olemassa vanhempi ja verrattomasti arvokkaampi totuus kuin skolastikkojen ja filosofien opettamat teoriat. Tämä vanha totuus oli se, että Kristuksen kuolema on syntisen ainoa lunastusmaksu. Zwinglille nämä sanat olivat aivan kuin ensimmäinen valonsäde päivän sarastaessa.

Raamattua tutkiva pappi

Zwingli kutsuttiin pian Baselista alkamaan elämäntyötään. Hänen ensimmäinen työkenttänsä oli Alppien keskellä olevassa pitäjässä, lähellä hänen syntymälaaksoaan. Kun hänet vihittiin papik; si, hän »antautui kokosydämisesti [147] tutkimaan jumalallista totuutta, sillä hän tiesi hyvin», sanoo eräs toinen uskonpuhdistaja, »kuinka paljon sen pitää tietää, jolle Kristuksen lauma on uskottu».132 Mitä enemmän hän tutki Raamattua, sitä selvemmin hän näki eron sen totuuksien ja Rooman harhaoppien välillä. Hän halusi seurata Raamattua, jota hän piti Jumalan sanana ja ainoana riittävänä ja erehtymättömänä uskon ohjeena. Hän havaitsi, että sen pitää olla oma selittäjänsä; niinpä hän ei uskaltanut yrittää sillä tukea ennen hyväksyttyä teoriaa tai oppia vaan piti velvollisuutenaan pyrkiä saamaan selville, mikä on sen sanojen välitön ja ilmeinen merkitys. Hän koetti käyttää hyväkseen jokaista tarjolla olevaa apukeinoa saadakseen täydellisen’ja oikean käsityksen raamatunkohtien merkityksestä sekä rukoili Pyhän Hengen apua selittäen, että Henki antaa Jumalan sanasta oikean käsityksen kaikille, jotka siihen vilpittömästi ja rukoillen pyrkivät.

»Pyhä Raamattu», Zwingli sanoi, »on alkuisin Jumalasta eikä ihmisistä. Se Jumala, joka valaisee, auttaa sinua ymmärtämään, että sen kautta puhuu Jumala. Jumalan sana — ei voi jäädä toteutumatta. Se on selvää, se itse opettaa selittäen itse itsensä. Se valaisee sielun kaikella pelastuksella ja armolla, lohduttaa sitä Jumalassa sekä nöyryyttää sitä niin, että se luopuu itsestään ja liittyy Jumalaan.»133 Zwingli itse oli kokenut näiden sanojen ilmaiseman totuuden. Myöhemmin hän kirjoitti näistä kokemuksistaan: »Kun — minä aloin kokonaan antautua Pyhän Raamatun tutkimiseen, johtivat filosofia ja teologia (skolastiikka) alituisesti mieleeni vastaväitteitä. Lopulta tulin tähän tulokseen: ’Sinun täytyy jättää tuo kaikki ja oppia tuntemaan Jumalan tarkoitus tutkimalla vain hänen omaa, yksinkertaista sanaansa.’ Silloin aloin rukoilla Jumalalta hänen valoaan, ja sen jälkeen minun oli paljon helpompi ymmärtää Raamattua.»134

Sitä oppia, jota Zwingli saarnasi, hän ei saanut Lutherilta. Se oli Kristuksen oppi. »Jos Luther saarnaa Kristusta», sanoi sveitsiläinen uskonpuhdistaja, »hän tekee samaa kuin minäkin. Hän on voittanut Kristukselle useampia sieluja kuin minä. Mutta se ei vaikuta asiaan. Minä en tahdo kantaa mitään muuta nimeä kuin Kristuksen, jonka sotilas minä olen ja joka on minun ainoa päämieheni. Minä en ole koskaan kirjoittanut sanaakaan Lutherille eikä Luther minulle. Miksi näin? — Siksi, että nähtäisiin, kuinka suuressa sopusoinnussa Jumalan Henki on itsensä kanssa, kun me ilman mitään keskinäistä yhteyttä julistamme Kristuksen oppia niin yhtäpitävästi.»135

Evankeliumin julistusta Einsiedelnissä

Vuonna 1516 Zwingli kutsuttiin saarnaajaksi Einsiedelnin luostariin. Täällä hänellä oli tilaisuus oppia paremmin tuntemaan Rooman turmelus ja toimia uskonpuhdistajana, jonka vaikutus tuntuisi kaukana hänen kotimaansa Alppien ulkopuolella. Einsiedelnin huomattavimpia matkailukohteita oli neitsyt Marian kuva, jonka [148] väitettiin saavan aikaan ihmeitä. Luostarin portin yläpuolella oli kirjoitus: Täällä voi saada täydellisen syntien anteeksiannon. Pyhiinvaeltajia saapui Marian pyhimyslippaan luo kaikkina vuodenaikoina. Mutta sen vihkimisen suureen vuosijuhlaan tuli suuria joukkoja Sveitsin kaikista osista, vieläpä Ranskasta ja Saksastakin. Tämän nähdessään Zwingli tuli hyvin murheelliseksi ja tilaisuutta hyväkseen käyttäen julisti vapautta evankeliumin kautta näille taikauskon orjille. »Älkää luulko», hän sanoi, »että Jumala on tässä temppelissä enemmän kuin luomakunnan muissa paikoissa. Missä maassa asunettekin, Jumala on teitä lähellä ja kuulee teitä. Voivatko hyödyttömät työt, pitkät pyhiinvaellusmatkat, uhrilahjat, kuvat ja neitsyt Marian tai pyhimysten avuksi huutaminen hankkia teille Jumalan suosion? Mitä hyödyttää monisanaisuus, jolla pitkitämme rukouksiamme? Mitä apua on kauniista kaavusta, keritystä päästä, pitkästä, poimutetusta puvusta tai kullalla kirjailluista tohveleista? Jumala katsoo sydämeen, ja sydämemme on kaukana hänestä.» »Kristus», hän sanoi, »joka kerran uhrattiin ristillä, on syntiuhri, joka on sovittanut uskovien synnit ikuisiksi ajoiksi.»136

Useille kuulijoille nämä mielipiteet olivat vastenmielisiä. He pettyivät katkerasti, kun kuulivat väitettävän, ettei heidän vaivalloisesta matkastaan ollut mitään hyötyä. Kristuksen kautta heille vapaasti tarjottua syntien anteeksiantoa he eivät voineet käsittää. He olivat tyytyväisiä vanhaan, Rooman osoittamaan taivaan tiehen. He halusivat välttää paremman etsimiseen liittyvää vaivaa. Heille oli helpompaa uskoa pelastuksensa pappien ja paavin liuostaan kuin pyrkiä sydämen puhtauteen.

Mutta oli toisia, jotka iloiten ottivat vastaan sanoman pelastuksesta Kristuksen kautta. Rooman määräämät uskonnolliset menot eivät olleet antaneet heille sielunrauhaa, ja he ottivat uskossa vas- [149] taan Vapahtajan veren sovituksen. He palasivat kotiinsa antaakseen vastaanottamansa kalliin valon loistaa muille. Totuus vietiin siten kylästä kylään ja kaupungista kaupunkiin. Neitsyt Marian lippaalle vaeltavien luku pieneni tuntuvasti. Uhrilahjat vähenivät ja samalla niistä otettu Zwinglin palkka. Mutta tämä tuotti hänelle vain iloa, kun hän näki hurmahenkisyyden ja taikauskon vallan olevan murtumassa.

Kirkon viranomaiset olivat tietoisia Zwinglin työn laadusta, mutta eivät välittömästi puuttuneet asiaan. Koska he toivoivat saavansa hänet vielä tukemaan heidän pyrkimyksiään, he koettivat imartelun avulla voittaa hänet puolelleen, ja sillä aikaa totuus sai vallata sijaa ihmisten sydämessä.

Zurichin tuomiokirkon saarnaajana

Zwinglin toiminta Einsiedelnissä oli valmistanut häntä työhön laajemmalla kentällä, jolle hän pian joutui. Oltuaan kolme vuotta Einsiedelnissä hän sai kutsun Zurichin tuomiokirkon saarnaajan virkaan. Zurich oli siihen aikaan Sveitsin liittovaltion tärkein kaupunki, ja siellä aikaansaatu vaikutus tuntui laajalla alueella. Kirkon toimihenkilöt, jotka olivat kutsuneet Zwinglin Zurichiin, halusivat kuitenkin välttää kaikkia uutuuksia ja tämän mukaisesti esittivät hänelle hänen velvollisuutensa.

»Sinun tulee tehdä kaikki voitavasi», he sanoivat, »kerätessäsi tuomiokapitulin tuloja laiminlyömättä pienintäkään erää. Sinun tulee kehottaa uskovaisia sekä saarnaettä rippituolista maksamaan kaikki kymmenykset ja suorittamaan kaikki muutkin maksunsa sekä osoittamaan uhrilahjoillaan kiintymyksensä kirkkoon. Sinun täytyy koettaa lisätä niitä tuloja, joita meillä on sairaista, messuista ja yleensä kaikista kirkollisista toimituksista.» Selostajat jatkoivat: »Pastorin tehtäviin kuuluu myös sakramenttien hoito, saarnaaminen ja huolenpito laumasta. Mutta näissä asioissa voit käyttää sijaista, varsinkin saarnaamisessa. Sakramentteja sinun tulee jakaa ainoastaan huomattaville henkilöille ja vain silloin, kun he sitä pyytävät; sinä et saa niitä jakaa kaikille henkilöön katsomatta.»137

Zwingli kuunteli hiljaa näitä määräyksiä, ja kiitettyään siitä kunniasta, jota hänelle oli osoitettu kutsumalla hänet tähän tärkeään asemaan, hän alkoi selittää, miten hän aikoi toimia. »Kristuksen elämä», hän sanoi, »on ollut liian kauan kätkettynä kansalta. Aion saarnoissani esittää Matteuksen evankeliumin kokonaan — ammentaen yksinomaan Raamatun lähteistä, paljastaen sen syvyyksiä, verraten raamatunkohtia toisiinsa sekä anoen ymmärrystä palavan ja jatkuvan rukouksen avulla. Viran hoidossa on päämääränäni Jumalan kunnia, hänen ainoan Poikansa ylistys, ihmisten todellinen pelastus ja heidän rakentumisensa oikeassa uskossa.»138 Vaikka muutamat papeista eivät hyväksyneet hänen suunnitelmaansa ja koettivat saada hänet hylkäämään sen, hän kuitenkin pysyi lujana. Hän selit- [150] ti, ettei hän aikonut ottaa käyttöön mitään uutta menettelytapaa vaan sen vanhan tavan, jota kirkko noudatti varhaisempina, vähemmän turmeltuneina aikoina.

Oli jo herännyt harrastus hänen opettamiinsa totuuksiin, ja suuri joukko kansaa kokoontui kuuntelemaan hänen saarnojaan. Useat, jotka kauan sitten olivat lakanneet käymästä jumalanpalveluksissa, tulivat hänen kuulijoikseen. Hän alkoi toimituksensa avaamalla evankeliumit ja lukemalla sekä selittämällä innoitettua kertomusta Kristuksen elämästä, opetuksista ja kuolemasta. Täällä, samoin kuin Einsiedelnissäkin, hän esitti Jumalan sanan ainoana erehtymättömänä auktoriteettina ja Kristuksen kuoleman ainoana täydellisenä uhrina. »Kristuksen luokse tahdon johtaa teidät», hän sanoi, »Kristus on totinen pelastuksen lähde.»139 Saarnaajan ympärille kokoontui kaikensäätyistä kansaa, valtiomiehistä ja oppineista käsityöläisiin ja talonpoikiin saakka. Hartaina he kuuntelivat hänen sanojaan. [151] Hän ei ainoastaan esittänyt vapaan pelastuksen tarjousta vaan myös moitti pelottomasti sen ajan paheita ja vallalla olevaa turmelusta. Monet palasivat tuomiokirkosta ylistäen Jumalaa. »Tämä mies on totuuden saarnaaja», he sanoivat. »Hän on oleva meidän Mooseksemme ja johtava meidät ulos tästä Egyptin pimeydestä.»140

Mutta vaikka hänen toimintansa aluksi herätti suurta ihastusta, sitä ruvettiin jonkin ajan kuluttua vastustamaan. Munkit alkoivat estää hänen työtään ja tuomita hänen oppejaan. Useat ivasivat häntä julkisesti; toiset solvasivat ja uhkailivat. Mutta Zwingli kantoi kaiken kärsivällisesti sanoen: »Jos haluamme voittaa jumalattomia Jeesukselle Kristukselle, meidän täytyy sulkea silmämme monilta asioilta.»141

Tähän aikaan tuli uusi työmuoto edistämään uskonpuhdistusta. Eräs Baselissa asuva puhdistetun uskon ystävä, joka arveli, että kirjoja myymällä voitaisiin tehokkaasti levittää valoa, lähetti Zurichiin Luciannimisen miehen ja hänen mukanaan muutamia Lutherin kirjoituksia. »Koettele», hän kirjoitti Zwinglille, »onko tällä miehellä kylliksi varovaisuutta ja taitoa. Jos niitä on, anna hänen mennä kaupungista kaupunkiin, pitäjästä pitäjään, kylästä kylään, jopa talosta taloon ja levittää sveitsiläisten keskuuteen Lutherin kirjoja, varsinkin maallikoille [152] kirjoitettua Herran rukouksen selitystä. Mitä enemmän ne tulevat tunnetuiksi, sitä enemmän niitä ostetaan.»142 Näin valo pääsi leviämään.

Kun Jumala ryhtyy murtamaan tietämättömyyden ja taikauskon kahleita, saatana työskentelee mitä suurimmalla voimalla kietoakseen ihmiset pimeyteen ja sitoakseen heidän kahleensa entistäkin lujemmin. Kun eri maissa nousi miehiä esittämään kansalle anteeksiantoa ja vanhurskautusta Kristuksen veren kautta, Rooma alkoi uudella tarmolla harjoittaa kauppaansa kaikkialla kristikunnassa tarjoamalla anteeksiantoa rahasta.

Jokaisella synnillä oli hinta, ja ihmiset saivat luvan tehdä rikoksia, jos kartuttivat riittävästi kirkon kassaa. Siten nuo kaksi liikettä edistyivät toinen tarjosi syntien anteeksiantamusta rahasta, toinen Kristuksen kautta. Rooma salli synnin ja teki siitä itselleen tulonlähteen; uskonpuhdistajat tuomitsivat synnin ja kiinnittivät huomion Kristukseen synnin sovituksena ja synnistä vapauttajana.

Anekauppa kärsii tappion

Saksassa oli aneiden myynti uskottu dominikaanimunkeille, ja myyntiä johti röyhkeä Tetzel. Sveitsissä tämä liiketoiminta annettiin fransiskaanimunkeille italialaisen munkin Samsonin valvonnan alla. Samson oli jo tehnyt kirkolle hyvän palveluksen hankkimalla Saksasta ja Sveitsistä harvinaisen suuria rahasummia paavin rahastoon. Nyt hän matkusteli kaikkialla Sveitsissä vetäen luokseen suuria kansanjoukkoja, riistäen köyhiltä talonpojilta heidän niukat ansionsa ja kiskoen suuria summia varakkailta kansanluokilta. Mutta uskonpuhdistuksen vaikutus alkoi jo tuntua siinä, että se pienensi aneiden myyntiä, vaikka ei voinutkaan sitä kokonaan lopettaa. Zwingli oli vielä Einsiedelnissä, kun Samson pian Sveitsiin tulonsa jälkeen saapui tavaroineen naapurikaupunkiin. Saatuaan tie don tästä uskonpuhdistaja matkusti heti vastustamaan häntä. He eivät tavanneet toisiaan, mut ta niin menestyksellisesti Zwingli paljasti munkin uskottelut, että tämän oli pakko lähteä muualle.

Zurichissa Zwingli saarnasi innokkaasti anteeksiannon kaupustelijoita vastaan; ja kun Samson lähestyi kaupunkia, hän kohtasi neuvoston lähetin, joka ilmoitti, että hänen toivottiin kulkevan kaupungin ohi. Lopulta hän salajuonen avulla pääsi kaupunkiin, mutta hänet karkotettiin ennen kuin hän oli ennättänyt myydä ainoatakaan anetta, ja pian sen jälkeen hän lähti pois Sveitsistä.

»Musta surma» edistää uskonpuhdistusta

Rutto eli »musta surma», joka raivosi Sveitsissä vuonna 1519, antoi voimakkaan sysäyksen uskonpuhdistukselle. Kun ihmiset joutuivat katsomaan tuota tuhoojaa silmästä silmään, useat tunsivat, kuinka turhia ja arvottomia heidän äskettäin ostamansa aneet olivat, ja he kaipasivat varmempaa perustusta uskolleen. Zwingli sai Zurichissä tartunnan ja tuli niin heikoksi, että kaikki toivo hänen paranemi- [153] sestaan menetettiin. Levisipä laajalti jo sellainenkin huhu, että hän oli kuollut. Tänä koetuksen hetkenä hänen toivonsa ja rohkeutensa pysyi lujana. Hän katsoi uskossa Golgatan ristiin luottaen sillä tapahtuneen synnin sovituksen riittävyyteen. Tultuaan takaisin kuoleman porteilta hän saarnasi evankeliumia innokkaammin kuin koskaan ennen, ja hänen sanoillaan oli harvinaisen voimallinen vaikutus. Kansa otti iloiten vastaan rakastetun pastorinsa, joka annettiin heille takaisin haudan partaalta. He itse olivat tulleet sairaiden ja kuolevien luota ja ymmärsivät evankeliumin arvon paremmin kuin koskaan ennen.

Zwingli oli saanut selvemmän käsityksen evankeliumin totuuksista ja oli entistä täydellisemmin kokenut sen uudistavaa voimaa itsessään. »Aadamissa», hän sanoi, »olemme kaikki kuolleet sekä uponneet turmelukseen ja kadotukseen.»143 »Kristus — on ostanut meille ikuisen pelastuksen. Hänen kärsimyksensä on ikuisesti pätevä uhri ja aina voimallinen puhdistamaan; se tyydyttää ikuisesti jumalallisen oikeuden vaatimukset kaikkien niiden puolesta, jotka luottavat siihen lujalla ja horjumattomalla uskolla.» Samalla hän selvästi opetti, ettei ihmisillä ole oikeutta pysyä synnissä Kristuksen armon perusteella. »Missä hyvänsä uskotaan Jumalaan, siellä Jumala on; ja missä Jumala on, siellä on intoa, joka ajaa ja kannustaa hyviin töihin.»144

Ihmiset olivat niin kiinnostuneita Zwinglin saarnoista, ettei tuomiokirkkoon mahtunut se kansanpaljous, joka tuli häntä kuuntelemaan. Hän paljasti kuulijoilleen totuutta vähitellen, sen mukaan kuin he kykenivät sitä vastaanottamaan. Hän varoi esittämästä alussa sellaisia kohtia, jotka säikähdyttäisivät heitä ja synnyttäisivät ennakkoluuloja. Hänen työnsä tarkoituksena oli voittaa heidän sydämensä Kristukselle ja hänen opetuksilleen, tehdä heidät taipuisiksi hänen rakkautensa avulla ja neuvoa heitä seuraamaan hänen esimerkkiään; ja kun he omaksuisivat evankeliumin periaatteet, heidän taikauskoiset käsityksensä ja tapansa varmasti häviäisivät.

Vastustusta

Uskonpuhdistus edistyi askel askelelta Zurichissä. Sen viholliset tulivat levottomiksi ja alkoivat tarmokkaasti vastustaa sitä. Vuotta aikaisemmin Wittenbergin munkki oli antanut kieltävän vastauksensa paaville ja keisarille Wormsissa, ja nyt kaikki näytti osoittavan, että paavin vaatimuksia vastustettiin samalla tavalla Zurichissä. Zwinglin kimppuun hyökättiin tuon tuostakin. Paavillisissa kantoneissa vietiin evankeliumin oppilaita aika ajoin roviolle. Mutta tämä ei ollut kylliksi. Harhaopin opettaja täytyi saada vaikenemaan. Tässä tarkoituksessa Konstanzin piispa lähetti kolme asiamiestä Zurichin neuvostoon ja syytti Zwingliä siitä, että hän oli opettanut kansaa rikkomaan kirkon lakeja ja saattanut siten yhteiskunnan rauhan ja hyvän järjestyksen vaaraan. Hän väitti, että kirkon arvovallan syrjäyttä- [154] misestä olisi seurauksena yleinen sekasorto. Zwingli vastasi, että hän oli neljä vuotta julistanut evankeliumia Zurichissä, »joka oli hiljaisempi ja rauhallisempi kuin mikään muu liittovaltion kaupunki». »Eikö silloin kristillisyys», hän sanoi, »ole yleisen turvallisuuden paras tae.»145

Asiamiehet kehottivat neuvoston jäseniä pysymään kirkossa ja selittivät, ettei sen ulkopuolella ole mitään pelastusta. Zwingli vastasi: »Älköön tämä syytös järkyttäkö teitä. Kirkon perustuksena on sama kallio, sama Kristus, joka antoi Pietarille hänen nimensä, koska tämä uskollisesti tunnusti hänet. Kaikkien kansojen keskuudessa Jumala ottaa vastaan ne, jotka kaikesta sydämestään uskovat Herraan Jeesukseen. Tässä on todellisuudessa se kirkko, jonka ulkopuolella ei kukaan voi pelastua.»146 Tämän kokouksen vaikutuksesta yksi piispan asiamiehistä otti vastaan puhdistetun uskon.

Neuvosto kieltäytyi ryhtymästä toimenpiteisiin Zwingliä vastaan, ja Rooma valmistautui uuteen hyökkäykseen. Kun uskonpuhdistajalle ilmoitettiin hänen vihollistensa hankkeista, hän huudahti: »Tulkoot! Minä pelkään heitä yhtä vähän kuin ulkoneva kallio pelkää sen juurella pauhaavia aaltoja.»147 Pappien puuhat vain edistivät sitä asiaa, jota ne koettivat ehkäistä. Totuus levisi edelleen. Saksassa sen kannattajat, jotka olivat masentuneita Lutherin katoamisen johdosta, saivat uutta rohkeutta kuullessaan evankeliumin menestyvän Sveitsissä.

Kun uskonpuhdistus vahvistui Zurichissä, sen hedelmät tulivat yhä selvemmin näkyviin siinä, että se ehkäisi paheita sekä edisti järjestystä ja sopusointua. »Rauhalla on asuntonsa meidän kaupungissamme», Zwingli kirjoitti. »Täällä ei ole eripuraisuutta, ei teeskentelyä, ei kateutta, ei riitaa Mistä muualta voi sellainen yksimielisyys tulla kuin Herralta ja meidän opistamme, joka täyttää meidät rauhan ja rakkauden hedelmillä?»148

Väittely uskonasioista Badenissa

Uskonpuhdistuksen saavuttamat voitot kiihottivat katolilaisia yhä päättäväisempiin ponnistuksiin sen kukistamiseksi. Kun he näkivät, miten vähän vainolla oli saatu aikaan pyrittäessä ehkäisemään Lutherin työtä Saksassa, he päättivät vastustaa tuota liikettä sen omilla aseilla. He halusivat väitellä Zwinglin kanssa, ja kun asian järjestäminen oli heidän vallassaan, he päättivät varmistaa voittonsa valitsemalla oman etunsa mukaisesti sekä väittelypaikan että väittelytuloksesta päättävät tuomarit. Jos he saisivat Zwinglin valtaansa, he kyllä pitäisivät huolen siitä, ettei hän pääsisi pakoon. Kun johtaja saataisiin vaikenemaan, voisi liikkeen nopeasti lopettaa. Tämän aikeensa he kuitenkin huolellisesti salasivat.

Väittely oli määrätty pidettäväksi Badenissa, mutta Zwingli ei ollut saapuvilla. Zurichin neuvosto, joka muisti paavillisissa kantoneissa evankeliumin tunnustajia varten sytytetyt polttoroviot, epäili paavin asiamiesten aikeita [155] ja kielsi pastoriaan panemasta itseään alttiiksi tällaiselle vaaralle. Hän oli valmis kohtaamaan Zurichissä kaikki väittelijät, jotka Rooma tahtoi lähettää; mutta jos hän menisi Badeniin, jossa äskettäin oli vuodatettu totuutta puolustaneiden marttyyrien verta, se olisi varmaan kuolemaan menemistä. Uskonpuhdistajien edustajiksi valittiin Oekolampadius ja Haller, kun taas kuuluisa tohtori Eck oli monien oppineiden tohtorien ja prelaattien avustamana Rooman esitaistelija.

Vaikka Zwingli ei ollut kokouksessa, hänen vaikutuksensa kuitenkin tuntui. Paavin kannattajat valitsivat kaikki sihteerit, ja kuolemanrangaistuksen uhalla kaikkia muita kiellettiin tekemästä muistiinpanoja. Tästä huolimatta Zwingli sai joka päivä tarkan tiedon kaikesta, mitä Badenissa puhuttiin. Eräs ylioppilas, joka oli läsnä väittelyssä, kirjoitti joka ilta kertomuksen sinä päivänä esitetyistä todisteista. Kaksi muuta ylioppilasta vei nämä kirjoitukset Oekolampadiuksen jokapäiväisten kirjeiden mukana Zwinglille Zurichiin. Uskonpuhdistaja vastasi antaen neuvoja ja ehdotuksia. Hän kirjoitti kirjeensä yöllä, ja ylioppilaat veivät ne Badeniin aamulla. Välttääkseen kaupungin portilla olevan vartijan epäilyn nämä lähetit kantoivat päänsä päällä siipikarjakoria ja pääsivät siten esteettömästi ohi.

Tällä tavalla Zwingli johti taistelua viekkaita vihollisiaan vastaan. »Zwingli on», sanoi Myconius, »mietiskelemällä, öitä valvomalla ja lähettämällä ohjeita Badeniin tehnyt enemmän työtä kuin olisi tehnyt, jos olisi henkilökohtaisesti keskustellut vihollistensa kanssa.»149

Katolilaiset olivat odottamansa voiton huumaamina tulleet Badeniin mitä komeimmissa, kimaltelevin jalokivin koristetuissa puvuissa. He elivät ylellisesti. Heidän pöytänsä olivat katetut mitä kalleimmilla herkuilla ja parhaimmilla viineillä. Hilpeys ja huvittelu kevensivät heidän papillisten velvollisuuksiensa taakkaa. Huomattavana vastakohtana heille esiintyivät uskonpuhdistajat, joita kansa piti vain vähän kerjäläisiä parempina ja joiden yksinkertainen ruoka pidätti heitä vain lyhyen ajan pöydässä. Oekolampadiuksen isäntä, joka käytti tilaisuutta hyväkseen ja piti häntä silmällä hänen huoneessaan, näki hänen aina lukevan tai rukoilevan [156] ja suuresti ihmetellen kertoi, että kerettiläinen oli ainakin »hyvin hurskas».

Kokouksessa »Eck nousi ylväästi puhujalavalle, joka oli kauniisti koristettu, kun taas vaatimattoman yksinkertaisesti pukeutuneen Oekolampadiuksen oli istuuduttava vastustajaansa vastapäätä olevalle alkeelliselle tuolille».150 Eckin jylisevä ääni ja rajaton itseluottamus eivät koskaan pettäneet. Häntä innosti toivo saada kultaa ja mainetta, sillä uskon puolustajan tuli saada runsas palkkio. Kun todisteita puuttui, hän turvautui solvauksiin, saattoipa vannoakin.

Oekolampadius, joka oli häveliäs ja vailla itseluottamusta, oli koettanut välttää taistelua ja ryhtyi juhlallisesti selittämään: »Minä en tunnusta mitään muuta arvosteluperustetta kuin Jumalan sanan.» Vaikka hän käyttäytyi sävyisästi ja kohteliaasti, hän samalla osoittautui taitavaksi ja pelottomaksi. Kun katolilaiset tapansa mukaan vetosivat kirkon arvovaltaan ja vakiintuneisiin tapoihin, uskonpuhdistaja piti järkähtämättömästi kiinni Raamatusta. »Vakiintuneella tavalla», hän sanoi, »ei ole mitään voimaa meidän Sveitsissämme, ellei se ole yhtäpitävä perustuslain kanssa; ja uskonasioissa on Raamattu meidän perustuslakimme.»151

Se jyrkkä ero, joka oli näiden kahden väittelijän välillä, ei jää nyt huomaamatta. Uskonpuhdistajan rauhallinen, selvä todistelu sävyisästi ja vaatimattomasti esitettynä miellytti kuulijoita, kun taas Eckin kerskailevat ja suurella paatoksella esitetyt väitteet tympäisivät heitä.

Väittelyä kesti kahdeksantoista päivää. Sen päättyessä paavin kannattajat väittivät, että he olivat selvästi voittaneet. Useimmat valtuutetuista asettuivat Rooman puolelle, ja kokous julisti uskonpuhdistajat voitetuiksi sekä selitti, että heidät ja heidän johtajansa oli erotettu kirkosta. Mutta kokouksen hedelmät näyttivät, kumpi puoli selvisi paremmin. Väittely antoi voimakkaan sysäyksen uskonpuhdistukselle, ja pian sen jälkeen tärkeät kaupungit Bern ja Basel ilmoittivat olevansa uskonpuhdistuksen kannattajia. [157]

Luku 10—Uskonpuhdistus etenee Saksassa

Lutherin salaperäinen katoaminen herätti hämmästystä kaikkialla Saksassa. Häntä kyseltiin kaikkialla. Mitä kummallisimpia huhuja oli liikkeellä, ja monet luulivat, että hänet oli murhattu. Vallitsi suuri suru, ei ainoastaan hänen julkisten ystäviensä piirissä vaan tuhansien sellaistenkin keskuudessa, jotka eivät olleet julkisesti asettuneet uskonpuhdistuksen puolelle. Monet sitoutuivat juhlallisella valalla kostamaan hänen kuolemansa.

Kansa kaipaa Lutheria

Katoliset johtajat näkivät kauhukseen, miten suureksi vastenmielisyys heitä kohtaan oli kasvanut. Vaikka he alussa iloitsivat Lutherin oletetusta kuolemasta, he halusivat pian kätkeytyä kansan vihalta. Hänen vihollisilleen eivät hänen rohkeimmatkaan tekonsa heidän keskellään olleet tuottaneet niin paljon harmia kuin hänen katoamisensa. Ne, jotka vihassaan olivat yrittäneet toimittaa rohkean uskonpuhdistajan pois elävien joukosta, joutuivat pelon valtaan, kun hänestä oli tullut avuton vanki. »Meidän ainoa pelastuksemme on siinä», eräs heistä sanoi, »että sytytämme soihdut ja etsimme Lutheria yli koko maailman antaaksemme hänet takaisin sille kansalle, joka häntä vaatii.»152 Keisarin käsky näytti raukeavan voimattomana. Paavin lähettiläät valtasi suuttumus, kun he näkivät, että siihen kiinnitettiin paljon vähemmän huomiota kuin Lutherin kohtaloon.

Tieto siitä, että Luther oli turvassa, joskin vankina, tyynnytti kansan pelon, samalla kun se yhä lisäsi intoa hänen hyväkseen. Hänen kirjoituksiaan luettiin innokkaammin kuin koskaan ennen. Lisääntyvin joukoin ihmiset ryhtyivät tukemaan sellaisen sankarillisen miehen asiaa, joka niin pelottavissa olosuhteissa oli puolustanut Jumalan sanaa. Uskonpuhdistuksen voima kasvoi jatkuvasti. Lutherin kylvämä siemen nousi kaikkialla oraalle. Hänen poissaolonsa teki uskonpuhdistustyössä sen, mitä läsnäolo ei olisi voinut tehdä. Toiset tässä työssä olevat tunsivat suurempaa edesvastuuta, kun heidän suuri johtajansa oli otettu pois. Uusin innoin ja luottavaisesti he riensivät tekemään [158] kaiken voitavansa, ettei niin oivallisesti aloitettu työ jäisi kesken.

Hurmahenget vahingoittavat uskonpuhdistusta

Mutta saatana ei ollut joutilaana. Hän yritti nyt samaa, kuin hän on yrittänyt jokaisessa uskonpuhdistusliikkeessä pettää ja turmella kansaa houkuttelemalla sitä hyväksymään väärän liikkeen oikean uskonpuhdistuksen tilalle. Samoin kuin kristillisessä seurakunnassa ensimmäisellä vuosisadalla esiintyi vääriä kristuksia, vääriä profeettoja nousi kuudennellatoista vuosisadallakin.

Jotkut miehet, joihin uskonnollisessa maailmassa esiintynyt kiihtymys oli syvästi vaikuttanut, kuvittelivat saaneensa taivaasta erikoisia ilmoituksia ja väittivät Jumalan lähettäneen heidät viemään päätökseen sen uskonpuhdistuksen, jonka he sanoivat Lutherin toiminnan kautta päässeen vasta vähäiseen alkuun. Todellisuudessa he turmelivat hänen suorittamaansa työtä. He hylkäsivät uskonpuhdistuksen todellisen perustuksen, sen suuren periaatteen, että Jumalan sana on uskon ja elämän ainoa ja riittävä ohje; ja tämän pettämättömän ohjeen tilalle he asettivat omien tunteittensa ja vaikutelmiensa määräämän muuttuvaisen ja epäluotettavan ohjeen. Kun erehdyksen ja valheen suuri paljastaja tällä tavalla syrjäytettiin, avattiin tie saatanalle ihmisten mielen hallitsemiseen parhaaksi katsomallaan tavalla.

Yksi näistä profeetoista väitti enkeli Gabrielin opettaneen häntä. Eräs häneen liittynyt ylioppilas jätti opiskelunsa väittäen, että Jumala itse oli tehnyt hänet kykeneväksi selittämään hänen sanaansa. Henkilöt, jotka olivat luonnos taan taipuvaisia kiihkomielisyy teen, liittyivät heihin. Näiden haaveilijain toiminta sai aikaan paljon hälyä. Lutherin saarnat olivat herättäneet kansan kaikkialla tajuamaan uskonpuhdistuksen välttämättömyyden, ja nyt näiden uusien profeettain uskottelut johtivat muutamia rehellisiä henkilöitä harhaan.

Liikkeen johtajat matkustivat Wittenbergiin ja esittivät vetoomuksensa Melanchthonille ja hänen työtovereilleen. He sanoivat: »Jumala on lähettänyt meidät opettamaan kansaa. Me olemme läheisesti seurustelleet Kristuksen kanssa, me tunnemme tulevia asioita, toisin sanoen: me olemme apostoleja ja profeettoja ja vetoamme tohtori Lutheriin.»153

Uskonpuhdistajat olivat hämmästyneitä ja neuvottomia. Tämä oli ainesta, jollaista he eivät koskaan ennen olleet tavanneet, eivätkä he tienneet, miten oli meneteltävä. Melanchthon sanoi: »Näissä miehissä on erikoinen henki; mutta mikä henki? Meidän on varottava sammuttamasta Jumalan Henkeä, ja toisaalta on katsottava, ettei saatanan henki pääse johtamaan meitä harhaan.»154

Tämän uuden opin hedelmät näkyivät pian. Ihmiset tulivat välinpitämättömiksi Raamatun suhteen tai hylkäsivät sen kokonaan. Koulut joutuivat epäjärjestyk- [159] seen. Ylioppilaat halveksivat kaikkia rajoituksia, jättivät opintonsa ja poistuivat yliopistosta. Ne henkilöt, jotka luulivat kykenevänsä elvyttämään ja ohjaamaan uskonpuhdistustyötä, pystyivät vain saattamaan sen häviön partaalle. Katolilaiset voittivat takaisin itseluottamuksensa ja huudahtivat voitonriemuisina: »Vielä yksi ponnistus, ja silloin kaikki on meidän.»155

Luther huolestuu hurmahenkien takia

Kun Luther Wartburgissa kuuli, mitä oli tapahtunut, hän sanoi syvästi huolestuneena: »Minä olen kaiken aikaa odottanut, että saatana lähettää meille tämän vitsauksen.»156 Hän ymmärsi noiden valheprofeettojen todellisen luonteen ja näki totuuden asiaa uhkaavan vaaran. Paavin ja keisarin vastustus ei ollut tuottanut hänelle niin paljon huolta ja tuskaa kuin hänellä nyt oli. Uskonpuhdistuksen pahimmat viholliset olivat nousseet sen ystäviksi tunnustautuvien joukosta. Niitä totuuksia, jotka olivat antaneet hänelle niin paljon iloa ja lohdutusta, käytettiin herättämään riitaa ja synnyttämään hämmennystä seurakunnassa.

Jumalan Henki oli johtanut Lutheria uudistustyössä, ja hänet oli viety pitemmälle kuin hän itse oli aikonut mennä. Hän ei ollut pyrkinyt sellaisiin kannanottoihin, joita hän joutui esittämään, eikä tekemään niin perinpohjaisia muutoksia kuin tapahtui. Hän oli ollut vain välikappale Kaikkivaltiaan kädessä. Kuitenkin hän oli usein ollut levoton työnsä seurauksista. Kerran hän oli sanonut: »Jos minä tietäisin oppini vahingoittavan jotakuta ihmistä, yhtä ainoaa ihmistä, kuinka alhaista ja tuntematonta hyvänsä mutta sitä se ei voi tehdä, sillä se on itse evankeliumi minä tahtoisin kymmenen kertaa mieluummin kuolla kuin olla peruuttamatta sitä.»157

Nyt itse Wittenberg, uskonpuhdistuksen keskus, oli nopeasti joutumassa hurmahenkisyyden ja laittomuuden valtaan. Tämä kauhea tila ei johtunut Lutherin opetuksista, mutta kaikkialla Saksas- [160] sa hänen vihollisensa panivat sen hänen syykseen. Toisinaan hän kysyi syvässä sieluntuskassa, »voisiko suuri uskonpuhdistustyö päättyä sellaisella tavalla».158 Hän taisteli Jumalan kanssa rukouksessa ja sai jälleen sydämeensä rauhan. »Työ ei ole minun vaan sinun», hän sanoi, »ethän salli taikauskon tai hurmahenkisyyden sitä turmella.» Mutta ajatus pysyä kauemmin syrjässä taistelusta niin ratkaisevana aikana kävi sietämättömäksi. Hän päätti palata Wittenbergiin.

Viivyttelemättä hän lähti vaaralliselle matkalleen. Hänet oli julistettu valtionkiroukseen. Hänen vihamiehillään oli vapaus ottaa hänet hengiltä. Ystäviä oli kielletty auttamasta häntä ja ottamasta häntä suojiinsa. Valtakunnan hallitus oli päättänyt ryhtyä mitä ankarimpiin toimenpiteisiin hänen kannattajiaan vastaan. Mutta hän näki, että evankeliumin asia oli vaarassa, ja Herran nimessä hän lähti rohkeasti taistelemaan totuuden puolesta.

Vaaliruhtinaalle kirjoittamassaan kirjeessä, jossa hän ilmoitti aikovansa lähteä Wartburgista, Luther sanoi: »Tietäköön Teidän Ylhäisyytenne, että minä menen Wittenbergiin paljon korkeamman suojassa kuin hallitsijain ja vaaliruhtinaiden. En aio pyytää Teidän Ylhäisyytenne apua, ja sen sijaan että kaipaisin Teidän suojelustanne, minä pikemmin voisin suojella Teitä. Jos tietäisin, että Teidän Ylhäisyytenne voisi tai tahtoisi suojella minua, en haluaisi ollenkaan mennä Wittenbergiin. Tätä asiaa ei miekka voi edistää. Jumalan täytyy yksinään tehdä kaikki ilman ihmisen apua tai myötävaikutusta. Se, jolla on suurin usko, voi parhaiten suojella.»159

Toisessa kirjeessä, jonka Luther kirjoitti matkalla ollessaan, hän lisäsi: »Minä olen valmis ottamaan vastaan Teidän Ylhäisyytenne epäsuosion ja koko maailman vihan. Eivätkö wittenbergiläiset ole minun lampaitani? Eikö Jumala ole uskonut heitä minulle? Eikö minun heidän paimenenaan tule panna itseäni kuolemalle alttiiksi heidän tähtensä, jos niin tarvitaan. Lisäksi minä pelkään, että Saksassa syttyy suuri kapina, jolla Jumala rankaisee meidän kansaamme.»160

Luther saarnaa hurmahenkiä vastaan

Luther ryhtyi työhönsä suuresti varoen ja nöyrästi mutta kuitenkin päättävästi ja lujin ottein. »Sanalla meidän pitää kukistaa ja hävittää se, mikä on rakennettu väkivallalla», hän sanoi. »Minä en tahdo käyttää pakkoa taikauskoisia enkä uskottomia vastaan. — Ketään ei tule pakottaa. Vapaus kuuluu uskon perusolemukseen.»161

Pian tiedettiin kaikkialla Wittenbergissä, että Luther oli tullut takaisin ja että hänen oli määrä saarnata. Kansaa tuli joka taholta, niin että kaikki eivät mahtuneet kirkkoon. Noustuaan saarnatuoliin hän opetti, kehotti ja nuhteli viisaasti ja sävyisästi. Puhuessaan muutamien väkivaltaisista toimenpiteistä messunpoistamisasiassa hän sanoi:

»Messu on paha asia; Jumala on [161] sitä vastaan. Se pitäisi poistaa; ja minä toivoisin, että kaikkialla maailmassa sen tilalle asetettaisisiin evankeliumin ateria. Mutta älköön ketään temmattako siitä pois väkivaltaisesti. Meidän on jätettävä asia Jumalan käsiin. Hänen sanansa täytyy toimia eikä meidän. Minkä tähden niin, te kysytte. Sen tähden, että ihmisten sydän ei ole minun kädessäni niin kuin savi valajan kädessä. Meillä on oikeus puhua, mutta meillä ei ole oikeutta panna sanaa täytäntöön. Saarnatkaamme; loppu kuuluu Jumalalle. Jos minä käyttäisin pakkoa, mitä saisin sillä aikaan? Teeskentelyä, muodollisuutta, matkimista, ihmistapoja, ulkokultaisuutta. — Mutta ei olisi vilpittömyyttä, ei uskoa eikä rakkautta. Mistä taas nämä kolme puuttuvat, sieltä puuttuu kaikki, enkä minä antaisi päärynän kantaakaan sellaisesta tuloksesta. Jumala saa sanallaan enemmän aikaan kuin te ja minä ja koko maailma yhteisvoimin. Jumala valtaa sydämen; ja kun sydän on saatu, on kaikki voitettu. - [162]

»Minä tahdon saarnata, keskustella ja kirjoittaa; mutta en tahdo pakottaa ketään, sillä usko on vapaaehtoinen asia. Katsokaa, miten minä olen menetellyt. Minä nousin vastustamaan paavia, aneita ja paavin kannattajia, mutta ilman väkivaltaa ja metelöimistä. Minä esitin Jumalan sanaa, minä saarnasin ja kirjoitin muuta en tehnyt. Mutta minun nukkuessani — sana, jota olin julistanut, tuotti paavin vallalle sellaisen tappion, ettei mikään ruhtinas tai keisari ole tehnyt sille niin suurta vahinkoa. Kuitenkaan minä en tehnyt mitään; sana teki yksinään kaiken. Jos minä olisin turvautunut asevoimaan, kenties koko Saksa olisi joutunut kokemaan verenvuodatuksen kauhuja. Mutta mihin tulokseen se olisi johtanut? Sekä sielun että ruumiin turmioon ja tuhoon. Sen tähden minä pysyin rauhassa ja jätin sanan yksinään kulkemaan yli koko maailman.»162

Yhden viikon aikana Luther saarnasi joka päivä hartaille kuulijajoukoille. Jumalan sana mursi kiihkomielisyyden lumouksen. Evankeliumin voima toi harhaan joutuneen kansan takaisin totuuden tielle.

Luther ei halunnut kohdata niitä intoilijoita, joiden toiminta oli saanut aikaan niin paljon pahaa. Hän tiesi heidän olevan arvostelukyvyttömiä, intohimojensa vallassa olevia henkilöitä, jotka väittäessään olevansa taivaan erikoisesti valistamia eivät sietäisi vähintäkään vastustusta eivätkä edes ystävällisintä nuhdetta tai neuvoa. Luullen omistavansa korkeimman arvovallan he vaativat jokaista empimättä hyväksymään heidän käsityksensä. Mutta kun he pyysivät saada keskustella hänen kanssaan, hän suostui kohtaamaan heidät; ja niin menestyksellisesti hän paljasti heidän kantansa petollisuuden, että pettäjät heti paikalla lähtivät pois Wittenbergistä.

Uusi hurmahenkisyyden aalto

Hurmahenkisyys oli ehkäisty vähäksi aikaa, mutta muutamia vuosia myöhemmin se puhkesi rajumpana ja pelottavammin seurauksin. Tämän liikkeen johtajista Luther sanoi: »Pyhä Raamattu oli heille vain kuollut kirjain, ja he kaikki alkoivat kirkua: Henki! Henki! Mutta minä en missään tapauksessa seuraa heitä sinne, mihin henki heidät johtaa. Varjelkoon laupias Jumala minua sellaisesta kirkosta, jossa on pelkkiä pyhimyksiä. Minä haluan olla nöyrien, heikkojen ja sairaiden joukossa, ihmisten, jotka tietävät ja tuntevat syntinsä sekä sydämensä pohjasta huokaavat ja huutavat jatkuvasti Jumalan puoleen saadakseen häneltä lohtua ja apua.»163

Tuomas Munzerillä, intoilijoista toimeliaimmalla, oli hyvät luonnonlahjat, jotka oikein käytettyinä olisivat auttaneet häntä tekemään hyvää, mutta hän ei ollut oppinut tosi uskonnon peruskäsitteitä. »Hänet oli vallannut halu uudistaa maailma, mutta hän unohti, niin kuin kaikki muutkin haaveilijat, että uudistuksen tulee alkaa uudistajasta itsestään.»164 Hän tavoitteli hyvää asemaa ja [163] vaikutusvaltaa eikä tahtonut olla kenestäkään jäljessä, ei Lutheristakaan. Hän selitti, että uskonpuhdistajat perustivat vain toisen paavikunnan asettaessaan paavin arvovallan tilalle Raamatun arvovallan. Hän väitti Jumalan antaneen hänen tehtäväkseen oikean uskonpuhdistuksen toimeenpanemisen. »Kellä on tämä henki», Munzer sanoi, »hänellä on oikea usko, vaikka hän ei näkisi Raamattua koko elämänsä aikana.»165

Nämä hurmahenkiset opettajat antautuivat hetkellisten vaikutusten johdettaviksi ja pitivät jokaista ajatusta ja mielijohdetta Jumalan äänenä. Tämä vei heidät äärimmäisyyksiin. Jotkut polttivat Raamattunsa huudahtaen: »Kirjain kuollettaa, mutta Henki tekee eläväksi.» Munzerin opetus vetosi ihmisissä olevaan ihmeellisten asiain kaipuuseen, samalla kun se imarteli ihmisen ylpeyttä korottamalla ihmisajatukset Jumalan sanan yläpuolelle. Tuhannet ottivat vastaan hänen oppinsa. Pian hän hylkäsi kaiken järjestyksen julkisessa jumalanpalveluksessa ja selitti, että ruhtinaita toteltaessa koetettiin palvella sekä Jumalaa että Belialia.

Kansa, joka jo oli alkanut vapautua paavikunnan ikeestä, tuli kärsimättömäksi myös maallisen esivallan asettamien rajoitusten tähden. Munzerin kumoukselliset opit, joiden hän väitti olevan jumalallista alkuperää, johtivat ihmisiä riistäytymään irti kaikesta valvonnasta ja päästämään ennakkoluulonsa ja intohimonsa valloilleen. Seurauksena olivat mitä pelottavimmat kapinaja taistelunäytelmät; veri kasteli Saksan taistelukentät.

Se sieluntuska, jota Luther jo paljon aikaisemmin oli kokenut Erfurtissa, painoi häntä nyt kaksinkertaisella voimalla, kun hän näki, että hurmahenkisyyden seuraukset luettiin uskonpuhdistuksen syyksi. Paavia kannattavat ruhtinaat selittivät kapinan Lutherin oppien luonnolliseksi hedelmäksi, ja monet uskoivat tämän väitteen. Vaikka tämä syytös oli täysin aiheeton, se tuotti uskonpuhdistajalle suurta tuskaa. Kun totuuden asiaa häväistiin siten, että se asetettiin samaan luokkaan halpamaisimman hurmahenkisyyden kanssa, se näytti olevan enemmän kuin hän voi kestää. Toisaalta kapinan johtajat vihasivat Lutheria, koska hän ei ainoastaan ollut vastustanut heidän oppejaan ja heidän väitettään jumalallisen innoituksen omistamisesta vaan lisäksi julistanut heidät yhteiskuntaa vastustaviksi kapinoitsijoiksi. Kostaakseen hänelle he julistivat hänet halveksittavaksi teeskentelijäksi. Hän näytti joutuneen sekä ruhtinaiden että kansan epäsuosioon.

Katolilaiset riemuitsivat odottaessaan uskonpuhdistuksen pian luhistuvan, ja he moittivat Lutheria niistäkin erehdyksistä, joita hän mitä vakavimmin oli koettanut korjata. Kiihkoilijain puolueen, joka valheellisesti väitti saaneensa osakseen aivan väärää kohtelua, onnistui herättää myötätuntoa suuressa osassa kansaa, ja heitä ruvettiin pitämään marttyyreina, kuten usein tapahtuu vääryyden puolustajille. Siten niitä, jotka kaikin voimin vastustivat uskonpuhdistusta, säälittiin ja [164] ylistettiin sorron ja julmuuden uhreina. Tämä oli saatanan työtä. Siihen yllytti sama kapinahenki, joka ensin ilmeni taivaassa.

Saatana koettaa aina pettää ihmisiä ja johtaa heitä nimittämään syntiä vanhurskaudeksi ja vanhurskautta synniksi. Miten hyvin hän onkaan menestynyt työssään! Kuinka usein Jumalan uskolliset palvelijat saavatkaan osakseen moitetta ja syytöksiä sen tähden, että he pelottomasti puolustavat totuutta. Ihmisiä, jotka ovat vain saatanan välikappaleita, ylistetään ja imarrellaan, vieläpä pidetään marttyyreinakin, samalla kun niitä, joita tulisi kunnioittaa ja tukea, hyljeksitään ja epäillään.

Tekopyhyys pettää ihmisiä vie164 läkin. Sen eri muodoissa ilmenee sama henki kuin Lutherinkin päivinä: se kääntää ihmisten mielen pois Raamatusta ja johtaa heidät seuraamaan omia tunteitaan ja mielijohteitaan ennemmin kuin olemaan kuuliaisia Jumalan laille. Tämä on saatanan menestyksellisimpiä suunnitelmia puhtauden ja totuuden saattamiseksi huonoon huutoon.

Luther puolusti pelottomasti evankeliumiaan eri suunnilta tulevia hyökkäyksiä vastaan. Jumalan sana osoittautui voimakkaaksi aseeksi jokaisessa taistelussa. Tällä sanalla hän taisteli paavin anastamaa arvovaltaa ja skolastikkojen järkeisopillista filosofiaa vastaan samalla kun hän pysyi kallionlujana sitä hurmahenkisyyttä [165] vastaan, joka yritti liittyä uskonpuhdistukseen.

Jokainen näistä vastustajista syrjäytti omalla tavallaan Raamatun ja korotti inhimillisen viisauden uskonnollisen totuuden ja tiedon lähteeksi. Järkeisoppi jumaloi järkeä ja tekee siitä uskonnon koettimen. Katolilaisuus, joka väittää, että hänen ylhäisyydellään paavilla on katkeamattomassa jonossa apostoleilta periytynyt ja kautta aikojen muuttumattomana säilynyt innoitus, antaa otollisen tilaisuuden kätkeä kaikenlaista hillittömyyttä ja turmelusta apostolisen valtakirjan pyhyyden alle. Se innoitus, jonka Munzer ja hänen kumppaninsa väittivät omistavansa, ei ollut alkuisin korkeammasta lähteestä kuin mielikuvituksen houreista, ja sen vaikutus oli tuhoisa kaikelle arvovallalle, sekä jumalalliselle että inhimilliselle. Oikea kristillisyys tunnustaa Jumalan sanan innoitetun totuuden suureksi aarteistoksi ja kaiken innoituksen koetinkiveksi.

Lutherin raamatunkäännös edistää uskonpuhdistusta

Palattuaan Wartburgista Luther sai valmiiksi Uuden testamentin käännöksen, ja pian sen jälkeen evankeliumi annettiin Saksan kansalle sen omalla kielellä. Tämän käännöksen ottivat kaikki totuutta rakastavat suuresti iloi- [166] ten vastaan. Mutta ne, jotka pitivät perimätietoa ja ihmisten käskyjä parempina, hylkäsivät sen halveksien.

Papit tulivat levottomiksi ajatellessaan, että oppimaton kansa kykenisi nyt keskustelemaan heidän kanssaan Jumalan sanan opetuksista ja että heidän oma tietämättömyytensä paljastuisi. Heidän lihallisen todistelunsa aseet olivat voimattomia Hengen miekkaa vastaan. Rooma koetti arvovaltansa kaikella voimalla estää Raamatun levittämisen. Mutta käskyt, pannajulistukset ja kidutukset olivat tehottomia. Mitä enemmän Raamattua moitittiin ja vastustettiin, sitä innokkaammin kansa halusi tietää, mitä se todella opetti. Kaikki lukutaitoiset halusivat itse tutkia Jumalan sanaa. He kuljettivat sitä mukanaan ja lukivat sitä yhä uudelleen eivätkä olleet tyytyväisiä, ennen kuin oppivat suuria osia siitä ulkoa. Kun Luther näki, miten suosiollisesti Uusi testamentti otettiin vastaan, hän alkoi välittömästi kääntää Vanhaa testamenttia ja julkaisi sen osina aina sitä mukaa kuin käännös valmistui.

Lutherin kirjoitukset toivotettiin tervetulleiksi sekä kaupunkeihin että maaseudulle. »Mitä Luther ystävineen julkaisi, sitä toiset levittivät. Munkit, jotka vakuuttuivat luostarivelvoitusten laittomuudesta ja halusivat vaihtaa toimettoman elämänsä toimeliaaseen mutta eivät liian tietämättöminä voineet itse saarnata Jumalan sanaa, kiertelivät maaseudulla, kävivät kylissä ja taloissa myymässä Lutherin ja hänen ystäviensä kirjoja. Pian näitä rohkeita kirjallisuuden levittäjiä oli kaikkialla Saksassa.»166

Rikkaat ja köyhät, oppineet ja oppimattomat tutkistelivat näitä kirjoituksia syvästi kiinnostuneina. Iltaisin kyläkoulujen opettajat lukivat niitä ääneen pienille ryhmille, jotka olivat kokoontuneet takkavalkean ympärille. Joka tilaisuudessa muutamat henkilöt tulivat vakuuttuneiksi totuudesta, ottivat sanan iloiten vastaan ja kertoivat vuorostaan hyvän sanoman muille.

Tällöin toteutuivat Raamatun sanat: »Kun sinun sanasi avautuvat, niin ne valaisevat ja antavat yksinkertaiselle ymmärrystä» (Ps. 119: 130). Raamatun lukeminen sai aikaan suuren muutoksen useiden sydämessä ja ajatuksissa. Paavin hallitus oli asettanut alamaisilleen rautaikeen, joka piti heitä tietämättömyydessä ja alennustilassa. Muotojen taikauskoisessa noudattamisessa oli oltu tarkkoja, mutta kaikessa jumalanpalveluksessa oli sydämellä ja ymmärryksellä ollut vain vähäpätöinen osa. Lutherin saarnat, jotka esittivät Jumalan sanan selviä totuuksia, ja itse sana, joka oli annettu kansan käsiin, herättivät ihmisten uinuvat voimat. Ne eivät ainoastaan vaikuttaneet puhdistavasti ja jalostavasti luonteeseen vaan antoivat myös ymmärrykselle uutta voimaa.

Kaikensäätyisten henkilöiden nähtiin Raamattu kädessä puolustavan uskonpuhdistuksen oppeja. Paavin kannattajat, jotka olivat jättäneet Raamatun tutkimisen papeille ja munkeille, vaativat nyt näitä tulemaan esille ja kumoamaan uudet opit. Mutta kun papit [167] ja munkit eivät tunteneet pyhiä kirjoituksia eivätkä Jumalan voimaa, uskonpuhdistuksen kannattajat, joita he olivat sanoneet oppimattomiksi ja harhaoppisiksi, tuottivat heille täydellisen tappion. Eräs katolinen kirjailija sanoi: »Onnettomuudeksi Luther on kieltänyt kannattajiaan perustamasta uskoaan mihinkään muuhun kuin Raamattuun.»167 Suurin joukoin ihmiset kokoontuivat kuulemaan totuutta, jota vähän oppia saaneet miehet puolustivat väitellessään siitä oppineiden ja kaunopuheisten teologien kanssa. Näiden korkeaarvoisten miesten häpeällinen tietämättömyys tuli ilmeiseksi, kun heidän todisteluaan verrattiin Jumalan sanan selviin todistuksiin. Työmiehet, sotilaat, naiset, vieläpä lapsetkin olivat paremmin selvillä Raamatun opeista kuin papit ja oppineet tohtorit.

Evankeliumin ystävien ja paavillisen taikauskon puolustajien välinen suuri ero oli oppineiden piirissä yhtä ilmeinen kuin rahvaankin keskuudessa. »Päinvastoin kuin pappisvallan vanhat esitaistelijat, jotka olivat laiminlyöneet kielten ja kirjallisuuden tutkimisen — jalomieliset nuorukaiset antautuivat tutkimustyöhön syventyen Raamattuun ja perehtyen muinaisajan mestariteoksiin. Tarmokkuutensa, ylevämielisyytensä ja pelottomuutensa avulla nämä nuoret miehet hankkivat lyhyessä ajassa sellaiset tiedot,,ettei pitkään aikaan kukaan voinut vetää heille vertoja. — Niinpä kun nämä uskonpuhdistuksen nuorekkaat puolustajat kohtasivat jossakin seurassa Rooman tohtoreita, he kävivät heidän kimppuunsa niin rauhallisen varmoina, että nämä tietämättömät miehet joutuivat ymmälle, hämmentyivät ja saivat häpeän, jonka he kaikkien mielestä ansaitsivatkin.»168

Kun katolinen papisto näki kuulijakuntansa vähenevän, se pyysi apua viranomaisilta ja koetti kaikin mahdollisin keinoin saada kuulijansa takaisin. Mutta kansa oli saanut uudesta opista tyydytystä sydämensä tarpeisiin, ja kääntyi pois niistä, jotka niin kauan olivat ravinneet sitä taikauskoisten menojen ja ihmisten perimätietojen arvottomilla akanoilla.

Kun totuuden opettajia ruvettiin vainoamaan, he noudattivat Kristuksen kehotusta: »Kun teitä vainotaan yhdessä kaupungissa, paetkaa toiseen» (Matt. 10: 23). Valo levisi kaikkialle. Pakolaiset löysivät aina jostakin heille vieraanvaraisen kodin, ja siellä asuen he saarnasivat Kristusta joskus kirkossa tai, jos se heiltä kiellettiin, yksityisissä kodeissa tai paljaan taivaan alla. Jokainen paikka, johon he saivat kuulijoita, oli pyhä temppeli. Tällaisen tarmokkaan ja vakuuttavan julistuksen avulla totuus levisi vastustamattoman voimakkaasti.

Turhaan pyydettiin kirkon ja valtion viranomaisia kukistamaan kerettiläisyyttä. Turhaan turvauduttiin vankeuteen, kidutukseen, tuleen ja miekkaan. Tuhannet uskovat sinetöivät uskonsa verellään, ja kuitenkin työ edistyi. Vaino oli vain apuna totuuden levittämisessä; ja hurmahenkisyys, jota saatana yritti siihen yhdistää, selvensi saatanan työn ja Jumalan työn välillä vallitsevaa eroa. [168]

Luku 11—Ruhtinaiden vastalause

Jaloimpia todistuksia, mitä milloinkaan on tuotu julki uskonpuhdistuksen puolesta, oli se vastalause, jonka Saksan kristityt ruhtinaat esittivät Speierin valtiopäivillä vuonna 1529. Näiden Jumalan miesten rohkeus, usko ja lujuus hankkivat tuleville ajoille ajatuksenja omantunnonvapauden. Heidän vastalauseensa antoi uudistetulle kirkolle nimen »protestanttinen», ja siinä esitetyt periaatteet muodostavat »protestanttisuuden perusolemuksen».169

Saksan viholliset uskonpuhdistuksen levittämisen turvana

Uskonpuhdistukselle oli koittanut [169] pimeä ja uhkaavalta näyttävä päivä. Huolimatta Wormsin julistuksesta, joka riisti Lutherilta lain suojan ja kielsi opettamasta tai vastaanottamasta hänen oppejaan, Saksassa oli näihin asti vallinnut uskonnollinen suvaitsevaisuus. Jumalan kaitselmus oli pidättänyt totuutta vastustavia voimia. Kaarle V oli aikonut tukahduttaa uskonpuhdistuksen, mutta aina kun hän oli kohottanut kätensä iskun antamista varten, hänen oli ollut pakko käyttää sitä iskun torjumiseen. Useita kertoja välitön tuho näytti olevan niiden osana, jotka uskalsivat ruveta vastustamaan Roomaa, mutta ratkaisevana hetkenä ilmaantuivat Turkin armeijat itärajalle tai Ranskan kuningas aloitti sodan tai paavi itse alkoi ahdistaa keisaria, jonka kasvava valta herätti hänessä levottomuutta. Täten uskonpuhdistus pääsi vahvistumaan ja laajenemaan kansakuntien taistelujen ja melskeiden keskellä.

Viimein kuitenkin paavia kannattavat hallitsijat tukahduttivat keskinäiset riitansa voidakseen yhdessä toimia uskonpuhdistajia vastaan. Speierin valtiopäivät olivat vuonna 1526 myöntäneet kaikille Saksan valtioille täyden vapauden uskontoa koskevissa asioissa yleiseen kirkolliskokoukseen asti. Mutta tuskin myönnytyksen perusteina olleet vaarat olivat väistyneet, kun keisari kutsui koolle toiset valtiopäivät Speieriin vuonna 1529 kerettiläisyyden murskaamista varten. Oli koetettava mikäli mahdollista rauhallisin keinoin saada ruhtinaat yhteisesti vastustamaan uskonpuhdistusta; mutta jos se ei onnistuisi, Kaarle oli valmis tarttumaan miekkaan. [170]

Uskonnonvapauskysymys Speierin valtiopäivillä

Paavin kannattajat riemuitsivat. He kokoontuivat Speieriin suurin joukoin ja osoittivat julkisesti vihamielisyyttään uskonpuhdistajia ja kaikkia heidän suosijoitaan kohtaan. Melanchthon sanoi: »Me olemme maailman kiroamia ja hylkäämiä, mutta Kristus on katsova köyhän kansansa puoleen ja suojeleva sitä.»170 Valtiopäiville saapuneita evankelisia ruhtinaita kiellettiin jopa antamasta saarnata evankeliumia omissa asunnoissaan. Mutta Speierin kansa janosi Jumalan sanaa, ja kiellosta huolimatta kansaa saapui tuhatmäärin jumalanpalveluksiin, joita pidettiin Saksin vaaliruhtinaan kappelissa.

Tämä joudutti ratkaisua. Keisari antoi valtiopäivien tiedoksi, että koska se päätös, joka myönsi omantunnonvapauden, oli saanut aikaan suurta hämmennystä, keisari vaati sen purkamista. Tämä mielivaltainen toimenpide herätti evankelisissa kristityissä suuttumusta ja levottomuutta. Eräs sanoi: »Kristus on joutunut uudelleen Kaifaan ja Pilatuksen käsiin.» Katolilaiset tulivat entistä kiihkeämmiksi. Eräs kiivas paavin puolustaja sanoi: »Turkkilaiset ovat parempia kuin luterilaiset, sillä turkkilaiset ottavat vaarin paastopäivistä, mutta luterilaiset halveksivat niitä. Jos meidän olisi valittava Pyhän Raamatun ja kirkon vanhojen erehdysten välillä, me hylkäisimme edellisen.» Melanchthon sanoi: »Faber heittää joka päivä täydessä kokoussalissa meitä evankeliumin puolustajia kohti jonkin uuden kiven.»171

Uskonnollinen suvaitsevaisuus oli lailla vahvistettu, ja evankeliset valtiot olivat päättäneet vastustaa oikeuksiensa loukkausta. Lutherin, joka vielä oli Wormsin julistuksen määräämän kirouksen alaisena, ei sallittu olla läsnä Speierissa; mutta hänen tilallaan olivat hänen työtoverinsa ja ne ruhtinaat, jotka Jumala oli kutsunut puolustamaan totuutta tässä vaikeassa tilanteessa. Saksin jalo Fredrik, Lutherin entinen suojelija, oli kuollut, mutta hänen veljensä ja seuraajansa, herttua Juhana, oli iloiten ottanut vastaan uskonpuhdistuksen, ja samalla kun hän oli rauhan ystävä, hän osoitti suurta rohkeutta ja tarmoa kaikissa uskon etuja koskevissa asioissa.

Päätös katolilaisten ehdotuksen mukaan

Papit vaativat, että niiden valtioiden, jotka olivat omaksuneet uskonpuhdistuksen, oli ehdottomasti alistuttava Rooman tuomiovallan alle. Uskonpuhdistajat puolestaan vaativat heille aikaisemmin annettua vapautta. He eivät voineet suostua siihen, että Rooma jälleen ottaisi valvontaansa ne valtiot, jotka niin suuresti iloiten olivat vastaanottaneet Jumalan sanan.

Sovitteluratkaisuksi ehdotettiin viimein, että siellä, missä uskonpuhdistusta ei vielä ollut toimeenpantu, pidettäisiin tiukasti kiinni Wormsin julistuksesta ja että »niissä valtioissa, joissa kansa oli siitä poikennut ja joissa ei voitu vaatia sen noudattamista [171] ilman kapinan vaaraa, ei kuitenkaan saisi panna toimeen mitään uusia muutoksia, ei saisi kosketella kiistanalaisia kysymyksiä, ei saisi estää messun viettämistä eikä tulisi sallia kenenkään katolilaisen ottaa vastaan Lutherin oppia».172 Valtiopäivät hyväksyivät tämän ehdotuksen paavia kannattavien pappien ja prelaattien suureksi mielihyväksi.

Jos tämä päätös saatettaisiin väkisin voimaan, »uskonpuhdistusta ei voitaisi laajentaa sinne, missä se vielä oli tuntematon, eikä vahvistaa siellä, missä se jo vaikutti».173 Sananvapaus kiellettäisiin. Kääntymisiä ei sallittaisi. Näihin rajoituksiin ja kieltoihin vaadittiin uskonpuhdistuksen ystäviä viipymättä alistumaan. Maailman toivo näytti olevan sammumaisillaan. »Katolisen pappisvallan entiselleen saattaminen toisi varmasti takaisin entiset väärinkäytökset», ja helposti avautuisi tilaisuus tuhota täysin työ, jota uskonkiihko ja erimielisyys olivat jo niin kiivaasti järkyttäneet.»174

Evankeliset ruhtinaat torjuvat päätöksen

Kun evankelinen puolue kokoontui neuvottelemaan, läsnäolijat katsoivat toisiinsa sanattomina ja tyrmistyneinä. Toinen toisensa jälkeen kysyi: »Mitä on tehtävä?» Kysymyksessä olivat maailmalle tärkeät asiat. »Onko uskonpuhdistuksen johtajien alistuttava ja tyydyttävä päätökseen? Kuinka helposti uskonpuhdistajat olisivat tässä ratkaisevassa, todella pelottavassa tilanteessa voineet omaksua väärän tien! Kuinka monta pätevältä näyttävää alistumisen syytä he olisivatkaan voineet löytää! Taattiinhan luterilaisille ruhtinaille vapaa uskonnon harjoittaminen. Samanlaista suosiota osoitettiin kaikille heidän alamaisilleen, jotka olivat ottaneet vastaan puhdistetun opin ennen valtiopäivien tekemää päätöstä. Eikö heidän pitäisi tyytyä tähän? Kuinka monta vaaraa vältettäisiinkään alistumisen kautta! Mihinkä aavistamattomiin vaikeuksiin ja taisteluihin vastustus voisikaan heidät syöstä! Kuka tietää, mitä tilaisuuksia tulevaisuus toisi mukanaan? Valitkaamme rauha; tarttukaamme kiinni siihen öljypuun oksaan, jota Rooma meille ojentaa, ja parantakaamme Saksan haavat. Tällaisilla perusteluilla uskonpuhdistajat olisivat voineet puolustaa sen tien valitsemista, joka olisi lyhyessä ajassa vienyt heidän asiansa häviöön.

»Onneksi he ottivat huomioon sen periaatteen, jolle tämä järjestely perustui, ja toimivat uskossa. Mikä se periaate oli? Se oli Rooman oikeus pakottaa omaatuntoa ja kieltää vapaa tutkimus. Mutta eivätkö he itse ja heidän protestanttiset alamaisensa saisi nauttia uskonnonvapautta? Kyllä, erikseen myönnettynä suosionosoituksena, mutta ei oikeutena. Sopimuksen ulkopuolella vallitsi arvovallan periaate; omatunto syrjäytettiin. Rooma oli erehtymätön tuomari, jota täytyi totella. Tuon järjestelyn hyväksyminen olisi todellisuudessa myöntymistä siihen, että uskonnonvapaus oli rajoitettava uskonpuhdistuksen läpitunkemaan Saksiin. Koko muussa [172] kristikunnassa vapaa tutkiminen ja puhdistetun uskon tunnustaminen olisivat rikoksia, joista rangaistaisiin vankeudella ja polttoroviolla. Voisivatko he myöntyä rajoittamaan uskonnonvapauden määrättyyn paikkaan? Sallisivatko he julistaa, että uskonpuhdistus oli saanut viimeisen käännynnäisensä ja vallannut viimeisen alueensa ja että missä tahansa Rooma tällä hetkellä hallitsi, siellä sen valta pysyisi ikuisesti? Voisivatko uskonpuhdistajat väittää olevansa syyttömiä niiden satojen ja tuhansien vereen, joiden tämän järjestelyn johdosta täytyisi antaa henkensä paavia kannattavissa maissa? Tämä oli evankeliumin asian ja kristikunnan vapauden kavaltamista ratkaisevana hetkenä.»175 Mieluummin he »uhraisivat kaiken, myös valtionsa, kruununsa ja henkensä».176

»Hylätkäämme tämä päätös», sanoivat ruhtinaat, »omantunnon asioissa ei enemmistöllä ole valtaa.» Edustajat selittivät: »Meidän on kiittäminen vuonna 1526 tehtyä päätöstä siitä rauhasta, joka valtakunnassa nyt vallitsee; sen kumoaminen johtaisi erimielisyyksiin ja levottomuuksiin kaikkialla Saksassa. Valtiopäivillä ei ole oikeutta tehdä enempää kuin säilyttää uskonnonvapaus kirkolliskokoukseen asti.»177 Valtion velvollisuutena on suojella omantunnonvapautta, ja tähän rajoittuu sen valta uskonnon asioissa. Jokainen maallinen hallitus, joka yrittää määrätä tai pakottaa noudattamaan uskonnon piiriin kuuluvia sääntöjä, hylkää tärkeän periaatteen, jonka puolesta evankeliset kristityt ovat niin jalosti taistelleet.

Paavin kannattajat päättivät nujertaa sen, mitä he kutsuivat »röyhkeäksi uppiniskaisuudeksi». He aloittivat yrittämällä saada aikaan hajaannusta uskonpuhdistajien kannattajien keskuudessa ja pelottelemalla kaikkia, jotka eivät olleet avoimesti julistaneet olevansa sen puoltajia. Viimein vapaiden kaupunkien edustajat kutsuttiin valtiopäivien eteen ja heitä pyydettiin ilmoittamaan, hyväksyivätkö he ehdotuksessa mainitut ehdot. He pyysivät lykkäystä mutta turhaan. Kun heidät asetettiin koetteelle, lähes puolet heistä asettui uskonpuhdistajain puolelle. Ne, jotka täten kieltäytyivät uhraamasta omantunnonvapautta ja henkilökohtaisen ratkaisun oikeutta, ymmärsivät hyvin, että he tulevaisuudessa joutuisivat kantansa tähden arvostelun, tuomion ja vainon kohteiksi. Eräs valtuutetuista sanoi: »Meidän täytyy joko kieltää Jumalan sana tai tulla poltetuiksi.»178

Ferdinand vaatii evankelisia alistumaan

Kuningas Ferdinand, joka oli keisarin edustaja valtiopäivillä, huomasi valtiopäivien päätöksen aiheuttavan vakavaa hajaannusta, jollei ruhtinaita saataisi hyväksymään ja kannattamaan sitä. Sen tähden hän koetti suostutella heitä hyvin tietäen, että voimakeinojen käyttäminen sellaisia miehiä vastaan tekisi heidän vastustuksensa vain entistä tiukemmaksi. Hän pyysi hartaasti ruhtinaita hyväksymään päätöksen ja vakuutti, että keisari olisi siitä heille hy- [173] [174] vin kiitollinen. Mutta nämä uskolliset miehet tunnustivat maallisten hallitsijain valtaa korkeamman vallan, ja he vastasivat rauhallisesti: »Me olemme keisarille kuuliaisia kaikessa, mikä edistää rauhaa ja Jumalan kunniaa.»179

Lopuksi kuningas ilmoitti valtiopäivien edessä vaaliruhtinaalle ja hänen ystävilleen, että valtiopäivien päätös »aiottiin kirjoittaa keisarillisen asetuksen muotoon» ja että »heillä ei ollut muuta mahdollisuutta kuin alistua enemmistön päätökseen». Tämän sanottuaan hän lähti pois kokouksesta antamatta uskonpuhdistajille tilaisuutta harkitsemiseen tai vastauksen antamiseen. »Turhaan he lähettivät lähetystön pyytämään kuningasta palaamaan.» Kaikkiin esityksiin hän vastasi lyhyesti: »Asia on järjestyksessä; vain alistuminen on jäljellä.»180

Keisarin puolue oli vakuuttunut siitä, että kristityt ruhtinaat pitäisivät kiinni Pyhästä Raamatusta asettaen sen ihmisten oppien ja vaatimusten yläpuolelle. Puolueen jäsenet tiesivät, että missä hyvänsä tämä periaate hyväksyttiin, siellä myös paavius oli joutuva häviölle. Mutta kuten tuhannet heidän jälkeensä he katsoivat vain »näkyväisiä» ja kuvittelivat, että keisarin ja paavin puolue oli vahva mutta uskonpuhdistajain puolue heikko. Jos uskonpuhdistajat olisivat olleet yksinomaan inhimillisen avun varassa, he olisivat olleet niin heikkoja kuin paavin kannattajat otaksuivat heidän olevan. Mutta vaikka heitä oli vähän ja he taistelivat Roomaa vastaan, heillä oli riittävästi voimaa. He vetosivat »valtiopäivien päätöksestä Jumalan sanaan ja keisari Kaarlesta Jeesukseen Kristukseen, kuningasten Kuninkaaseen ja herrain Herraan».181

Evankelisten ruhtinaiden protesti

Koska Ferdinand ei ollut ottanut huomioon ruhtinaiden vilpitöntä vakaumusta, nämä päättivät olla välittämättä hänen poissaolostaan ja esittää viipymättä vastalauseensa kansalliselle neuvostolle. Sen tähden laadittiin seuraava juhlallinen julistus ja se esitettiin valtiopäiville:

»Täten vakuutamme Jumalan, ainoan Luojamme, Ylläpitäjämme, Lunastajamme ja Vapahtajamme edessä, hänen, joka kerran on tuomitseva meidät, sekä kaikkien ihmisten ja luotujen edessä, että me itsemme ja kansamme puolesta emme hyväksy emmekä noudata ehdotetun sää döksen mitään kohtaa, joka on Jumalaa, hänen pyhää sanaansa, meidän omaatuntoamme ja sielumme pelastusta vastaan.

»Jos me hyväksyisimme tämän säädöksen, väittäisimme, että kaikkivaltiaan Jumalan kutsuessa ihmistä tuntemaan hänet ihminen ei voi ottaa vastaan Jumalan tuntemusta. Ei ole muuta varmaa oppia kuin se, mikä on yhtäpitävä Jumalan sanan kanssa. — Herra kieltää opettamasta mitään muuta oppia. Raamatun tekstejä on selitettävä sen toisten ja selvempien tekstien avulla; — tätä pyhää kirjaa on kaikissa kristitylle välttämättömissä asioissa helppo ymmärtää, ja se pystyy hajottamaan pimeyden. Olemme päättä- [175] neet Jumalan armon avulla edelleenkin saarnata hänen sanaansa puhtaana ja ehdottomana, sellaisena kuin se on Vanhan ja Uuden testamentin raamatullisissa kirjoissa, lisäämättä siihen mitään sen kanssa ristiriidassa olevaa. Tämä sana on ainoa totuus; se on kaiken opin ja elämän varma ohje, eikä se voi koskaan erehtyä tai pettää. Se, joka rakentaa tälle perustukselle, pysyy lujana kaikkia helvetin valtoja vastaan, kun taas sen kanssa ristiriidassa olevat ihmisten kuvittelut luhistuvat Jumalan kasvojen edessä.

»Tästä syystä me hylkäämme päällemme asetetun ikeen. Samalla toivomme, että Hänen Keisarillinen Majesteettinsa kohtelee meitä kuten kristitty ruhtinas, joka rakastaa Jumalaa yli kaiken; ja me vakuutamme olevamme valmiit osoittamaan hänelle samoin kuin teillekin, armolliset herrat, kaikkea sitä uskollisuutta ja kuuliaisuutta, joka on meidän kohtuullinen ja lainmukainen velvollisuutemme.»182

Julistus teki valtiopäiviin syvän vaikutuksen. Useimmat hämmästyivät ja säikähtivät vastalauseen esittäjien rohkeutta. Tulevaisuus näytti heistä myrskyiseltä ja epävarmalta. Hajaannus, taistelu ja verenvuodatus näyttivät välttämättömiltä. Mutta uskonpuhdistajat pysyivät rohkeina ja lujina, sillä he olivat vakuuttuneita asiansa oikeutuksesta ja luottivat Kaikkivaltiaan käsivarteen.

Tämän kuuluisan vastalauseen johtavat periaatteet muodostavat Protestanttisuuden perusolemuksen. Vastalausehan kohdistuu kahteen ihmisen väärinkäytökseen uskon asioissa: toinen on maallisen vallan sekaantuminen niihin, toinen kirkon rajaton valta. Näiden sijasta protestanttisuus asettaa omantunnon vallan maallisen vallan yläpuolelle ja Jumalan sanan arvovallan näkyvän kirkon yläpuolelle. Ensinnäkään se ei hyväksy maallista valtaa hengellisissä asioissa ja sanoo profeettojen ja apostolien tavoin: »Enemmän tulee totella Jumalaa kuin ihmisiä.» Kaarle V:n kruunun yli se korottaa Jeesuksen Kristuksen kruunua. Meneepä se vieläkin pitemmälle: se esittää periaatteen, jonka mukaan kaikki ihmisten opit on alistettava Jumalan sanan alle.183 Vastalauseen esittäjät olivat lisäksi varmistaneet itselleen oikeuden ilmaista vakaumuksensa vapaasti. He eivät saisi vain uskoa ja totella vaan myös opettaa, mitä Jumalan sana neuvoo; ja he kielsivät papiston ja esivallan oikeuden estää tätä työtä. Speierin vastalause oli juhlallinen todistus uskonnollista suvaitsemattomuutta vastaan ja vakuutus kaikkien ihmisten oikeudesta palvella Jumalaa omantuntonsa määräysten mukaan.

Julistus oli annettu. Se oli painettu tuhansien muistiin ja kirjoitettu taivaan kirjoihin, joista ihminen ei voinut sitä poistaa. Koko evankelinen Saksa hyväksyi vastalauseen uskonsa ilmauksena. Kaikkialla ihmiset näkivät tässä julistuksessa lupauksen uudesta ja paremmasta ajasta. Eräs ruhtinaista sanoi Speierin protestanteille: »Säilyttäköön Kaikkivaltias, joka on antanut teille armoa tunnustaa uskonne voimallisesti, vapaasti ja pelottomasti, teidät [176] tässä kristillisessä lujuudessa iankaikkisuuden päivään asti.»184

Jos uskonpuhdistus olisi jonkin verran menestystä saavutettuaan mukautunut olosuhteisiin päästäkseen maailman suosioon, se olisi ollut uskoton Jumalalle ja itselleen ja olisi siten varmistanut oman häviönsä. Näiden jalojen uskonpuhdistajien kokemus antaa opetuksen kaikille tuleville ajoille. Tapa, jolla saatana toimii Jumalaa ja hänen sanaansa vastaan, ei ole muuttunut. Hän vastustaa Raamatun asettamista elämän ohjeeksi nyt yhtä paljon kuin kuudennellatoista vuosisadallakin. Meidän aikanamme on paljon poikettu sen opeista ja kehotuksista, ja on tarpeen palata protestanttien suureen periaatteeseen: Raamattu ja ainoastaan Raamattu uskon ja elämän ohjeeksi. Saatana koettaa yhä kaikilla käytettävissään olevilla keinoilla hävittää uskonnonvapauden. Se antikristillinen valta, jonka protestantit Speierissa hylkäsivät, koettaa nyt uudistunein voimin saattaa menettämänsä valtaaseman entisel- [177] leen. Sama järkkymätön uskollisuus Jumalan sanalle, jota osoitettiin tuossa uskonpuhdistuksen ratkaisevassa vaiheessa, on uskonpuhdistuksen ainoa toivo meidänkin aikanamme.

Simon Grynaeuksen pelastuminen

Näkyi merkkejä protestantteja uhkaavasta vaarasta, mutta näkyi myös merkkejä siitä, että Jumala oli ojentanut kätensä suojelemaan uskollisia. Näihin aikoihin »Melanchthon vei kiireesti ystävänsä Simon Grynaeuksen Speierin katuja pitkin Reinin rantaan ja kehotti häntä menemään virran yli. Kun Grynaeus ihmetteli sellaista kiirettä, Melanchthon kertoi, että eräs vakavan ja juhlallisen näköinen tuntematon vanha mies oli ilmestynyt hänen eteensä ja sanonut, että Ferdinand oli sinä hetkenä lähettänyt oikeudenpalvelijat vangitsemaan Simon Grynaeuksen. Päivällä Faberin, erään johtavan katolisen tohtorin, saarna oli aiheuttanut Grynaeuksessa pahennusta, ja saarnan päätyttyä tämä oli nuhdellut Faberia »eräiden inhottavien harhaoppien» puolustamisesta. Faber oli kätkenyt vihansa mutta mennyt välittömästi kuninkaan luo, jonka hän oli saanut antamaan käskyn vangita tuo kiusallinen Heidelbergin professori. Melanchthon piti varmana, että Jumala oli pelastanut hänen ystävänsä lähettämällä yhden pyhistä enkeleistään varoittamaan häntä.

»Hievahtamatta Melanchthon odotti rannalla, kunnes Reinin vesi erotti Grynaeuksen tämän vainoojista. Nähdessään ystävänsä vastakkaisella rannalla hän huusi: ’Viimeinkin hänet on temmattu niiden kidasta, jotka janoavat hänen viatonta vertaan.’ Palattuaan kotiinsa Melanchthon sai kuulla, että oikeudenpalvelijat olivat Grynaeusta etsiessään tarkastaneet perusteellisesti koko talon.»185

Uskontokysymys Augsburgin valtiopäivillä

Uskonpuhdistus oli saava osakseen suurempaa huomiota maan mahtavien edessä. Kuningas Ferdinand oli kieltäytynyt kuulemasta evankelisia ruhtinaita, mutta nämä saivat tilaisuuden esittää asiansa keisarin sekä koolle kutsuttujen kirkon ja valtion korkeiden virkamiesten edessä. Tasoittaakseen valtakuntaa häiritseviä erimielisyyksiä Kaarle V kutsui valtiopäivät koolle Augsburgiin heti Speierin vastalausetta seuraavana vuonna ja ilmoitti aikovansa henkilökohtaisesti johtaa niitä. Sinne kutsuttiin myös protestanttien johtajat.

Suuret vaarat uhkasivat uskonpuhdistusta, mutta sen puolustajat jättivät nytkin asiansa Jumalan käteen ja lupasivat olla evankeliumille uskollisia. Saksin vaaliruhtinasta hänen neuvonantajansa kehottivat pysymään poissa valtiopäiviltä. He sanoivat keisarin vaativan ruhtinaita olemaan läsnä vetääkseen heidät paulaan. »Eikö kaikki aseteta alttiiksi vaaralle, jos sulkeudutaan kaupungin muurien sisälle mahtavan vihollisen kanssa?» he kysyivät. Mutta toiset selittivät uljaasti: »Pysy- [178] kööt ruhtinaat vain rohkeina, niin Jumalan asia on pelastettu.» »Jumala on uskollinen; hän ei hylkää meitä»,186 sanoi Luhter. Vaaliruhtinas seurueineen lähti Augsburgiin. Kaikki tunsivat häntä uhkaavat vaarat, ja useat matkustivat alakuloisina ja huolestuneina. Mutta Luther, joka saattoi heitä Koburgiin asti, vahvisti heidän horjuvaa uskoaan laulamalla tällä matkalla kirjoittamansa virren »Jumala ompi linnamme». Innoittavien sävelten kaikuessa moni tuskallinen aavistus haihtui ja moni raskautettu sydän keventyi.

Protestanttien tunnustusasiakirja »Augsburgin tunnustus»

Uskonpuhdistusta puolustavat ruhtinaat olivat päättäneet antaa valtiopäiville selityksen mielipiteistään järjestelmällisessä muodossa ja Raamatun todistuksilla varustettuna. Tämän selityksen laatiminen oli annettu Lutherin, Melanchthonin ja heidän apulaistensa tehtäväksi. Protestantit olivat hyväksyneet selityksen uskonsa oikeana kuvauksena, ja he kokoontuivat kirjoittamaan nimensä tähän tärkeään asiakirjaan. Se oli juhlallinen ja koetteleva hetki. Uskonpuhdistajat pitivät tärkeänä, ettei heidän asiaansa sekoitettaisi poliittisiin kysymyksiin. Heidän mielestään uskonpuhdistus ei saanut käyttää muuta vaikutusvaltaa kuin sitä, mikä on lähtöisin Jumalan sanasta. Kun kristityt ruhtinaat astuivat esille allekirjoittaakseen tunnustuksen, Melanchthon tuli väliin sanoen: »Näiden asiain esittäminen kuuluu teologeille ja papeille; varatkaamme maan mahtavien arvovalta muille asioille.» »Jumala varjelkoon teitä sulkemasta mi nua pois», vastasi Saksin vaaliruhtinas Juhana. »Minä olen päättänyt tehdä sen, mikä on oikein, olematta levoton kruununi tähden. Minä toivon saavani tunnusta Herraa. Minun vaaliruhtinashattuni ja kärpännahkaviittani eivät ole minulle niin kallisarvoisia kuin Jeesuksen Kristuksen risti.» Tämän sanottuaan hän kirjoitti n mensä tunnustuksen alle. Eräs toinen ruhtinas sanoi kynään tarttuessaan: »Minä olen valmis luopumaan omaisuudestani ja elämästäni, jos Herrani Jeesuksen Kristuksen kunnia sitä vaatii. Mieluummin luovun alamaisistani ja maistani, mieluummin jätän isieni maan sauva kädessä, kuin omaksun jonkin muun opin kuin sen, joka on tässä tunnustuksessa.»187 Sellainen usko ja rohkeus oli näillä Jumalan miehillä.

Tuli aika, jolloin oli astuttava keisarin eteen. Istuen valtaistuimellaan vaaliruhtinaiden ja ruhtinaiden ympäröimänä Kaarle V kuunteli, mitä protestanttisilla uskonpuhdistajilla oli sanottavaa. Heidän uskontunnustuksensa luettiin. Tuossa arvokkaassa kokouksessa esitettiin evankeliumin totuudet selvästi ja osoitettiin paavinkirkon erehdykset. Syystä on tätä päivää sanottu »uskonpuhdistuksen suurimmaksi päiväksi ja yhdeksi kunniakkaimmista päivistä kristikunnan ja koko ihmiskunnan historiassa».188

Vain muutamia vuosia oli kulunut siitä, kun Wittenbergin munkki seisoi yksinään Wormissa [179] kansallisen neuvoston edessä. Nyt hänen tilallaan olivat valtakunnan ylhäisimmät ja mahtavimmat ruhtinaat. Lutheria oli kielletty saapumasta Augsburgiin, mutta hän oli saapuvilla sanojensa ja rukoustensa kautta. Hän kirjoitti: »Olen sanomattoman iloinen, kun olen saanut elää tähän hetkeen asti, jolloin näin maineikkaat tunnustajat korottavat Kristusta näin kunniakkaassa kokouksessa.»189 Näin toteutuivat Raamatun sanat: »Minä puhun sinun todistuksistasi kuningasten edessä» (Ps. 119: 46).

Paavalin aikana evankeliumi, jonka tähden hän oli vankina, tuotiin vastaavasti keisarinkaupungin ruhtinaille ja ylimyksille. Samoin tässä tilaisuudessa se, minkä saarnaamisen saarnatuolista keisari oli kieltänyt, julistettiin palatsissa; valtakunnan valtiaat kuuntelivat ihmetellen sitä, mitä monet olivat pitäneet sopimattomana palvelijoidenkin kuultavaksi. Kuninkaat ja arvohenkilöt olivat kuulijoina, kruunatut ruhtinaat olivat saarnaajina ja saarnan sisältönä oli Jumalan kuninkaallinen totuus. »Apostolien ajan jälkeen ei ole ollut suurempaa tekoa eikä valtavampaa tunnustusta», sanoo eräs kirjailija.190

»Kaikki, mitä luterilaiset ovat sanoneet, on totta; me emme voi sitä kieltää», selitti eräs paavilainen piispa. »Voitteko te selvillä järkisyillä osoittaa vaaliruhtinaan ja hänen liittolaistensa tunnustuksen vääräksi?» kysyi eräs toinen piispa tohtori Eckiltä. »En apostolien enkä profeettain kirjoituksilla, mutta kirkkoisien ja kirkolliskokousten lausunnoilla voin», oli vastaus. »Minä ymmärrän», sanoi kysyjä. »Luterilaiset perustavat sinun mukaasi uskonsa Raamattuun mutta me emme.»191

Joitakin Saksan ruhtinaista voitettiin uskonpuhdistuksen puolelle. Keisari itse selitti, että protestanttien uskonkappaleet olivat pelkkää totuutta. Tunnustus käännettiin useille kielille ja levitettiin yli koko Euroopan. Sen ajan jälkeen miljoonat ovat ottaneet sen vastaan uskonsa ilmauksena.

Uskon ja rukouksen voima antoi menestyksen

Jumalan uskolliset palvelijat eivät tehneet työtä yksin. Kun »hallitukset, vallat ja pahuuden henkiolennot taivaan avaruuksissa» olivat liittoutuneet heitä vastaan, Herra ei hylännyt kansaansa. Jos heidän silmänsä olisivat auenneet, he olisivat nähneet yhtä selviä todistuksia Jumalan sotajoukon läsnäolosta ja avusta, kuin erään profeetan suotiin muinoin nähdä. Kun Elisan palvelija kiinnitti herransa huomion ympärillä oleviin vihollisjoukkoihin, jotka tekivät pakoonpääsyn mahdottomaksi, profeetta rukoili: »Herra, avaa hänen silmänsä, että hän näkisi» (2 Kun. 6: 17). Ja katso: vuori oli täynnä tulisia hevosia ja tulisia vaunuja; taivaan sotajoukko oli asettunut suojelemaan Jumalan miestä. Samalla tavalla taivaan enkelit suojelivat uskonpuhdistustyön suorittajia.

Lutherin päättäväisimmin puolustamia periaatteita oli, ettei maallisen vallan pitäisi millään ta- [180] valla tukea uskonpuhdistusta eikä sen puolustamiseksi pitäisi vedota aseisiin. Hän iloitsi siitä, että valtakunnan ruhtinaat tunnustivat evankeliumia; mutta kun he aikoivat solmia puolustusliiton evankeliumin suojelemiseksi, hän selitti, että »Jumalan tulee saada yksinään puolustaa evankeliumin oppia. — Mitä vähemmän ihmiset sekaantuvat tähän asiaan, sitä tehokkaampi on Jumalan väliintulo. Kaikki ehdotetut poliittiset varokeinot olivat hänen mielestään merkkinä arvottomasta pelosta ja synnillisestä epäluottamuksesta.»192

Kun mahtavat viholliset liittoutuivat kukistamaan puhdistettua oppia ja tuhansia miekkoja näytti olevan paljastumassa sitä vastaan, Luther kirjoitti: »Saatana raivoaa, jumalattomat piispat laativat yhdessä salaisia suunnitelmiaan, ja meitä uhataan sodalla. Kehota kansaa urhoollisesti taistelemaan Herran valtaistuimen edessä uskon ja rukouksen asein, niin että Jumalan Henki hillitsisi vihollisiamme ja pakottaisi heidät rauhoittumaan. Suurin tarpeemme ja tärkein tehtävämme on rukous. Anna kansalle tiedoksi, että se on nyt alttiina miekalle ja saatanan raivolle, ja kansa rukoilkoon.»193

Kun Luther jälleen myöhemmin viittasi uskonpuhdistuksen puolelle asettuneiden ruhtinaiden suunnittelemaan liittoon, hän selitti, että ainoa ase, jota tässä taistelussa voitiin käyttää, oli »Hengen miekka». Hän kirjoitti Saksin vaaliruhtinaalle: »Me emme omantuntomme tähden voi hyväksyä ehdotettua liittoa. Tahtoisimme kymmenen kertaa ennemmin kuolla kuin nähdä evankeliumimme aiheuttavan verenvuodatusta. Meidän tulee käyttäytyä teuraslampaiden tavoin. Kristuksen risti on kannettava. Älköön Teidän Ylhäisyytenne pelätkö. Me saamme rukouksillamme aikaan enemmän kuin vihollisemme kerskailuillaan. Älkää vain tahratko käsiänne veljienne verellä. Jos keisari vaatii meitä luovutettaviksi tuomioistuintensa käsiin, olemme valmiit menemään. Te ette voi puolustaa meidän uskoamme; jokaisen on uskottava omalla vastuullaan.» [181]

Se voima, joka suuressa uskonpuhdistuksessa ravisteli maailmaa, tuli salaisesta rukouspaikasta. Siellä Herran palvelijat pyhällä rauhallisuudella asettivat jalkansa hänen lupaustensa kalliolle. Augsburgin kamppailun aikana Luther »ei antanut yhdenkään päivän mennä pyhittämättä vähintään kolmea tuntia rukoukseen, ja ne hän valitsi niiden tuntien joukosta, jotka parhaiten soveltuivat tutkimiseen». Hänen kuultiin yksinäisessä kammiossaan vuodattavan sielunsa Jumalan eteen sanoin, jotka olivat »täynnä syvää kunnioitusta, pelkoa ja toivoa, niin kuin ihminen puhuu ystävälleen». »Minä tiedän, että sinä olet meidän Isämme ja Jumalamme», hän sanoi, »ja olet hajottava lastesi vainoojat, sillä sinä olet itse vaarassa meidän kanssamme. Koko tämä asia on sinun, ja vain sinun vaatimuksestasi me olemme siihen ryhtyneet. Siksi puolusta meitä, oi Isä!»194

Melanchthonille, jota pelko ja ahdistus painoivat, hän kirjoitti: »Armo ja rauha Kristuksessa. Minä sanon: Kristuksessa, enkä sano: maailmassa. Amen. Minä vihaan rajattomasti niitä äärimmäisyyksiin meneviä huolia, jotka sinua kalvavat. Jos asia on väärä, luopukaamme siitä, jos se taas on oikea, miksi pitäisimme epäluotettavina hänen lupauksiaan, hänen, joka käskee meitä nukkumaan ilman pelkoa. — Kristus ei petä oikeuden ja totuuden asiaa. Hän elää. Hän hallitsee. Mitä meidän silloin tarvitsee pelätä?»195

Jumala kuuli palvelijainsa huudot. Hän antoi ruhtinaille ja sananjulistajille armoa ja rohkeutta puolustaa totuutta tässä maailmassa hallitsevia pimeyden voimia vastaan. Herra sanoo: »Katso, minä lasken Siioniin valitun kiven, kalliin kulmakiven; ja joka häneen uskoo, ei ole häpeään joutuva» (1 Piet. 2: 6). Uskonpuhdistajat olivat rakentaneet Kristusperustukselle, eivätkä tuonelan portit voineet heitä voittaa. [182]

Luku 12—Uskonpuhdistus Ranskassa

Speierin vastalausetta ja Augsburgin tunnustusta, jotka olivat uskonpuhdistuksen voiton merkkejä Saksassa, seurasivat taistelun ja pimeyden vuodet. Kannattajien erimielisyyksien heikentämä ja mahtavien vihollisten ahdistama protestanttisuus näytti olevan tuomittu täydelliseen häviöön. Tuhannet sinetöivät todistuksensa verellään. Sisällissota puhkesi. Eräs protestanttisuuden johtava kannattaja kavalsi sen. Jaloimmat uskonpuhdistusta kannattavista ruhtinaista joutuivat keisarin käsiin, ja heitä raahattiin vankeina kaupungista toiseen. Mutta näennäisen voittonsa hetkenä keisari kärsi tappion. Hän näki, miten saalis temmattiin hänen käsistään, ja hänen oli lopulta pakko suvaita niitä oppeja, joiden hävittäminen oli ollut hänelle kunniaasia. Hän oli pannut alttiiksi valtakuntansa, aarteensa ja elämänsäkin pyrkiessään hävittämään harhaoppisuuden. Nyt hän näki sotajoukkojensa häviävän sodassa, aarreaittojensa tyhjenevän ja kapinan uhkaavan hänen monia maitaan, samalla kun se usko, jota hän turhaan oli koettanut tukahduttaa, levisi joka taholle. Kaarle V oli taistellut Kaikkivaltiasta vastaan. Jumala oli sanonut: »Tulkoon valkeus», mutta keisari oli koettanut säilyttää pimeyden koskemattomana. Hänen aikomuksensa epäonnistuivat; ja ennenaikaisesti vanhentuneena, pitkän taistelun uuvuttamana hän luopui valtaistuimestaan ja meni luostariin.

Samoin kuin Saksassa koitti Sveitsissäkin uskonpuhdistukselle pimeitä päiviä. Useiden kantonien ottaessa vastaan puhdistetun opin toiset riippuivat sokeasti ja itsepintaisesti kiinni Rooman uskontunnustuksessa ja vainosivat niitä, jotka halusivat vastaanottaa totuuden. Tämä johti lopulta sisällissotaan. Zwingli ja useat hänen kannattajansa kaatuivat Kappelin verisessä taistelussa. Oekolampadius kuoli pian tämän jälkeen näiden kauheiden onnettomuuksien masentamana. Rooma riemuitsi ja näytti monin paikoin saavan takaisin kaiken menettämänsä. Mutta Jumala, jonka aivoitukset ovat iankaikkiset, ei hylännyt kansaansa eikä asiaansa. Hänen kätensä oli tuova pelastuksen. [183] Muissa maissa hän oli herättänyt työntekijöitä viemään uudistustyötä eteenpäin.

Lefevre, uskonpuhdistuksen edelläkävijä

Ranskassa oli päivä alkanut sarastaa jo ennen kuin Lutherista uskonpuhdistajana oli mitään kuultu. Ensimmäisiä niistä, jotka näkivät valon, oli iäkäs, korkeasti oppinut Lefevre. Hän oli Pariisin yliopiston professori sekä harras ja innokas katolilainen. Tutkiessaan muinaisajan kirjallisuutta hän kiinnitti huomionsa Raamattuun ja alkoi tutkia sitä oppilaidensa kanssa.

Lefevre oli pyhimysten innokas ihailija, ja hän oli alkanut kirjoittaa pyhimysten ja marttyyrien historiaa kirkon pyhimystarujen pohjalta. Tämä yritys vaati paljon työtä. Mutta hän oli siinä jo melkoisesti edistynyt, kun hän arvellen Raamatusta kenties saavansa hyvää apua alkoi tutkia sitä tässä tarkoituksessa. Sieltä hän löysikin kertomuksia pyhistä henkilöistä, mutta ei sellaisista, jotka mainittiin roomalaisessa kalenterissa. Jumalallisen valon virta tunkeutui hänen sieluunsa. Hämmästyksen ja inhon valtaamana hän jätti valitsemansa työn ja antautui Jumalan sanan tutkimiseen. Sieltä hän löysi kallisarvoisia totuuksia ja alkoi pian opettaa niitä muillekin.

Vuonna 1512, ennen kuin Luther ja Zwingli olivat alkaneet uskonpuhdistustyön, Lefevre kirjoitti: »Jumala antaa sen vanhurskauden, joka yksinomaan armosta vanhurskauttaa iankaikkiseen elämään.»196 Katsellessaan lunastuksen salaisuuksia hän huudahti: »Oi tuon vaihtokaupan sanomatonta suuruutta: Viaton tuomitaan ja syyllinen vapautetaan, Siunaus kirotaan ja kirottu siunataan, Elämä kuolee ja kuollut saa elämän, Kirkkaus peitetään pimeyteen ja pimeydessä oleva puetaan kirkkauteen.»197

Samalla kun hän opetti, että kunnia pelastuksesta kuuluu yksin Jumalalle, hän myös selitti, että ihmisen velvollisuus on olla kuuliainen. »Jos olet Kristuksen kirkon jäsen», hän sanoi, »olet hänen ruumiinsa jäsen, ja jos kuulut hänen ruumiiseensa, olet täynnä jumalallista luontoa. — Oi, jospa ihmiset voisivat käsittää tämän etuoikeuden! Kuinka puhdasta, siveää ja pyhää heidän elämänsä silloin olisikaan ja kuinka mitättömänä he pitäisivätkään kaikkea tämän maailman kunniaa verrattuna tähän sisäiseen, luonnollisilta silmiltä salattuun kunniaan.»198

Guillaume Farel

Lefevren oppilaiden joukossa oli muutamia, jotka kuuntelivat hänen sanojaan innostuneina ja jatkoivat totuuden julistamista kauan sen jälkeen, kun heidän opettajansa ääni vaikeni. Näiden joukossa oli Guillaume Farel. Hurskaiden vanhempien poikana ja kasvatettuna sokeasti uskomaan kirkon opetukset hän olisi voinut apostoli Paavalin tavoin sanoa itsestään: »Minä olen meidän uskontomme ankarimman lahkon mukaan elänyt fariseuksena» (Ap.t. 26: 5). Uskollisena katolilai- [184] sena hän olisi halunnut perinpohjin hävittää kaikki, jotka uskalsivat vastustaa kirkkoa. »Minä purin hammasta niin kuin raivostunut susi, kun kuulin jonkun puhuvan paavia vastaan», hän sanoi myöhemmin viitatessaan tähän elämänsä kauteen. Hän oli ollut väsymätön pyhimysten palvoja. Lefevren kanssa hän oli käynyt Pariisin kaikissa kirkoissa, rukoillut niiden alttarien ääressä ja koristanut lahjoilla pyhäinjäännöslippaita. Mutta nämä teot eivät voineet antaa rauhaa hänen sielulleen. Hänen mieltään vaivasi synnintunto, jota mitkään hänen katumusharjoituksensa eivät voineet poistaa. Hän kuunteli uskonpuhdistajan sanoja kuin ne olisivat kuuluneet taivaasta: »Me pelastumme armon kautta. Syytön tuomitaan, ja syyllinen julistetaan syyttömäksi. Yksin Kristuksen risti avaa taivaan portit ja sulkee helvetin portit.»199

Farel otti totuuden iloiten vastaan. Paavalin kokemusta muistuttavan kääntymyksen kautta hän siirtyi perinnäistapojen orjuudesta Jumalan lasten vapauteen. Omien sanojensa mukaan hän muuttui »saaliinhimoisesta, julmasta sudesta rauhalliseksi, lempeäksi karitsaksi». Hän oli »kokonaan luopunut paavista ja antanut sydämensä Jeesukselle Kristukselle».200

Evankeliumin valo Meauxissa

Lefevren jatkaessa totuuden valon levittämistä ylioppilaiden keskuuteen Farel lähti julistamaan totuutta julkisesti. Hän oli nyt Kristuksen asiassa yhtä innokas kuin oli ennen ollut paavin asiassa. Meaux’n piispa, eräs kirkon arvohenkilöistä, liittyi heihin pian tämän jälkeen. Muitakin opettajia, joita suuresti arvostettiin heidän taitavuutensa ja oppineisuutensa tähden, osallistui evankeliumin julistamiseen, ja se sai kannattajia kaikkien yhteiskuntaluokkien keskuudesta, käsityöläisten ja talonpoikien kodeista aina kuninkaan linnaan saakka. Silloisen hallitsijan Frans I:n sisar otti vastaan puhdistetun opin. Kuningas itse ja kuningataräiti näyttivät johonkin aikaan suopeilta sitä kohtaan, ja uskonpuhdistajat odottivat suurin toivein sitä aikaa, jolloin Ranska olisi voitettu evankeliumille.

Mutta heidän toiveensa eivät täyttyneet. Kristuksen opetuslapsia odottivat koettelemukset ja vainot. Tämä oli kuitenkin armollisesti kätketty heidän silmiltään. Ensin tuli rauhallinen aika, jolloin he voivat vahvistua kohtaamaan myrskyä, ja uskonpuhdistus edistyi nopeasti. Meaux’n piispa työskenteli innokkaasti omassa hiippakunnassaan opettaen sekä pappeja että kansaa. Oppimattomat ja siveettömät papit erotettiin, ja heidän sijaansa asetettiin mahdollisuuksien mukaan oppineita ja hurskaita miehiä. Piispa toivoi hartaasti, että hänen alamaisensa voisivat itsenäisesti tutkia Jumalan sanaa, ja pian tämä toivo toteutuikin. Lefevre ryhtyi kääntämään Uutta testamenttia, ja samaan aikaan, kun Lutherin saksalainen Raamattu ilmestyi Wittenbergin painosta, ranskankielinen Uusi testamentti julkaistiin [185] Meaux’ssa. Vaivoja ja kustannuksia säästämättä piispa levitti sitä seurakuntiinsa, ja pian Meaux’n asukkaat omistivat Pyhän Raamatun.

Kuten janosta nääntyvät matkustajat iloiten rientävät virvoittavalle vesilähteelle, niin nämä sielut ottivat vastaan taivaan sanoman. Työmiehet pelloilla ja käsityöläiset työpajoissa saivat jokapäiväisessä työssään uutta rohkeutta keskustelemalla Raamatun kalliista totuuksista. Iltojaan he eivät enää viettäneet viinikellareissa vaan kokoontuivat toistensa koteihin lukemaan Jumalan sanaa, rukoilemaan ja kiittämään. Suuri muutos näkyi pian näissä yhdyskunnissa. Vaikka asukkaat kuuluivat alhaisimpaan luokkaan ja olivat oppimattomia raskaan työn raatajia, Jumalan armon uudistava ja kohottava voima näkyi heidän elämässään. Nöyryydellään, rohkeudellaan ja pyhyydellään he todistivat siitä, mitä evankeliumi saa aikaan niissä, jotka ottavat sen vilpittömästi vastaan.

Meaux’ssa sytytetty valo säteili kauas. Kääntyneiden luku kasvoi joka päivä. Kuningas, joka halveksi munkkien ahdasmielistä kiihkoilua, hillitsi jonkin aikaa papiston raivoa, mutta paavilliset johtajat pääsivät lopulta voitolle. Pystytettiin rovio. Meaux’n piispa, jonka täytyi valita joko rovio tai oppiensa peruutus, valitsi helpomman tien; mutta johtajan lankeemuksesta huolimatta lauma pysyi uskollisena. Useat todistivat totuudesta liekkien keskellä. Polttoroviolla osoittamansa rohkeuden ja uskollisuuden kautta nämä nöyrät kristityt puhuivat tuhansille, jotka rauhallisina aikoina eivät koskaan olisi kuulleet heidän todistustaan.

Aatelismies Berquin uskonpuhdistajana

Alhaiset ja köyhät eivät olleet ainoat, jotka keskellä kärsimystä ja pilkkaa uskalsivat todistaa Kristuksesta. Linnan ja palatsin komeissa saleissa oli kuninkaallista sukua olevia henkilöitä, joille totuus oli rikkautta ja korkeaa asemaa, vieläpä elämääkin kalliimpi. Kuninkaallinen haarniska kätki jalomman ja uskollisemman hengen kuin piispan kauhtana ja hiippa. Louis de Berquin oli ylhäistä sukua. Samalla kun hän oli urhoollinen ja hovitapoihin tottunut ritari, hän oli myös harras tutkija, hienostunut ja siveellisesti moitteeton. »Hän oli», sanoo eräs kirjailija, »paavillisten säädösten innokas noudattaja sekä messujen ja saarnojen harras kuuntelija ja kaikkien hänen hyveittensä kruununa oli erityinen kammo Lutherin oppia kohtaan.» Mutta kun hän monien muiden tavoin joutui kaitselmuksen ohjaamana lukemaan Raamattua, hän hämmästyksekseen löysi sieltä »Rooman oppien asemesta Lutherin opit».201 Siitä lähtien hän pyhitti itsensä kokonaan evankeliumin asialle.

Koska hän oli Ranskan oppinein aatelismies, nerokas, kaunopuheinen, rohkeudessaan lannistumaton, innossaan sankarillinen ja hovissa vaikutusvaltainen sillä hän oli kuninkaan suosikki monet luulivat, että kohtalo oli määrän- [186] nyt hänet Ranskan uskonpuhdistajaksi. Beza sanoi: »Berquinista olisi tullut toinen Luther, jos hän olisi löytänyt Frans I:ssä toisen vaaliruhtinaan.» »Hän on vaarallisempi kuin Luther», sanoivat katolilaiset.202 Ranskan katolilaiset todella pelkäsivät häntä enemmän. He heittivät hänet vankilaan harhaoppisena, mutta kuningas vapautti hänet. Taistelu jatkui monta vuotta. Frans, joka horjui Rooman ja uskonpuhdistuksen välillä, toisinaan suvaitsi, toisinaan taas piti kurissa munkkien palavaa intoa. Katolisen kirkon viranomaiset heittivät Berquinin kolme kertaa vankilaan, mutta hallitsija, joka ihaili hänen lahjakkuuttaan ja jaloa luonnettaan, vapautti hänet aina kieltäytyen jättämästä häntä papiston vihan uhriksi.

Berquinia varoitettiin useita kertoja vaarasta, joka uhkasi hän [187] tä Ranskassa, ja häntä kehotettiin noudattamaan niiden esimerkkiä, jotka olivat päässeet turvaan lähtemällä vapaaehtoisesti maanpakoon. Arka ja liehittelevä Erasmus, jolla kaikessa oppineisuudessaan ei ollut sitä siveellistä suuruutta, joka saa pitämään elämää ja kunniaa vähempiarvoisina kuin totuutta, kirjoitti Berquinille: »Pyydä päästä lähettilääksi johonkin vieraaseen maahan; lähde matkalle Saksaan. Sinä tunnet Bedan ja hänen kaltaisensa hän on tuhatpäinen hirviö, joka kylvää myrkkyä kaikkialle. Sinulla on epälukuinen joukko vihollisia. Vaikka asiasi olisi parempi kuin Jeesuksen Kristuksen, he eivät anna sinun olla rauhassa, ennen kuin ovat riistäneet sinulta hengen. Älä luota liian paljon kuninkaan suojelukseen. Älä missään tapauksessa aiheuta minulle ikävyyksiä teologian opettajien kanssa.»203

Vaarat lisääntyivät, mutta Berquinin into tuli vain palavammaksi. Sen sijaan että olisi noudattanut Erasmuksen varovaista ja itsekästä neuvoa, hän päätti ryhtyä entistä rohkeampiin toimenpiteisiin. Hän ei aikonut vain puolustaa totuutta vaan myös hyökätä erehdystä vastaan. Syytöksen harhaoppisuudesta, jonka katolilaiset kohdistivat häneen, hän aikoi kohdistaa heihin itseensä. Toimeliaimpia ja katkerimpia hänen vastustajistaan olivat oppineet tohtorit ja munkit Pariisin suuren yliopiston teologisessa tiedekunnassa, joka oli korkeimpia kirkollisia auktoriteettejä sekä tässä kaupungissa että koko valtakunnassa. Näiden tohtorien kirjoituksista Berquin esitti kaksitoista lausuntoa, joita hän julkisesti väitti »Raamatun vastaisiksi ja harhaoppisiksi», sekä pyysi kuningasta toimimaan riitaasiassa tuomarina.

Kuningas, joka mielellään antoi vastapuolien osoittaa voimansa ja älykkyytensä ja joka oli iloinen saadessaan nöyryyttää ylpeitä munkkeja, kehotti katolilaisia puolustamaan asiaansa Raamatulla. Nämä tiesivät hyvin, ettei heillä ollut tästä aseesta sanottavaa hyötyä. Vankila, kidutus ja polttorovio olivat niitä aseita, joita he paremmin osasivat käyttää. Nyt osat olivat vaihtuneet, ja he huomasivat olevansa putoamaisillaan siihen kuoppaan, johon he olivat halunneet syöstä Berquinin. Hämmästyneinä he alkoivat etsiä pelastumistietä.

»Samaan aikaan joku oli silponut eräässä kadunkulmassa olevaa neitsyt Marian kuvaa.» Kaupungissa oli paljon hälinää. Tapahtumapaikalle kokoontui paljon ihmisiä, jotka toivat ilmi surunsa ja suuttumuksensa. Kuningaskin oli syvästi liikuttunut. Tätä tilannetta munkit saattoivat käyttää hyödykseen, ja nopeasti he sen tekivätkin. »Tämä on Berquinin oppien hedelmää», he huusivat. »Kaikki on kaatumaisillaan uskonto, lait, vieläpä valtaistuinkin tämän luterilaisen kapinan vaikutuksesta.»

Berquinin marttyyrikuolema

Berquin vangittiin jälleen. Kuningas matkusti pois Pariisista, ja munkit saivat siten vapaasti toi- [188] mia niin kuin halusivat. Uskonpuhdistajaa kuulusteltiin, hänet tuomittiin kuolemaan ja tuomio pantiin täytäntöön samana päivänä, jona se oli julistettu, niin ettei Frans enää tällä kertaa päässyt häntä pelastamaan. Keskipäivällä Berquin vietiin teloituspaikalle. Tavattoman suuri kansanjoukko kokoontui katsomaan tapahtumaa, ja oli useita, jotka hämmästyneinä ja pahaa aavistaen totesivat, että uhri oli valittu Ranskan parhaimmasta ja hienoimmasta aatelisperheestä. Hämmästys, suuttumus, iva ja katkera viha synkensi levottoman joukon kasvot, mutta yksillä kasvoilla ei ollut mitään varjoa. Marttyyrin ajatukset olivat kaukana ympärillä olevasta melusta; hän tunsi vain Herransa läsnäolon.

Berquin ei kiinnittänyt huomiota niihin kurjiin rattaisiin, joilla hän ajoi, ei myöskään vainoojainsa vihaisiin katseisiin eikä kauheaan kuolemaan, jota kohti hän kulki. Hän, joka elää ja oli kuollut ja elää aina ja iankaikkisesti ja jolla on kuoleman ja tuonelan avaimet, oli hänen vierellään. Berquinin kasvot säteilivät taivaallista kirkkautta ja rauhaa. Hän oli pukeutunut kallisarvoiseen pukuun. Hänen yllään oli »samettitakki, kullalla kirjailtu silkkiihokas ja kultakoristeiset housut».204 Hän oli menossa todistamaan uskostaan kuningasten Kuninkaan ja koko maailmankaikkeuden edessä, eikä mikään surun merkki saanut todistaa hänen iloaan vastaan.

Kun kulkue hitaasti eteni katujen väentungoksessa, kansa ihmetteli Berquinin kasvojen ja käyttäytymisen ilmaisemaa huoletonta rauhaa ja voitonriemua. »Hän muistuttaa temppelissä istuvaa, joka miettii pyhiä asioita», sanottiin.205

Berquin yritti puhua polttoroviolla muutamia sanoja kansalle, mutta puheen seurauksia pelkäävät munkit alkoivat huutaa, ja sotilaat alkoivat kalisuttaa aseitaan, niin että marttyyrin ääni hukkui meluun. Näin sivistyneen Pariisin korkein kirjallinen ja kirkollinen arvovalta antoi vuonna 1529 vuoden 1793 kansalle halpamaisen esimerkin polttoroviolla kuolevan pyhän sanojen tukah duttamisesta.206

Berquin tukehtui, ja liekit kuluttivat hänen ruumiinsa. Tieto hänen kuolemastaan tuotti surua uskonpuhdistuksen ystäville kaikkialla Ranskassa. Mutta hänen esimerkkinsä ei mennyt hukkaan. Totuuden todistajat sanoivat: »Mekin olemme valmiit iloiten kuolemaan kiinnittäen katseemme tulevaan elämään.»207

Farel vainottuna

Meaux’ssa puhjenneen vainon aikana uskonpuhdistuksen opettajilta riistettiin saarnalupa, ja he lähtivät muille kentille. Lefevre matkusti jonkin ajan kuluttua Saksaan. Farel palasi ItäRanskassa sijaitsevaan syntymäkaupunkiinsa levittämään valoa lapsuutensa kotiseudulle. Tieto Meaux’n tapahtumista oli ehtinyt sinne, ja totuus, jota Farel pelottoman innokkaana julisti, sai kuulijoita. Viranomaiset yllytettiin pian häntä vaientamaan ja hänet karkotettiin kaupungista. Hän ei voinut enää toimia julkisesti, mut- [189] ta hän kulki tasankojen ja kylien halki, opetti yksityisasunnoissa ja syrjäisillä niityillä ja löysi turvapaikan metsistä ja kallioiden luolista, joissa hän poikavuosinaan oli usein oleskellut. Jumala valmisti häntä suurempia koetuksia varten. »Kärsimyksiä, vainoja ja saatanan salajuonia, joista minua varoitettiin, ei ole puuttunut», hän sanoi. »Ne ovat olleet paljon vaikeampia kuin omin voimin olisin voinut kantaa, mutta Jumala on Isäni. Hän on antanut ja on aina antava minulle kaiken tarvitsemani voiman.»208

Samoin kuin apostolien päivinä vaino oli »koitunutkin evankeliumin menestykseksi» (Fil. 1: 12). Pariisista ja Meaux’sta karkotettuina »ne, jotka näin olivat hajaantuneet, vaelsivat paikasta toiseen ja julistivat evankeliumin sanaa» (Ap.t. 8:4). Tällä tavalla valo levisi moniin Ranskan syrjäisiin maakuntiin.

Jean Calvinin kehitys uskonpuhdistajaksi

Jumala valmisti edelleen työntekijöitä työnsä laajentamiseen. Eräässä Pariisin koulussa oli hiljainen, ajatteleva nuorukainen, joka näytti olevan erittäin lahjakas ja teräväjärkinen. Hänen moitteeton elämänsä herätti yhtä paljon huomiota kuin hänen älykkyytensä ja harras uskonnollisuutensa. Hänen nerokkuutensa ja uutteruutensa tekivät hänestä pian koulun ylpeyden, ja pidettiin varmana, että Jean Calvinista tulisi yksi taitavimpia ja kunnioitetuimpia kirkon puolustajia. Mutta jumalallisen valon säde läpäisi myös Calvinia ympäröivät skolastiikan ja taikauskon muurit. Hänestä oli pöyristyttävää kuulla uusista opeista, ja hänen mielestään kerettiläiset ansaitsivat sen tulen, jolle heidät annettiin. Hän joutui kuitenkin tahtomattaan katsomaan kerettiläisyyttä silmästä silmään ja koettelemaan katolisen teologian voimaa protestanttien oppia vastaan.

Pariisissa asui Calvinin serkku, joka oli liittynyt uskonpuhdistajiin. Nämä kaksi sukulaista kohtasivat usein toisensa ja keskustelivat niistä asioista, jotka häiritsivät kristikunnan rauhaa. »Maailmassa on vain kaksi uskontokun- [190] taa», sanoi Olivetan, joka oli protestantti. »Toisen muodostavat ihmisten keksimät uskonnot, joiden mukaan ihminen voi pelastaa itsensä juhlamenoilla ja hyvillä töillä. Toinen on se ainoa uskonto, joka on ilmoitettu Raamatussa ja joka opettaa ihmisiä etsimään pelastusta yksinomaan Jumalan vapaasta armosta.»

»Minä en halua olla missään tekemisissä sinun uuden oppisi kanssa», huudahti Calvin. »Luuletko sinä, että minä olen elänyt erehdyksessä koko elinaikani?»209

Mutta keskustelu oli herättänyt hänen mielessään ajatuksia, joista hänen oli vaikea vapautua. Huoneensa yksinäisyydessä hän mietti serkkunsa sanoja. Hän ei päässyt siitä ajatuksesta, että hän oli syntinen. Hän näki itsensä pyhän ja vanhurskaan Tuomarin edessä ilman välittäjää. Pyhimysten esirukoukset, hyvät työt ja kirkon juhlamenot olivat kaikki voimattomat sovittamaan syntiä. Hän näki edessään vain ikuisen epätoivoisen pimeyden. Turhaan kirkon tohtorit koettivat lievittää hänen tuskaansa. Turhaan turvauduttiin rippiin ja katumusharjoituksiin; ne eivät voineet sovittaa sielua Jumalan kanssa.

Ollessaan yhä näissä hedelmättömissä taisteluissa Calvin meni eräänä päivänä sattumalta jollekin kaupungin julkisista toreista ja näki siellä poltettavan kerettiläistä. Marttyyrin kasvoilla ilmenevä rauha täytti hänet ihmetyksellä. Tuon pelottavan kuoleman tuskien keskellä ja kirkon antaman vielä kauheamman tuomion alaisena marttyyri osoitti sellaista uskoa ja rohkeutta, että nuori ylioppilas tunsi tuskaa verratessaan sitä siihen epätoivoon ja pimeyteen, jonka vallassa hän itse oli osoittaessaan ehdotonta kuuliaisuutta kirkolle. Koska hän tiesi kerettiläisten perustavan uskonsa Raamattuun, hän päätti tutkia sitä löytääkseen mahdollisesti sieltä heidän ilonsa salaisuuden.

Raamatusta hän löysi Kristuksen. »Oi Isä», hän huudahti, »hänen uhrinsa on tyynnyttänyt sinun vihasi. Hänen verensä on pessyt pois minun saastaisuuteni. Hä nen ristinsä on kantanut minun kiroukseni. Hänen kuolemansa on hankkinut minulle sovituksen. Me olemme keksineet itsellemme useita hyödyttömiä hullutuksia, mutta sinä olet asettanut sanasi tulisoihtuna minun eteeni ja olet koskettanut sydäntäni saadaksesi minut inhoamaan kaikkia muita ansioita paitsi Jeesuksen ansiota.»210

Calvin oli saanut pappiskasvatuksen. Jo kaksitoistavuotiaana hänet nimitettiin erään pienen seurakunnan kappalaiseksi, ja piispa leikkasi hänen hiuksensa kirkon määräysten mukaan. Häntä ei vihitty papiksi, eikä hän suorittanut papin velvollisuuksia, mutta hän tuli hengellisen säädyn jäseneksi ja sai virkaansa vastaavan arvonimen ja sen mukaiset taloudelliset edut.

Kun hän nyt luuli, ettei hänestä koskaan voisi tulla pappia, hän siirtyi joksikin aikaa opiskelemaan lakia, mutta hylkäsi lopulta tämän suunnitelman ja päätti pyhittää elämänsä evankeliumille. Mutta hän epäröi ruveta julkiseksi opettajaksi. Hän oli luonteel- [191] taan arka ja piti tuohon työhön liittyvää vastuuta pelottavan suurena. Hän olisi halunnut antautua tutkimustyöhön. Ystävien hartaat pyynnöt saivat hänet kuitenkin lopulta myöntymään. »On ihmeellistä», hän sanoi, »että näin alhaista sukua oleva korotetaan niin suureen arvoon.»211

Calvin evankelioimistyössä Ranskassa

Calvin aloitti työnsä rauhallisesti, ja hänen sanansa olivat kuin virvoittava kaste, joka laskeutuu maahan. Hän oli jättänyt Pariisin ja oli nyt eräässä maakuntakaupungissa prinsessa Margaretin suojeluksessa. Prinsessa rakasti evankeliumia ja suojeli sen puolustajia. Calvin oli hiljainen ja vaatimaton nuorukainen. Hän aloitti työnsä ihmisten kodeista. Hän kokosi perheen jäsenet ympärilleen, luki Raamattua ja selitti pelastustotuuksia. Ne, jotka kuulivat sanoman, veivät sen hyvät uutiset toisille; ja pian opettaja lähti ympärillä oleviin kaupunkeihin ja kyliin. Käyden sekä linnoissa että mökeissä hän jatkoi näin työtään ja perusti seurakuntia, joissa kasvoi pelottomia totuuden todistajia.

Muutamien kuukausien kuluttua hän tuli jälleen Pariisiin, jossa oppineiden ja opiskelijain keskuudessa kävi tavaton kuohunta. Vanhojen kielten opiskelu oli johtanut heitä tutkimaan Raamattua, ja monet, joiden sydäntä sen totuudet eivät vielä olleet koskettaneet, keskustelivat innokkaasti niistä, jopa hyökkäsivät katolisen kirkon puoltajien mielipiteitä vastaan. Calvin oli taitava väittelijä jumaluusopillisten kiistakysymysten alueella, mutta hänellä oli suoritettavanaan arvokkaampi tehtävä kuin meluavien skolastikkojen kiistaan puuttuminen. Ihmisten mielenkiinto oli herännyt, ja nyt oli sopiva aika esittää heille totuutta. Samaan aikaan kun teologisten väittelyjen hälinä täytti yliopistojen salit, Calvin kulki talosta taloon selittäen Raamattua kansalle ja puhuen sille ristiinnaulitusta Kristuksesta.

Jumalan kaitselmuksesta Pariisi sai uuden kehotuksen evankeliumin vastaanottamiseen. Lefevren ja Farelin kautta annettu kutsu oli hylätty, mutta tuon suuren pääkaupungin kaikkien kansanluokkien oli vielä saatava kuulla sanoma. Poliittisten näkökohtien mukaan toimiva kuningas ei ollut vielä täydellisesti asettunut Rooman puolelle uskonpuhdistusta vastaan. Margaret toivoi yhä protestanttisuuden voittavan Ranskassa. Hän päätti antaa julistaa puhdistettua oppia Pariisissa. Kuninkaan ollessa poissa hän määräsi erään protestanttisen sananjulistajan saarnaamaan kaupungin kirkoissa. Kun katolisen kirkon viranomaiset kielsivät tämän, prinsessa avasi palatsin sananjulistukselle. Eräs huone järjestettiin kappeliksi ja ilmoitettiin, että siellä pidettäisiin saarnatilaisuus joka päivä määrättyyn aikaan. Kokouksiin kutsuttiin kaikkiin säätyihin ja ammattikuntiin kuuluvia henkilöitä. Kansaa tuli niin paljon, että ei ainoastaan kappeli vaan myös eteiset ja hallit täyttyivät kuulijoista. Joka päivä saapui tuhansia: aatelisia, valtiomiehiä, [192] lainoppineita, kauppiaita ja käsityöläisiä. Kuningas ei kieltänyt pitämästä kokouksia, vaan käski avata niitä varten kaksi Pariisin kirkkoa. Milloinkaan ennen ei Jumalan sana ollut saanut kaupungissa aikaan sellaista liikettä. Näytti siltä kuin elämän Henki taivaasta olisi vuodatettu kansan ylle. Kohtuullisuus, puhtaus, järjestys ja ahkeruus syrjäyttivät juoppouden, irstailun, epäsovun ja toimettomuuden.

Mutta papitkaan eivät olleet joutilaina. Kun kuningas yhä kieltäytyi puuttumusta asiaan ja estämästä evankeliumin saarnaamista, he kääntyivät kansan puoleen. Keinoja säästämättä taikauskoisessa rahvaassa herätettiin pelkoa, ennakkoluuloja ja uskonkiihkoa. Seuratessaan sokeasti vääriä opettajiaan Pariisin kävi kuten muinoin Jerusalemin: se ei tuntenut etsikkoaikaansa eikä tiennyt, mikä sen rauhaan sopi. Kaksi vuotta Jumalan sanaa saarnattiin pääkaupungissa; mutta samalla, kun monet ottivat vastaan evankeliumin, kansan enemmistö hylkäsi sen. Frans oli osoittanut suvaitsevaisuutta yksinomaan omien aikeittensa menestymistä ajatellen, ja paavin kannattajien onnistui saada valtaasemansa takaisin. Kirkot suljettiin uudelleen ja polttorovio pystytettiin.

Calvin oli yhä Pariisissa, jossa hän opiskelun, mietiskelyn ja rukouksen avulla valmistautui tuleviin tehtäviinsä ja jatkoi valon levittämistä. Viimein kuitenkin epäluulo heräsi häntä kohtaan. Viranomaiset päättivät viedä hänet polttoroviolle. Hän ajatteli olevansa turvassa yksinäisyydessään eikä aavistanut mitään vaaraa, ennen kuin ystävät syöksyivät hänen huoneeseensa ja ilmoittivat oikeudenpalvelijoiden olevan matkalla vangitsemaan hänet. Samassa tuokiossa kuului kova kolkutus ulkoovelta. Hetkeäkään ei ollut hukattavissa. Muutamat uskonpuhdistajan ystävistä viivyttivät oikeudenpalvelijoita ovella sillä aikaa, kun toiset auttoivat häntä pääsemään ikkunasta ulos, minkä jälkeen hän nopeasti riensi kaupungin rajalle. Siellä hän pääsi turvaan erään työmiehen luokse joka oli uskonpuhdistuksen ystä vä. Isäntänsä vaatteisiin pukeutu neena hän lähti kuokka olalla matkalleen. Hän kulki etelää kohti ja löysi jälleen turvapaikan Margaretin hallinnassa olevalta alueelta.212

Täällä hän viipyi muutamia kuukausia mahtavien ystäviensä varmassa suojassa ja jatkoi tutkimuksiaan. Mutta hänen sydämensä vaati häntä julistamaan evankeliumia Ranskassa, eikä hän voinut olla kauan toimettomana. Niin pian kuin myrsky oli jonkin verran asettunut, hän valitsi uudeksi työkentäkseen Poitiersin, jossa oli yliopisto ja jossa uudet käsitykset jo olivat saaneet suosiota osakseen. Kaikensäätyiset henkilöt kuuntelivat iloiten evankeliumia. Calvin ei saarnannut julkisesti, mutta pormestarin asunnossa, omissa majapaikoissaan ja joskus yleisessä puistossa hän esitti elämän sanaa niille, jotka halusivat kuulla. Jonkin ajan kuluttua, kun kuulijain lukumäärä lisääntyi, katsottiin turvallisemmaksi kokoontua kaupungin ulkopuolelle. Kokouspaikaksi va- [193] Iittiin syvän ja kapean rotkon sivulla oleva luola, joka lisäksi oli puiden ja yläpuolella olevien kallioiden kätkössä. Kaupungista lähti eri teitä pieniä seurueita, jotka kokoontuivat sinne. Tässä piilopaikassa luettiin ja selitettiin Raamattua. Täällä Ranskan protestantit ensimmäisen kerran nauttivat Herran ehtoollista. Tästä pienestä seurakunnasta lähetettiin muille työkentille useita uskollisia evankelistoja.

Calvin palasi vielä kerran Pariisiin. Hän ei vieläkään voinut luopua siitä toivosta, että Ranska kansakuntana ottaisi vastaan uskonpuhdistuksen. Mutta hän huomasi, että miltei kaikki ovet olivat hänen työltään suljetut. Evankeliumin julistaminen oli menemistä suoraa tietä polttoroviolle, ja hän päätti viimein lähteä Saksaan. Tuskin hän oli lähtenyt Ranskasta, kun myrsky puhkesi protestanttien ylle. Jos hän olisi jäänyt Ranskaan, hän olisi varmaan tuhoutunut toisten mukana.

Vainon hyökyaalto Pariisissa

Toivoen oman maansa pysyvän Saksan ja Sveitsin rinnalla Ranskan uskonpuhdistajat päättivät tehdä Rooman taikauskoa vastaan rohkean hyökkäyksen, joka saisi koko kansan hereille. Niinpä eräänä yönä asetettiin kaikkialle Ranskaan messua vastustavia julisteita. Tämä innokas mutta harkitsematon teko ei koitunut uskonpuhdistukselle hyödyksi, vaan Päinvastoin tuotti onnettomuutta ei ainoastaan sen järjestäjille vaan puhdistetun opin ystäville kaikkialla Ranskassa. Se antoi katolilaisille heidän kauan odottamansa tekosyyn, jonka nojalla he katsoivat voivansa vaatia, että kerettiläiset oli perin juurin hävitettävä villitsijöinä, jotka olivat uhkana valtaistuimen pysyvyydelle ja kansakunnan rauhalle.

Joku ajattelematon ystävä tai kavala vihollinen ei tiedetä kumpi oli kiinnittänyt julisteen kuninkaan yksityisen huoneen ovelle. Hallitsija kauhistui. Tässä julisteessa käytiin säälimättömästi ikivanhojen, arvossapidettyjen uskomusten kimppuun. Ja se vertaansa vailla oleva julkeus, joka ilmeni näiden suorasukaisten ja hämmästyttävien esitysten omavaltaisessa kiinnittämisessä kuninkaan välittömään läheisyyteen, nostatti kuninkaan vihan. Hämmästyksissään hän seisoi hetken vapisten ja mykistyneenä. Sitten hänen vihansa purkautui pelottaviin sanoihin: »Ottakaa ilman erotusta kiinni kaikki, joita epäillään luterilaisiksi. Minä tahdon hävittää heidät kaikki.»213 Arpa oli heitetty. Kuningas oli päättänyt asettua täydellisesti Rooman puolelle.

Ryhdyttiin heti toimenpiteisiin jokaisen Pariisissa olevan luterilaisen vangitsemiseksi. Eräs puhdistettua oppia kannattava köyhä käsityöläinen, jolla oli ollut tapana kutsua uskovaisia heidän salaisiin kokouksiinsa, pidätettiin ja määrättiin välittömän roviolla polttamisen uhalla opastamaan paavin salainen lähettiläs kaupungin jokaiseen protestanttiseen kotiin. Kauhistuneena tämä kieltäytyi noudattamasta tuota halpamaista määräystä, mutta viimein [194] liekkien pelko sai vallan, ja hän suostui kavaltamaan veljensä. Kuninkaallinen salapoliisi Morin ja kavaltaja kulkivat pappien, suitsukkeen kantajien, munkkien ja sotilaiden ympäröiminä, ehtoollisleipä edellään, hitaasti ja äänettöminä kaupungin katujen halki. Tämän mielenosoituksen näennäisenä syynä oli halu kunnioittaa »pyhää sakramenttia» ja sovittaa protestanttien toimeenpanema messun häpäisy. Mutta tähän juhlalliseen näytelmään oli kätketty kauhea suunnitelma. Saavuttaessa luterilaisen kodin kohdalle kavaltaja antoi merkin, mutta ei puhunut sanaakaan. Kulkue pysähtyi, mentiin sisälle taloon, perhe raahattiin ulos ja pantiin kahleisiin, minkä jälkeen tuo kauhea seurue kulki eteenpäin etsimään uusia uhreja. »Ei ainoankaan talon ohi käyty, ei pienen eikä suuren, ei edes Pariisin yliopistolle kuuluvien rakennusten. Morin saattoi koko kaupungin kauhun valtaan. Se oli hirmuvallan aikaa.»214

Uhrit kidutettiin kuoliaiksi julmalla tavalla. Oli nimenomaan käsketty käyttää heikkoa tulta heidän kärsimystensä pidentämiseksi. Mutta he kuolivat voittajina. Heidän uskollisuutensa ei horjunut eikä rauhansa häiriintynyt. Nähdessään heidän järkkymättömän lujuutensa heidän vainoojansa tunsivat itsensä voitetuiksi. »Rovioita pystytettiin Pariisin kaikkiin osiin ja polttamisia suoritettiin useina eri päivinä, jotta teloituspaikkoja ja aikoja lisäämällä voitaisiin lisätä kerettiläisyyden pelkoa. Tämä koitui kuitenkin lopulta evankeliumin eduksi. Koko Pariisi sai nähdä, millaisiksi uudet mielipiteet saattoivat muuttaa ihmiset. Mikään saarnatuoli ei vastannut marttyyrien polttoroviota. Se tyyni ilo, joka loisti näiden henkilöiden kasvoista heidän kulkiessaan teloituspaikalle, se sankarillisuus, jota he osoittivat seistessään armottomien liekkien keskellä, ja heidän nöyrä, anteeksiantava mielensä heidän kärsiessään vääryyttä muuttivat monien katselijain suuttumuksen sääliksi ja vihan rakkaudeksi sekä todistivat vastustamattoman puhuttelevasti evankeliumin puolesta.»215

Vainon pelottavia seurauksia

Papit, jotka olivat päättäneet pitää kansan raivon heikentymättömänä, esittivät mitä kauheimpia syytöksiä protestantteja vastaan. Heidän väitettiin suunnittelevan katolilaisten joukkosurmaa, hallituksen kaatamista ja kuninkaan murhaamista. Näiden väitteiden tueksi ei voitu esittää todistuksen varjoakaan. Ennustetut onnettomuudet kuitenkin tapahtuivat mutta aivan erilaisissa olosuhteissa ja täysin vastakkaisista syistä. Viattomia protestantteja kohtaan harjoitetut julmuudet valmistivat tietä kostolle ja aiheuttivat kuninkaalle, hänen hallitukselleen ja alamaisilleen vuosisatoja myöhemmin juuri sen tuomion, jonka katolilaiset olivat väittäneet olevan välittömästi uhkaamassa; mutta sen panivat toimeen uskottomat ja katolilaiset itse. Protestanttisuuden sortaminen, ei sen vakiinnuttaminen, tuotti kolmesataa vuotta myöhemmin Rans- [195] kalle nämä hirveät onnettomuudet.

Kaikki yhteiskuntaluokat olivat nyt epäluulon ja pelon vallassa. Yleisen levottomuuden aikana näkyi, miten voimakkaasti Lutherin oppi oli vaikuttanut sivistyneinä piin, vaikutusvaltaisimpiin ja jaloluonteisimpiin henkilöihin. Tärkeitä ja korkeita virkoja tuli äkkiä avoimiksi. Käsityöläisiä, kirjaltajia, opiskelijoita, yliopiston professoreita, kirjailijoita ja hovimiehiäkin katosi. Useat sadat pakenivat Pariisista ja lähtivät vapaaehtoiseen maanpakoon. Monessa tapauksessa tämä oli ensimmäinen ilmaus puhdistetun opin suosimisesta. Katolilaiset hämmästyivät nähdessään, että he olivat tietämättään sietäneet keskuudessaan kerettiläisiä. Heidän vihansa purkautui siihen suureen alhaisempaa alkuperää olevien uhrien joukkoon, joka oli heidän ulottuvillaan. Vankilat täyttyivät, ja ilmakin näytti pimentyvän evankeliumin tunnustajia varten sytytettyjen polttorovioiden savusta.

Frans I oli kerskaillut olevansa johtajana siinä suuressa tutkimustyötä elvyttävässä liikkeessä, joka painoi leimansa kuudennentoista vuosisadan alkuun. Hänen mielihalunaan oli ollut koota hoviinsa oppineita miehiä kaikista maista. Tästä rakkaudesta tieteeseen ja munkkien tietämättömyyden ja taikauskon halveksimisesta johtui ainakin osaksi se suvaitsevaisuus, jota hän osoitti uskonpuhdistusta kohtaan. Mutta kerettiläisyyden hävittämisinnossaan tämä tieteiden suojelija kielsi kirjapainotyön kaikkialla Ranskassa. Frans I on yksi niistä monista aikakirjoihin merkityistä esimerkeistä, jotka osoittavat, ettei älyllinen sivistys ole mikään suojakeino suvaitsemattomuutta ja uskonvainoa vastaan.

Kolkko juhla

Ranska oli juhlallisin ja julkisin menoin sitoutuva tuhoamaan protestanttisuuden täydellisesti. Papit vaativat, että Jumalaa häpäissyt messun tuomitseminen oli sovitettava verellä ja että kuninkaan oli kansansa menestyksen tähden julkisesti hyväksyttävä tuo kauhea teko.

Tämän pelottavan juhlan ajankohdaksi oli määrätty tammikuun 21. päivä 1535. Kansassa oli kaikkialla herätetty taikauskoista pelkoa ja kiihkeää vihaa. Pariisiin tulvi kaikilta suunnilta joukoittain kansaa, joka täytti sen kadut. Päivä oli määrä aloittaa suurella ja vaikuttavalla juhlakulkueella. »Kulkutien varrella olevat talot olivat surupuvussa, ja määrätyllä etäisyydellä toisistaan oli alttareita.» Jokaisen oven edessä paloi tulisoihtu »pyhän sakramentin» kunniaksi. Ennen päivän nousua kulkue järjestäytyi kuninkaan palatsin luona. »Etunenässä kannettiin useitten seurakuntien ristejä ja lippuja; sitten tulivat kaupungin porvarit parijonossa tulisoihtuja kantaen.» Näitä seurasi neljä munkkijärjestöä, jokainen munkki järjestölleen ominaisessa puvussa. Sitten tuli suuri kokoelma kuuluisia pyhäinjäännöksiä. Näitä lähinnä ratsastivat upeana ja häikäisevänä rivistönä kirkon korkeat virkamiehet purppuraan ja [196] helakanpunaan puettuina ja jalokivillä koristettuina.

»Ehtoollisleipää kantoi Pariisin piispa komean kunniakatoksen alla, kun taas neljä hallitsijasuvun jäsentä kantoi katosta. Ehtoollisleivän perässä kulki kuningas. Frans I oli sinä päivänä ilman kruunua ja kuninkaallista pukua. Paljain päin, silmät maahan luotuina ja palava vahakynttilä kädessään» Ranskan kuningas »esiintyi katujana».216 Hän kumartui nöyrästi jokaisen alttarin ääreen, ei niiden paheiden tähden, jotka saastuttivat hänen sielunsa, eikä sen viattoman veren tähden, joka tahrasi hänen kätensä, vaan niiden alamaistensa kuolettavan synnin tähden, jotka olivat rohjenneet hylätä messun. Hänen jäljessään tulivat kuningatar ja valtion korkeimmat virkamiehet, nämäkin parijonossa jokaisella palava tulisoihtu kädessä.

Päivän kirkollisten menojen yhtenä osana oli hallitsijan puhe, jonka hän piti piispan palatsin suuressa salissa valtakunnan korkeille virkamiehille. Surullisen näköisenä hän astui heidän eteensä ja valitti liikuttavan kaunopuheisin sanoin tapahtunutta »rikosta ja häväistystä» sekä kansakunnalle tullutta »surun ja häpeän päivää». Samalla hän kehotti jokaista uskollista alamaista olemaan apuna, kun ryhdyttäisiin hävittämään turmiollista kerettiläisyyttä, joka uhkasi syöstä Ranskan perikatoon. ”’Niin totta, herrat, kuin minä olen teidän kuninkaanne’, hän sanoi, ’minä antaisin teidän hakata itseltäni pois sellaisen jäsenen, jonka tietäisin tämän inhottavan taudin turmele- [197] maksi. —’ Ja edelleen: ’Jos huomaisin jonkun lapsistani sen saastuttamaksi, en säästäisi häntä. Minä luopuisin hänestä ja uhraisin hänet Jumalalle.’ Kyyneleet tukahduttivat hänen äänensä; kaikki läsnäolleet itkivät ja huusivat yhteen ääneen. ’Me tahdomme elää ja kuolla katolisen uskon puolesta!’»217

Hirvittävään pimeyteen oli joutunut kansakunta, joka oli hylännyt totuuden valon. Jumalan pelastava armo oli ilmestynyt. Sen jumalallinen kauneus oli vetänyt tuhansittain ihmisiä puoleensa, ja sen kirkkaus oli valaissut kaupungit ja kylät. Mutta Ranska oli kääntynyt siitä pois nähtyään sen voiman ja pyhyyden ja valinnut valon sijasta pimeyden. Se oli kieltäytynyt vastaanottamasta sille tarjottua taivaallista lahjaa. Se oli sanonut pahaa hyväksi ja hyvää pahaksi, kunnes se oli joutunut tahallisen itsepetoksen uhriksi. Vaikka ranskalaiset nyt saattoivat luulla tekevänsä Jumalalle palveluksen vainoamalla hänen kansaansa, tämä luulo ei kuitenkaan poistanut heidän syyllisyyttään. He olivat tahallaan hylänneet sen valon, joka olisi pelastanut heidät petoksesta ja syyllisyydestä murhaan.

Juhlallinen vala, joka velvoitti perin juurin hävittämään kerettiläisyyden, vannottiin siinä suuressa tuomiokirkossa, jossa elävän Jumalan hylännyt kansa lähes kolmesataa vuotta myöhemmin asetti »järjen jumalattaren» valtaistuimelle. Järjestettiin taas juhlakulkue, ja Ranskan edustajat aloittivat sen työn, jonka he olivat sitoutuneet suorittamaan. »Lyhyiden välimatkojen päähän oli pystytetty rovioita määrättyjen protestanttisten kristittyjen elävältä polttamista varten ja oli järjestetty niin, että roviot sytytettiin kuninkaan lähestyessä, ja kulkue pysähtyi katsomaan teloitusta.»218 Näiden Kristuksen todistajain kärsimien kidutusten yksityiskohdat ovat liian pöyristyttäviä kerrottaviksi, mutta ainoakaan uhri ei epäröinyt. Kun erästä heistä vaadittiin peruuttamaan sanansa, hän vastasi: »Minä uskon ainoastaan siihen, mitä profeetat ja apostolit muinoin saarnasivat ja minkä kaikki pyhät ovat uskoneet. Minun uskoni luottaa Jumalaan, joka pystyy vastustamaan kaikkia helvetin voimia.»219

Juhlakulkue pysähtyi vähän väliä kidutuspaikoille. Saavuttuaan kuninkaan palatsin luona olevaan lähtökohtaansa joukko hajaantui. Kuningas ja prelaatit poistuivat täysin tyytyväisinä päivän tapahtumiin toivoen, että nyt aloitettu työ jatkuisi kerettiläisyyden täydelliseen häviöön asti.

Suuri vallankumous evankeliumin hylkäämisen heijastuma

Rauhan evankeliumi, jonka Ranska oli hylännyt, tuli liiankin perusteellisesti pois raivatuksi, ja seuraukset olivat kauheat. Tammikuun 21. p:nä 1793, kaksisataaviisikymmentäkahdeksan vuotta siitä päivästä, jolloin Ranska täysin antautui vainoamaan uskonpuhdistajia, Pariisin kaduilla kulki toinen juhlasaatto, jolla oli aivan erilainen tarkoitus. »Jälleen päähenkilönä oli kuningas, jälleen [198] oli kuohuntaa ja huutoa; jälleen vaadittiin lisää uhreja; jälleen oli synkkiä teloituslavoja ja jälleen päivän esitykset päättyivät hirvittäviin teloituksiin. Ludvig XVI raahattiin huolimatta hänen rimpuiluistaan vartijoita ja pyöveleitä vastaan mestauspölkylle ja pidettiin siinä väkivalloin, kunnes mestausterä oli pudonnut ja hänen irronnut päänsä vieri lavalle.»220 Eikä kuningas ollut ainoa uhri. Saman paikan läheisyydessä mestattiin giljotiinilla kaksituhatta kahdeksansataa ihmistä hirmuvallan verisinä päivinä.

Uskonpuhdistus oli esittänyt maailmalle avoimen Raamatun saattaen ilmi Jumalan lain käskyt ja teroittaen sen vaatimuksia ihmisten omalletunnolle. Ääretön rakkaus oli ilmoittanut ihmisille taivaan säännöt ja periaatteet. Jumala oli sanonut: »Noudattakaa ja seuratkaa niitä, sillä se on oleva teidän viisautenne ja ymmärryksenne kansojen silmissä. Kun he kuulevat kaikki nämä käskyt, sanovat he: Totisesti, viisas ja ymmärtäväinen kansa on tämä suuri kansa.» Kun Ranska hylkäsi taivaan lahjan, se kylvi laittomuuden ja turmion siemenen, joka syyn ja seurauksen lain mukaan tuotti auttamattomana tuloksena vallankumouksen ja hirmuvallan.

Farel Sveitsissä

Kauan ennen julisteiden herättämää vainoa oli pelottoman ja innokkaan Farelin täytynyt paeta synnyinmaastaan. Hän meni Sveitsiin ja työskennellen yhteisymmärryksessä Zwinglin kanssa auttoi uskonpuhdistusta voittoon tuossa maassa. Hän vietti myöhemmät vuotensa siellä, mutta vaikutti kuitenkin jatkuvasti huomattavalla tavalla Ranskan uskonpuhdistukseen. Maanpakolaisuutensa ensi vuosina hän työskenteli erityisesti evankeliumin levittämiseksi synnyinmaahansa. Huomattavan osan ajastaan hän käytti evankeliumin saarnaamiseen maanmiehilleen lähellä rajaa, missä hän väsymättömän valppaana seurasi taistelua sekä auttoi rohkaisevilla sanoillaan ja hyvillä neuvoillaan. Toisten maanpakolaisten avustamana hän käänsi Saksan uskonpuhdistajain kirjoituksia ranskan kielelle. Niitä painettiin yhdessä ranskalaisen Raamatun kanssa suuret määrät, ja kirjaevankelistat myivät niitä laajalti Ranskassa. He saivat niitä halvalla hinnalla ja täten ansaitsivat niin paljon, että voivat jatkaa työtä.

Farel alkoi työnsä Sveitsissä opettajan vaatimattomassa tehtävässä. Hän meni syrjäiseen pitäjään ja rupesi opettamaan lapsia. Yleisten oppiaineiden ohella hän varovasti esitti Raamatun totuuksia toivoen lasten avulla saavuttavansa heidän vanhempansa. Oli muutamia, jotka uskoivat, mutta papit nousivat estämään työtä ja kiihottivat taikauskoisia maalaisia vastustamaan sitä. »Se ei voi olla Kristuksen evankeliumia», papit sanoivat, »koska sen saarnaaminen ei tuota rauhaa vaan taistelua.»221 Ensimmäisten opetuslasten tavoin Farel jätti sen kaupungin, jossa vaino puhkesi, ja pakeni toiseen. Jalkaisin hän meni kylästä kylään ja kaupungista kaupunkiin, kärsi nälkää, vilua [199] ja väsymystä ja oli lisäksi kaikkialla hengenvaarassa. Hän saarnasi toreilla, kirkoissa ja joskus tuomiokirkkojenkin saarnatuoleissa. Toisinaan kirkot olivat tyhjinä. Toisinaan huudot ja iva keskeyttivät hänen saarnansa. Joskus hänet vedettiin väkivaltaisesti alas saarnatuolista. Useammin kuin kerran kiihotettu roskaväki pieksi hänet miltei kuoliaaksi. Kuitenkin hän riensi eteenpäin. Vaikka hänet usein torjuttiin, hän ei hellittänyt vaan yritti uudelleen ja sai nähdä yhä useampien paavilaisuuden linnoituksina olleiden kaupunkien avaavan porttinsa evankeliumille. Se pieni pitäjä, jossa hän ensiksi oli työskennellyt, otti pian vastaan puhdistetun opin. Myös Murtenin ja Neuchatelin kaupungit hylkäsivät katoliset juhlamenot ja poistivat jumaloidut kuvat kirkoistaan.

Farel oli kauan halunnut asettaa protestanttien lipun Geneveen. Jos tämä kaupunki voitettaisiin, siitä tulisi Ranskassa, Sveitsissä ja Italiassa suoritettavan uskonpuhdistustyön keskus. Tämä päämäärä edessään hän oli jatkanut työtään, kunnes monet ympärillä olevista kaupungeista ja kylistä oli voitettu. Sitten hän meni Geneveen yksi ainoa seuralainen mukanaan. Mutta hän sai pitää vain kaksi saarnaa. Papit, jotka ensin olivat turhaan koettaneet saada siviiliviranomaiset tuomitsemaan hänet, haastoivat hänet kirkkoneuvoston eteen ja tulivat tähän neuvoston kokoukseen aseet vaippojensa alla aikoen ottaa hänet hengiltä. Istuntosalin ulkopuolelle oli kokoontunut raivoisa kansanjoukko varmistamaan nuijilla ja miekoilla hänen kuolemansa, jos hänen onnistuisi päästä neuvoston käsistä pakoon. Viranomaisten ja aseistetun joukon läsnäolo kuitenkin pelasti hänen henkensä. Varhain seuraavana aamuna hänet vietiin seuralaisineen järven yli turvalliseen paikkaan. Näin päättyi hänen ensimmäinen yrityksensä saarnata evankeliumia Genevessä.

Seuraavaa yritystä varten valittiin halvempi ase niin vaatimattoman näköinen nuori mies, että uskonpuhdistuksen ystävätkin kohtelivat häntä kylmästi. Mutta mitä sellainen voi tehdä siellä, missä Farel oli hylätty? Kuinka henkilö, jolla oli vain vähän rohkeutta ja kokemusta, saattoi vastustaa myrskyä, jonka tieltä väkevimmän ja urhoollisimman oli täytynyt paeta? »Ei sotaväellä eikä voimalla, vaan minun Hengelläni, sanoo Herra Sebaot» (Sak. 4: 6). »Mikä on heikkoa maailmassa, sen Jumala valitsi saattaakseen sen, mikä väkevää on, häpeään.» »Sillä Jumalan hulluus on viisaampi kuin ihmiset, ja Jumalan heikkous on väkevämpi kuin ihmiset» (1 Kor: 1: 27, 25).

Froment alkoi työnsä opettajana. Niitä totuuksia, joita hän opetti lapsille koulussa, nämä kertasivat kotona. Pian vanhemmat tulivat kuulemaan raamatunselityksiä, kunnes luokkahuone täyttyi tarkkaavaisista kuulijoista. Uusia testamentteja ja kirjasia jaettiin maksutta, ja niitä lukivat monet, jotka eivät uskaltaneet julkisesti tulla kuuntelemaan uusia oppeja. Jonkin ajan kuluttua tämänkin työntekijän täytyi paeta, mutta hänen julistamansa totuudet oli- [200] vat saaneet kansasta otteen. Uskonpuhdistus oli pantu alulle, ja se vahvistui sekä laajeni. Saarnaajat palasivat takaisin, ja heidän työskentelynsä kautta protestanttinen jumalanpalvelus lopulta vakiintui Genevessä.

Calvin tulee Geneveen

Kaupunki oli jo ilmoittanut olevansa uskonpuhdistuksen puolella, kun Calvin monien vaellusten ja vaiheiden jälkeen tuli sen porttien sisäpuolelle. Hän oli palaamassa viimeiseltä matkalta syntymäseudulleen ja oli menossa Baseliin, kun sai tietää Kaarle V:n armeijan miehittäneen tien, ja hänen täytyi kulkea kiertotietä Geneven kautta.

Tässä matkassa Farel näki Jumalan johdatuksen. Vaikka Geneve oli vastaanottanut puhdistetun opin, siellä oli kuitenkin vielä tehtävänä suuri työ. Ihmiset eivät [201] [202] käänny Jumalan puoleen yhteisönä vaan yksilöinä. Uudestisyntymisen saa sydämessä ja omassatunnossa aikaan Pyhän Hengen voima eivätkä neuvostojen päätökset. Vaikka Geneven kansa oli hylännyt Rooman arvovallan, se ei kuitenkaan ollut yhtä valmis hylkäämään sen hallitessa kukoistaneita paheita. Evankeliumin puhtaiden periaatteiden juurruttaminen tähän kaupunkiin ja sen asukkaiden valmistaminen arvokkaalla tavalla täyttämään se asema, johon Kaitselmus näytti heidät kutsuneen, ei ollut helppo tehtävä.

Farel piti varmana, että hän oli Calvinissa löytänyt miehen, jonka hän voisi ottaa työkumppanikseen tähän työhön. Jumalan nimessä hän pyytämällä pyysi tuota nuorta evankelistaa jäämään Geneveen ja työskentelemään siellä. Calvin hämmästyi ja halusi pysyä syrjässä. Arkana ja rauhaa rakastavana hän ei halunnut joutua yhteyteen geneveläisten rohkean, itsenäisen ja vieläpä väkivaltaisen hengen kanssa. Myös heikon terveytensä ja tutkimusharrastuksensa tähden hän kaipasi hiljaisuutta. Hän uskoi voivansa parhaiten hyödyttää uskonpuhdistuksen asiaa kynällään ja toivoi löytävänsä rauhallisen opiskelupaikan, josta käsin hän kirjapainon välityksellä voisi opettaa ja vahvistaa seurakuntia. Mutta Farelin juhlallinen kehotus tuntui hänestä taivaan kutsulta, eikä hän uskaltanut kieltäytyä sitä noudattamasta. Hänestä näytti, kuten hän sanoi, »että Jumala ojensi kätensä alas taivaasta, tarttui häneen ja kiinnitti hänet peruuttamattomasti siihen paikkaan, josta hän niin kiihkeästi olisi halunnut lähteä».222

Jesuiitat, Rooman uusi ase

Tähän aikaan protestanttien asema oli hyvin vaarallinen. Paavin kiroukset jylisivät Geneveä vastaan, ja mahtavat kansat uhkasivat hävittää sen. Kuinka tämä pieni kaupunki voisi vastustaa mahtavaa pappisvaltaa, joka niin usein oli pakottanut kuninkaat ja keisaritkin alistumaan? Miten se voisi pitää puoliaan maailman suurten valloittajani sotajoukkoja vastaan?

Yli koko kristikunnan protestanttisuutta uhkasivat pelottavat viholliset. Uskonpuhdistuksen ensi voitot olivat ohi, ja Rooma kokosi uusia voimia toivoen voivansa kukistaa sen. Tähän aikaan perustettiin jesuiittain munkisto, joka oli julmin, häikäilemättömin ja voimakkain kaikista paavikunnan puoltajista. Erillään maallisista siteistä ja ihmisten harrastuksista, kuolleina luonnollisen kiintymyksen vaatimuksille, kuuroina järjen ja omantunnon äänelle jesuiitat eivät tunteneet mitään muita ohjeita kuin oman järjestönsä antamat, eivät muita yhdyssiteitä kuin omaan veljeskuntaansa liittyvät eivätkä mitään muita velvollisuuksia kuin järjestönsä vallan laajentamisen.223 Kristuksen evankeliumi oli tehnyt kannattajansa kykeneviksi kohtaamaan vaaroja ja kestämään kärsimyksiä sekä kylmästä, nälästä, raadannasta ja köyhyydestä huolimatta pitämään ylhäällä totuuden lippua [203] kidutuspenkki, vankila ja polttorovio silmäinsä edessä. Näitä voimia vastaan jesuiitat taistelivat uskonkiihkon voimalla, joka teki heidät kykeneviksi kestämään samanlaisia vaaroja ja vastustamaan totuuden voimaa petoksen aseilla. Ei mikään rikos ollut liian suuri heidän tehtäväkseen, ei mikään petos liian halpamainen heidän suoritettavakseen eikä mihinkään valepukuun pukeutuminen heille liian vaikea asia. Annettuaan juhlallisen lupauksen pysyä aina köyhinä ja vaatimattomina he koettivat hankkia rikkautta ja valtaa kukistaakseen niiden avulla protestanttisuuden ja asettaakseen paavin ylivallan entiselleen.

Esiintyessään järjestönsä jäseninä he näyttivät olevan Jumalalle pyhittäytyneitä. He kävivät vankiloissa ja sairaaloissa, auttoivat sairaita ja köyhiä, vakuuttivat kieltäneensä maailman ja käyttivät Jeesuksen pyhää nimeä, hänen joka vaelsi ympäri ja teki hyvää. Mutta tämän viattoman ulkokuoren alle kätkeytyi usein mitä rikollisimpia ja vaarallisimpia aikeita. Järjestön pääperiaate ilmenee sanoista: Tarkoitus pyhittää keinot. Sen mukaan valehteleminen, varastaminen, väärän valan teko ja murhaaminen eivät olleet vain luvallisia vaan myös suositeltavia silloin, kun ne palvelivat kirkon etuja. Monenlaisilla verukkeilla he hankkivat itselleen pääsyn valtion virkoihin, ylenivät kuninkaiden neuvonantajiksi ja, ohjasivat kansojen politiikkaa. He ryhtyivät palvelijoiksi voidakseen vakoilla esimiehiään. He perustivat lukioita ruhtinaiden ja aateliston poikia varten sekä kouluja tavalliselle kansalle ja houkuttelivat protestanttisten vanhempien lapsia noudattamaan paavillisia juhlamenoja. Koko katolisen jumalanpalveluksen loisto ja komeus pantiin hämmentämään mieltä ja kiehtomaan mielikuvitusta; ja näin pojat kavalsivat sen vapauden, jonka puolesta isät olivat ahertaneet ja kärsineet. Jesuiitat levittäytyivät nopeasti yli koko Euroopan; ja mihin hyvänsä he menivät, siellä paavilaisuus heräsi uuteen eloon.

Jesuiittain vallan lisäämiseksi julkaistiin inkvisition uudistamista koskeva bulla.224 Huolimatta siitä yleisestä kammosta, jota tämä hirveä tuomioistuin herätti katolisissäkin maissa, paavilliset hallitsijat panivat sen jälleen toimimaan, ja sen salaisissa tyrmissä uudistuivat julmuudet, jotka ovat liian kauheita päivänvaloon tuotaviksi. Monissa maissa tuhansia kansan parhaimmistoon kuuluvia: puhtaimpia ja jaloimpia, lahjakkaimpia ja oppineimpia, hurskaita ja uskollisia pappeja, ahkeria ja isänmaallisia porvareita, eteviä tiedemiehiä, kyvykkäitä taiteilijoita ja taitavia käsityöläisiä surmattiin tai pakotettiin pakenemaan muihin maihin.

Pienet kansakunnat uskonpuhdistuksen tukena

Tällaisia keinoja Rooma käytti sammuttaakseen uskonpuhdistuksen valon, ottaakseen Raamatun pois ihmisiltä ja palauttaakseen pimeän aikakauden tietämättömyyden ja taikauskon. Mutta Jumalan siunauksen ja niiden jalojen miesten toiminnan avulla, [204] jotka hän herätti Lutherin seuraajiksi, protestanttisuus säilyi. Sen voima ei perustunut ruhtinaiden suosioon ja aseisiin. Pienimmät maat, vähäpätöisimmät ja heikoimmat kansat tulivat sen tukijoiksi. Pieni Geneve keskellä mahtavia vihollisia, jotka suunnittelivat sen hävittämistä, Pohjanmeren rantasärkillä oleva Hollanti, joka taisteli Espanjan, sen ajan suurimman ja rikkaimman valtakunnan, sortovaltaa vastaan, samoin kylmä, karu Ruotsi nämä saivat voittoja uskonpuhdistukselle.

Calvin työskenteli Genevessä lähes kolmekymmentä vuotta. Ensiksi hän perusti Raamatun siveysopista kiinni pitävän seurakunnan ja sitten edisti uskonpuhdistusta kaikkialla Euroopassa. Hänen toimintansa julkisena johtajana ei ollut virheetöntä, eivätkä hänen oppinsakaan olleet erheettömiä. Mutta hän oli välikappale sille ajalle erityisen tärkeiden totuuksien julistamisessa ja protestanttisuuden periaatteiden puolustamisessa paavilaisuuden pian uudistuvaa nousua vastaan sekä yksinkertaisen ja puhtaan elämän kehittämisessä katolisen opetuksen aikana kasvaneen ylpeyden ja turmeluksen tilalle protestanttisissa seurakunnissa.

Genevestä lähti julkaisuja ja opettajia levittämään puhdistettua oppia. Tästä kaupungista odottivat kaikkien maiden vainotut opetusta, neuvoa ja rohkaisua. Calvinin kaupungista tuli koko läntisen Euroopan vainottujen uskonpuhdistajien turvapaikka. He pakenivat pois niistä kauheista myrskyistä, jotka kestivät vuosisatoja, ja tulivat nälkäisinä, haavoitettuina, kotinsa ja sukulaisensa menettäneinä Geneven porteille, missä he saivat lämpimän vastaanoton ja hellää hoitoa. Löydettyään kaupungista kodin he tuottivat taitavuudellaan, oppineisuudellaan ja hurskaudellaan siunausta vieraanvaraiselle turvakaupungilleen. Monet täältä turvapaikan löytäneet palasivat kotimaahansa taistelemaan Rooman hirmuvaltaa vastaan. John Knox, Skotlannin peloton uskonpuhdistaja, useat Englannin puritaaneista, Hollannin ja Espanjan protestantit ja Ranskan hugenotit veivät Genevestä mukanaan totuuden soihdun valaisemaan synnyinmaansa pimeyttä. [205]

Luku 13—Uskonpuhdistus Alankomaissa ja Pohjolassa

Alankomaissa paavillinen tyrannius herätti sangen varhain voimakasta vastustusta. Seitsemänsataa vuotta ennen Lutherin aikaa kaksi piispaa, jotka erään lähetystön jäseninä kävivät Roomassa ja siellä oppivat tuntemaan »pyhän istuimen» todellisen luonteen, esittivät rohkeita syytöksiä paavia vastaan. »Jumala on asettanut kuihtumattomin ja turmeltumattomin lahjoin varustetun kuningattarensa ja vaimonsa seurakunnan jaloksi ja kestäväksi perheensä huoltajaksi ja antanut sille ikuisen kruunun ja valtikan. Mutta kaikki nämä edut sinä olet varkaan tavoin ottanut itsellesi. Sinä asetut Jumalan temppeliin. Lampaiden paimenen sijasta sinusta on tullut susi. Sinä uskottelet meille olevasi korkein Piispa, mutta käyttäydyt pikemminkin kuin tyranni. Sinun tulisi olla palvelijain palvelija, kuten itseäsi nimität, mutta sinä Pyrit olemaan herrain herra. Sinä teet Jumalan käskyt halveksituiksi. Kaikkien maan päällä olevien seurakuntien rakentaja on Pyhä Henki. Meidän Jumalamme kaupunki, jonka kansalaisia me olemme, ulottuu taivaitten kaikkiin osiin ja on suurempi kuin se kaupunki, jota pyhät profeetat nimittivät Babyloniksi ja joka luulottelee olevansa jumalallinen, korottaa itsensä taivaaseen, kerskaa omistavansa katoamattoman viisauden ja väittää, vaikka täysin aiheettomasti, ettei ole koskaan erehtynyt eikä voi koskaan erehtyä.»225

Vuosisadasta toiseen nousi henkilöitä, jotka esittivät tämän vastalauseen. Nuo varhaiset opettajat, joita kulki eri maissa ja joita kutsuttiin eri nimillä, levittivät valdolaisten lähetyssaarnaajien tavoin evankeliumin tietoa kaikkialle. He tunkeutuivat myös Alankomaihin, ja heidän oppinsa levisi nopeasti. He käänsivät valdolaisten Raamatun hollannin kielelle ja selittivät, »että sillä oli suuria etuja. Siinä ei ollut pilaa, ei satuja, ei joutavia asioita eikä vilppiä: ainoastaan totuuden sanaa. Tosin siinä oli siellä täällä kova kuori, mutta sen ydin ja siinä olevan hyvän ja pyhän suloisuus olivat helposti havaittavissa.»226 Näin kirjoittivat vanhan uskon ystävät kahdennellatoista vuosisadalla.

Nyt Rooma alkoi vainota. Mutta [206] polttorovioiden ja kidutuspenkkien keskellä uskovaisten luku yhä lisääntyi. He pysyivät lujina ja selittivät, että Raamattu on ainoa erehtymätön uskon ohje »eikä ihmisiä saisi pakottaa uskomaan, vaan heidät olisi voitettava saarnan avulla».227

Menno Simons

Lutherin opetukset löysivät Alankomaissa sopivan maaperän, ja vakavia, vilpittömiä miehiä nousi evankeliumia saarnaamaan. Eräästä Hollannin maakunnasta tuli Menno Simons. Roomalaiskatolisen kasvatuksen saaneena ja papiksi vihittynä hän ei ollenkaan tuntenut Raamattua eikä halunnut lukea sitä, koska pelkäsi sen johtavan harhaoppisuuteen. Kun häntä alkoi ahdistaa epäily leivän ja viinin muuttumisesta Kristuksen ruumiiksi ja vereksi, hän piti sitä saatanan kiusauksena ja koetti vapautua siitä rukouksella ja tunnustuksella, mutta turhaan. Hän koetti vaientaa omantunnon syyttävää ääntä osallistumalla monenlaisiin huvituksiin, mutta siitäkään ei ollut hyötyä. Jonkin ajan kuluttua hän alkoi tutkia Uutta testamenttia, ja tämä yhdessä Lutherin kirjoitusten kanssa sai hänet hyväksymään puhdistetun opin. Pian tämän jälkeen hän näki, kuinka naapurikylässä mestattiin mies sen tähden, että hän oli antanut kastaa itsensä. Tämä johti Mennon tutkimaan, mitä Raamattu opettaa lapsikasteesta. Sieltä hän ei löytänyt sille mitään tukea, vaan näki, että kaikissa kohdissa esitetään parannus ja usko kasteen saamisen ehtoina.

Menno jätti katolisen kirkon ja pyhitti elämänsä vastaanottamiensa totuuksien opettamiseen. Sekä Saksassa että Alankomaissa oli alkanut esiintyä eräänlaisia intoilijoita, jotka julistivat luonnottomia ja kapinallisia oppeja, loukkasivat järjestystä ja säädylli- [207] syyttä sekä alkoivat harjoittaa väkivaltaisuutta ja valmistella kapinaa. Menno näki, mihin kauheisiin seurauksiin nämä liikkeet väistämättömästi johtaisivat, ja vastusti pontevasti kiihkoilijoiden vääriä oppeja ja hurjia suunnitelmia. Mutta oli myös useita, jotka jouduttuaan harhaan kiihkoilijain vaikutuksesta hylkäsivät näiden turmiolliset opit, ja lisäksi oli useita valdolaisten työn kautta kääntyneiden kristittyjen jälkeläisiä. Näiden luokkien keskuudessa Menno työskenteli innokkaasti ja menestyksekkäästi.

Kaksikymmentäviisi vuotta hän oli vaimonsa ja lastensa kanssa matkoilla, koki suuria vaikeuksia ja kärsi puutetta, olipa usein hengenvaarassakin. Hän matkusteli Alankomaissa ja PohjoisSaksassa, työskenteli pääasiallisesti alempien kansanluokkien keskuudessa ja sai aikaan laajalle ulottuvan vaikutuksen. Hänellä ei ollut korkeaa opillista sivistystä, mutta hän oli kaunopuheinen, ehdottoman rehellinen, nöyrä, ystävällinen, hurskaudessaan vilpitön ja vakava sekä noudatti omassa elämässään niitä ohjeita, joita hän antoi kuulijoilleen, ja voitti sen tähden kansan luottamuksen. Hänen kannattajansa, jotka elivät hajotettuina ja sorrettuina, joutuivat kärsimään paljon siitä, että heidät sekoitettiin Munzerin kiihkoileviin seuraajiin. Kuitenkin hänen työnsä kautta kääntyi suuri joukko ihmisiä.

Vainot Alankomaissa

Puhdistettua oppia ei missään otettu yleisemmin vastaan kuin Alankomaissa. Harvoissa maissa sen kannattajat joutuivat kärsimään ankaraa vainoa. Saksassa Kaarle V oli tuominnut uskonpuhdistuksen ja olisi mielellään vienyt kaikki sen kannattajat polttoroviolle, mutta ruhtinaat muodostivat esteen hänen julmille suunnitelmilleen. Alankomaissa hänellä oli suurempi valta, ja vainoamiskäskyt seurasivat toisiaan tiheässä tahdissa. Raamatun lukeminen, sen kuuleminen, siitä saarnaaminen ja siitä puhuminenkin saattoivat tuottaa kuoleman polt- [208] toroviolla. Myös Jumalan rukoileminen yksinäisyydessä, kuvien kumartamisesta kieltäytyminen ja psalmien laulaminen olivat kuolemalla rangaistavia rikoksia. Myös ne, jotka hylkäsivät yleiset erheelliset uskomukset, tuomittiin miekalla surmattaviksi, jos olivat miehiä, tai elävältä haudattaviksi, jos olivat naisia. Tuhannet menettivät näistä syistä henkensä Kaarlen ja Filip II:n hallituksen aikana.

Kerran tuotiin inkvisiittorien eteen koko perhe, jota syytettiin siitä, ettei se ollut käynyt messussa vaan oli palvellut Jumalaa kotona. Kun nuorimmalta pojalta kysyttiin: millaisia heidän salaiset jumalanpalveluksensa olivat, tämä vastasi: »Me polvistumme ja rukoilemme, että Jumala valistaisi mielemme ja antaisi syntimme anteeksi. Me rukoilemme hallitsijamme puolesta, että hänen hallituksensa olisi menestyksellinen ja elämänsä onnellinen. Me rukoilemme viranomaistemme puolesta, että Jumala varjelisi heitä.»228 Jotkut tuomareista tulivat syvästi liikuttuneiksi, mutta kuitenkin isä ja yksi pojista tuomittiin polttoroviolle.

Vainoojien raivo ei voittanut marttyyrien uskoa. Ei vain miehet, vaan myös hennot naiset ja nuoret tytöt osoittivat järkkymätöntä rohkeutta. Oli tapana, että [209] »vaimo asettui polttorovion viereen ja kuiskasi liekeissä kärsivälle miehelleen lohduttavia sanoja tai lauloi rohkaisevia lauluja». Kun nuoria neitoja haudattiin elävältä, he asettuivat rauhallisesti hautoihinsa, aivan kuin olisivat menneet yölevolle kamariinsa. Mestauslavalle ja polttoroviolle he menivät parhaimmissa puvuissaan, ikään kuin olisivat olleet häämatkallaan.

Kristittyjen veri oli siemen kuten silloinkin, kun pakanuus koetti hävittää evankeliumin. Vaino lisäsi totuuden todistajien lukua. Vuodesta vuoteen hallitsija jatkoi julmaa työtään kansan lannistumattoman päättäväisyyden ärsyttämänä, mutta turhaan. Vallankumous jalon Oranian Vilhelmin aikana hankki vihdoin Hollannille uskonnonvapauden.

Tanskan uskonpuhdistaja

Piemonten vuorten keskellä, Ranskan tasangoilla ja Hollannin rannikoilla evankeliumin menestys merkittiin opetuslasten verellä, mutta pohjoismaissa se otettiin vastaan rauhallisesti. Wittenbergistä kotiinsa palaavat ylioppilaat toivat puhdistetun opin Skandinaviaan. Myös Lutherin kirjoitusten julkaiseminen oli apuna valon levittämisessä. Pohjolan yksinkertainen, karaistunut kansa kääntyi Pois Rooman turmeluksesta, komeudesta ja taikauskoisista menoista ottaakseen vastaan Raamatun puhtaat, yksinkertaiset ja elähdyttävät totuudet.

Tausen, »Tanskan uskonpuhdistaja», oli talonpojan poika. Jo lapsuudessaan hän osoitti suurta älykkyyttä. Hän janosi oppia, mutta vanhempien olosuhteet olivat esteenä, ja hän meni luostariin. Täällä hän puhtaalla elämällään, ahkeruudellaan ja uskollisuudellaan voitti johtajan suosion. Tutkittaessa ilmeni, että hänellä oli lahjoja, jotka lupasivat tulevaisuudessa hyvää palvelusta kirkolle. Sen tähden hänet päätettiin kouluttaa jossakin Saksan tai Alankomaiden yliopistossa. Nuori opiskelija sai itse valita koulun sillä rajoituksella, että hän ei menisi Wittenbergiin. Munkit sanoivat, ettei kirkon oppilasta saanut panna alttiiksi kerettiläisyyden tartunnalle.

Tausen meni Kölniin, joka oli silloin, kuten nytkin, katolisuudestaan tunnettu kaupunki. Täällä hän pian kyllästyi koulumiesten mystiikkaan. Samaan aikaan hän sai käsiinsä Lutherin kirjoituksia. Hän luki niitä ihmettelyn ja ilon valtaamana ja sai palavan halun päästä nauttimaan uskonpuhdistajan henkilökohtaisesta opetuksesta. Mutta tähän pyrkiessään hänen täytyi olla valmis menettämään luostarin johtajan suosio ja sen mukana hänen avustuksensa. Ratkaisu tapahtui nopeasti, ja ennen pitkää hänen nimensä oli Wittenbergin yliopiston oppilasluettelossa.

Palattuaan Tanskaan Tausen meni jälleen luostariin. Kukaan ei vielä epäillyt häntä luterilaisuudesta. Hän ei ilmaissut salaisuuttaan mutta koetti ennakkoluuloja herättämättä johtaa tovereitaan puhtaampaan uskoon ja pyhempään elämään. Hän avasi Raamatun ja esitti sen todellisen tarkoituksen. Lopuksi hän saarnasi heil- [210] le Kristusta syntisen vanhurskautena ja ainoana pelastuksen toivona. Johtajan suuttumus oli suuri, sillä hän oli luottavaisena odottanut, että Tausenista tulisi roomalaisen opin rohkea puolustaja. Hänet siirrettiin viipymättä tästä luostarista toiseen, jossa hänen täytyi pysytellä kammiossaan tarkan valvonnan alaisena.

Hänen uudet vartijansa kauhistuivat, kun useat munkit pian ilmoittivat kääntyneensä protestanttisuuteen. Kammionsa ristikkojen kautta Tausen oli jakanut tovereilleen tietoa totuudesta. Jos tanskalaiset kirkon isät olisivat olleet perehtyneitä kirkon menettelytapaan kerettiläisten kohtelussa, ei enää koskaan olisi kuultu Tausenin ääntä; mutta sen sijaan, että olisivat haudanneet hänet johonkin maanalaiseen vankilaan, he ajoivat hänet pois luostarista. Nyt he olivat voimattomia. Äskettäin julkaistu kuninkaan määräys antoi suojan uuden opin julistajille. Tausen alkoi saarnata. Kirkot avattiin hänelle, ja kansaa tulvi häntä kuuntelemaan. Oli muitakin Jumalan sanan saarnaajia. Tanskan kielelle käännettyä Uutta testamenttia levitettiin laajalti. Paavin kannattajien ehkäisyyritykset vain edistivät uskonpuhdistusta, ja ennen pitkää Tanska ilmoitti ottaneensa vastaan puhdistetun opin.

Uskonpuhdistus Ruotsissa

Samoin Ruotsissa nuoret miehet, jotka olivat juoneet Wittenbergin lähteestä, veivät elämän vettä maanmiehilleen. Ruotsin uskonpuhdistuksen kaksi johtajaa [211] [212] Olaus ja Laurentius Petri, sepän poikia Orebrosta, harjoittivat opintoja Lutherin ja Melanchthonin johtamina ja julistivat innokkaasti siten oppimiaan totuuksia. Suuren uskonpuhdistajan tavoin Olaus herätti kansan innollaan ja kaunopuheisuudellaan, kun taas Laurentius oli Melanchthonin tavoin oppinut, harkitseva ja rauhallinen. Molemmat olivat hyvin hurskaita miehiä, teologisissa opinnoissa pitkälle päässeitä ja järkkymättömän rohkeita totuuden levittäjiä. Paavillista vastustusta riitti. Katoliset papit kiihottivat tietämätöntä ja taikauskoista kansaa. Rahvas ahdisteli usein Olaus Petriä, ja hän oli joskus vähällä menettää henkensä. Kuningas kuitenkin suosi ja suojeli näitä uskonpuhdistajia.

Katolisen kirkon vallan aikana kansa oli köyhää ja sorron rasittamaa. Ihmisillä ei ollut Raamattua, ja koska heidän uskonnossaan oli vain merkkejä ja juhlamenoja, jotka eivät valaisseet mieltä, he palasivat takaisin pakanallisten esiisiensä taikauskoisiin käsityksiin ja pakanallisiin tapoihin. Kansa oli jakautunut kinasteleviin puolueisiin, joiden alituinen keskinäinen taistelu lisäsi kaikkien kurjuutta. Kuningas päätti ryhtyä korjaamaan valtion ja kirkon epäkohtia ja lausui nämä kyvykkäät auttajat tervetulleiksi taistelemaan Roomaa vastaan.

Ruotsin kuninkaan ja johtavien miesten edessä Olaus Petri puolusti taitavasti puhdistetun uskon oppeja paavin kannattajia vastaan. Hän selitti, että kirkkoisien opetukset voidaan hyväksyä vain silloin, kun ne ovat yhtäpitäviä Raamatun kanssa; että uskon oleelliset opit on esitetty Raamatussa selvästi ja yksinkertaisesti, niin että kaikki ihmiset voivat ne ymmärtää. Kristus sanoi: »Minun oppini ei ole minun, vaan hänen, joka on minut lähettänyt» (Joh. 7: 16); ja Paavali selitti, että jos hän julistaisi jotakin muuta evankeliumia kuin sitä, minkä hän oli saanut, hän olisi kirottu (ks. Gal. 1: 8). »Kuinka silloin», uskonpuhdistaja kysyi, »toiset rohkenevat sepustella opinkappaleita mielensä mukaan ja vaatia ihmisiä hyväksymään ne pelastukselle välttämättöminä asioina.»229 Hän osoitti, ettei sellaisilla kirkon määräyksillä, jotka olivat ristiriidassa Jumalan käskyjen kanssa, ollut mitään arvoa ja puolusti sitä suurta protestanttista periaatetta, että »Raamattu ja yksin Raamattu» on uskon ja elämän ohje.

Vaikka tämä taistelu tapahtui verrattain huomaamattomalla näyttämöllä, se kuitenkin osoittaa, »millaisia olivat uskonpuhdistajani armeijan miehet ja päälliköt. He eivät olleet tietämättömiä, eriseuraisia, meluavia riitapukareita kaukana siitä; he olivat miehiä, jotka olivat tutkineet Jumalan sanaa ja hyvin tiesivät, miten oli käytettävä Raamatun asevarastosta saatuja aseita. Opillisessa sivistyksessä he olivat ajastaan edellä. Kun kiinnitämme huomion sellaisiin loistaviin keskuksiin kuin Wittenberg ja Zurich ja sellaisiin kuuluisiin nimiin kuin Luther, Melanchthon, Zwingli ja Oakolampadius, meille voidaan huomauttaa, että nämä miehet olivat liikkeen johtajia, ja voitiin luonnollisesti odottaa heidän ol- [213] leen erikoisen kyvykkäitä ja laajatietoisia, mutta vähempisarvoiset eivät olleet heidän kaltaisiaan. No hyvä; kääntäkäämme katseemme vähäisempään Ruotsin valtakuntaan ja vähemmän tunnettuihin nimiin Olaus ja Laurentius Petri opettajista oppilaihin ja mitä havaitsemme? He olivat oppineita miehiä ja teologeja, jotka täysin hallitsivat evankeliumin totuuden koko järjestelmän sekä helposti voittivat skolastiset viisastelijat ja Rooman arvovaltaiset opettajat.»230

Tulos tästä väittelystä oli se, että Ruotsin kuningas otti vastaan protestanttisen opin, ja vähän myöhemmin valtiopäivätkin asettuivat sen puolelle. Olaus Petri oli kääntänyt Uuden testamentin ruotsin kielelle, ja kuninkaan toivomuksesta nuo kaksi veljestä ottivat tehtäväkseen koko Raamatun kääntämisen. Siten Ruotsin kansa sai ensimmäisen kerran Jumalan sanan omalla kielellään. Valtiopäivät määräsivät, että kaikkialla valtakunnassa pappien tuli selittää pyhiä kirjoituksia ja että lapsia oli kouluissa opetettava lukemaan Raamattua.

Rauhallisesti ja varmasti evankeliumin siunattu valo karkotti tietämättömyyden ja taikauskon pimeyden. Kun kansakunta vapautui paavilaisuuden sorrosta, se saavutti sellaisen voiman ja suuruuden, johon se ei koskaan ennen ollut päässyt. Ruotsista tuli protestanttisuuden suojelija. Sata vuotta myöhemmin, suurimman vaaran aikana, tämä pieni ja siihen asti heikko kansa tuli vapauttamaan Saksaa kolmikymmenvuotisen sodan kauheissa taisteluissa ollen ainoa Euroopan kansa, joka uskalsi ojentaa auttavan käden. Koko PohjoisEurooppa näytti olevan joutumassa jälleen Rooman sortovallan alle. Mutta Ruotsin sotajoukkojen avulla Saksa kykeni pysäyttämään paavin joukkojen etenemisen, voittamaan suvaittavuuden protestanteille sekä kalvinilaisille että luterilaisille ja palauttamaan omantunnonvapauden niihin maihin, jotka olivat ottaneet vastaan uskonpuhdistuksen. [214]

Luku 14—Englannin myöhempiä uskonpuhdistajia

Kun Luther avasi suljetun Raamatun Saksan kansalle, Jumalan Henki kehotti Tyndalea tekemään samoin Englannissa. Wycliffin Raamattu oli käännetty latinankielisestä tekstistä, jossa oli paljon virheitä. Sitä ei koskaan painettu, ja käsin kirjoitetut jäljennökset maksoivat niin paljon, että harvat muut kuin rikkaat ja aateliset saattoivat hankkia sen. Kun lisäksi kirkko oli ankarasti kieltänyt sen lukemisen, levikki oli jäänut verrattain vähäiseksi. Vuonna 1516, vuotta ennen Lutherin teesien ilmestymistä, Erasmus oli julkaissut Uuden testamentin kreikkalaisen ja latinalaisen painoksen. Täten Jumalan sana oli ensimmäisen kerran painettu alkukielellä. Tässä teoksessa oli oikaistu monia aikaisempien jäljennösten virheitä ja tekstin ajatus oli esitetty selvemmin. Se johti monet sivistyneistöön kuuluvat tuntemaan totuutta paremmin ja antoi uskonpuhdistukselle uutta vauhtia. Mutta kansan enemmistöllä ei ollut vielä mahdollisuutta saada itselleen Jumalan sanaa. Antamalla Raamatun maanmiehilleen Tyndale päätti Wycliffin alkaman työn.

Tyndale kääntää Uuden testamentin ja osia Vanhasta englanniksi

Ahkerana tutkijana ja innokkaana totuuden etsijänä Tyndale oli vastaanottanut evankeliumin Erasmuksen Uudesta testamentista. Uutta vakaumustaan hän saarnasi rohkeasti ja vaati, että kaikki opit oli koeteltava Raamatulla. Paavin kannattajien väitteeseen, että kirkko oli antanut Raamatun ja että kirkko yksin voi selittää sitä, Tyndale vastasi: »Tiedättekö te, kuka on opettanut kotkan löytämään saaliinsa? Sama Jumala opettaa kaipaavia lapsiaan löytämään Isänsä hänen sanassaan. Kaukana siitä, että olisitte antaneet meille Raamatun, juuri te olette sen meiltä kätkeneet. Te poltatte niitä, jotka sitä kansalle opettavat, ja jos voisitte, te polttaisitte itse Raamatunkin.»231

Tyndalen saarnat herättivät suurta innostusta, ja useat ottivat vastaan totuuden. Mutta papit olivat varuillaan, ja tuskin hän oli jättänyt kentän, kun he uhkauksillaan ja vääristelyillään koettivat tehdä tyhjäksi hänen työnsä. [215] Liian usein he onnistuivat. »Mitä on tehtävä?» hän huudahti. »Kun minä kylvän johonkin paikkaan, vihollinen hävittää sen pellon, jonka juuri olin jättänyt. Minä en voi olla kaikkialla. Oi, jospa kristityillä olisi Pyhä Raamattu omalla kielellään! Silloin he voisivat omin neuvoin vastustaa näitä sofisteja. Ilman Raamattua on mahdotonta vahvistaa maallikoita totuudessa.»232

Uusi suunnitelma valtasi nyt hänen mielensä. »Israelin omalla kielellä», hän sanoi, »laulettiin psalmeja Herran temppelissä; eikö silloin evankeliumin tulisi olla meidän keskuudessamme englanninkielisenä? — Pitäisikö kirkolla olla keskipäivällä vähemmän valoa kuin aamulla? Kristittyjen täytyy lukea Uutta testamenttia omalla äidinkielellään.» Kirkon tohtorit ja opettajat olivat keskenään erimielisiä. Vain Raamatun avulla ihmiset voivat oppia tuntemaan totuuden. »Joku luottaa tähän tohtoriin, toinen taas toiseen ja nämä molemmat tohtorit vastustavat toistensa käsityksiä. Miten voimme silloin tietää, kumpi on oikeassa ja kumpi väärässä? — Miten? — Jumalan sanan avulla.»233

Pian tämän jälkeen eräs oppinut katolinen tohtori ryhtyi väittelemään Tyndalen kanssa ja huudahti: »Meidän on parempi olla ilman Jumalan lakia kuin ilman Paavin lakia.» Tyndale vastasi: »Minä en välitä paavista enkä hänen laeistaan. Jos Jumala antaa minulle elinpäiviä, minä saan vielä aikaan sen, että auraa ohjaava Poika tuntee Raamatun paremmin kuin te.»234 [216]

Tyndalelle rakkaaksi tullut ajatus Uuden testamentin antamisesta kansalle sen omalla kielellä oli nyt kypsynyt, ja hän ryhtyi välittömästi työhön. Kun hänen vainon tähden täytyi lähteä kodistaan, hän matkusti Lontooseen ja sai siellä jonkin aikaa häiritsemättä jatkaa työtään. Mutta paavin kannattajien harjoittama väkivalta pakotti hänet jälleen pakenemaan. Koko Englanti näytti olevan häneltä suljettu, ja hän päätti etsiä turvapaikkaa Saksasta. Siellä hän alkoi painattaa englanninkielistä Uutta testamenttia. Kaksi kertaa työ keskeytettiin, mutta kun painattaminen jossakin kaupungissa kiellettiin, hän meni toiseen. Viimein hän matkusti Wormsiin, jossa Luther muutamia vuosia aikaisemmin oli puolustanut evankeliumia valtiopäivien edessä. Tässä vanhassa kaupungissa oli useita uskonpuhdistuksen ystäviä, ja täällä Tyndale jatkoi työtään ilman sanottavia esteitä. Pian valmistui kolme tuhatta Uutta testamenttia, ja samana vuonna ilmestyi vielä toinen painos.

Tyndale jatkoi työtään innokkaasti ja hellittämättä. Vaikka englantilaiset viranomaiset olivat vartioineet satamiaan hyvin valppäästi, Jumalan sana tuotiin kuitenkin salaa eri teitä Lontooseen, ja se levisi sieltä yli koko maan. Paavilaiset koettivat turhaan estää totuuden leviämistä. Durhamin piispa osti kerran kirjakauppiaalta, joka oli Tyndalen ystävä, koko hänen raamattuvarastonsa aikoen hävittää sen, koska luuli tämän toimenpiteen suuresti estävän työtä. Mutta sillä oli päinvastainen vaikutus. Näin saaduilla rahoilla ostettiin tarvikkeita uutta ja parempaa painosta varten, jota muuten ei olisi voitu julkaista. Kun Tyndale myöhemmin pantiin vankeuteen, hänelle tarjottiin vapautta sillä ehdolla, että hän ilmoittaisi niiden nimet, jotka olivat varoillaan auttaneet häntä Raamattujen painattamisessa. Hän vastasi, että Durhamin piispa oli tehnyt enemmän kuin kukaan muu, sillä maksamalla korkean hinnan varastossa olevista kirjoista tämä oli tehnyt hänet kykeneväksi rohkeasti jatkamaan työtä.

Tyndale joutui petoksen kautta vihollistensa käsiin, ja hänen täytyi olla vankilassa useita kuukausia. Lopuksi hän marttyyrikuolemalla todisti uskostaan; mutta hänen valmistamillaan aseilla toiset ovat voineet jatkaa taistelua vuosisatojen halki aina meidän aikaamme saakka.

Muita uskonpuhdistajia

Latimer esitti saarnatuolista, että Raamatun pitäisi olla luettavissa kansan kielellä. Pyhän Raamatun tekijä, hän sanoi, »on Jumala itse», ja tämä kirja on osallinen tekijänsä voimasta ja kuolemattomuudesta. »Ei ole ainoatakaan kuningasta tai keisaria, viranomaista tai johtajaa, joka ei olisi velvollinen tottelemaan hänen pyhää sanaansa.» »Älkäämme kulkeko harhaan, vaan antakaamme Jumalan sanan johtaa meitä. Älkäämme seuratko esiisiämme ja pyrkikö tekemään niin kuin he tekivät, vaan niin kuin heidän olisi pitänyt tehdä.»235

Barnes ja Frith, Tyndalen us- [217] kolliset ystävät, nousivat puolustamaan totuutta. Heitä seurasivat Ridleyn veljekset ja Cranmer. Nämä Englannin uskonpuhdistuksen johtajat olivat oppineita miehiä, ja useimmat heistä olivat olleet katolisessa kirkossa suuresti arvostettuja intonsa ja hurskautensa tähden. Opittuaan tuntemaan »pyhän istuimen» erehdykset he alkoivat vastustaa paavinyaltaa. Kun he tunsivat Babylonin salaisuudet, he voivat suuremmalla voimalla todistaa sitä vastaan.

»Nyt haluaisin tehdä oudon kysymyksen», Latimer sanoi. »Kuka on Englannin innokkain piispa ja prelaatti? — Näen teidän olevan uteliaita kuulemaan hänen nimensä. — Minä sanon sen teille: se on perkele. — Hän ei milloinkaan poistu hiippakunnastaan. Kutsukaa häntä milloin hyvänsä, hän on aina tavattavissa. Hän on aina työssä. — Minä takaan, ettette koskaan tapaa häntä joutilaana. — Missä tahansa perkele hallitsee, sieltä häviävät kirjat, ja tilalle tulevat kynttilät; Raamatut häviävät, ja tilalle tulevat rukousnauhat; evankeliumin valo häviää, ja tilalle tulee kynttiläin valo, vieläpä keskellä päivää. Kristuksen ristin tilalle tulee synnistä puhdistava rahakukkaro; alastomien, köyhien ja heikkojen vaatettamisen tilalle kuvien verhoaminen ja pölkkyjen ja kivien koristaminen sekä Jumalan lain mukaisten tapojen ja hänen pyhän sanansa tilalle ihmisten perimätiedot ja heidän lakinsa. Oi, jospa meidän pappimme kylväisivät hyvän opin siementä yhtä innokkaasti kuin saatana kylvää erehdyksen rikkaruohoa!»236

Se suuri periaate, jota nämä uskonpuhdistajat puolustivat sama jota valdolaiset, Wycliff, Jan Hus, Luther, Zwingli ja heihin liittyneet olivat puolustaneet oli Pyhän Raamatun järkkymätön arvovalta uskon ja elämän ohjeena. He kielsivät paavien, kirkolliskokousten, kirkkoisien ja kuninkaiden oikeuden hallita omiatuntoja uskonasioissa. Raamattu oli heidän auktoriteettinsa, ja sillä he koettelivat kaikki opit ja väitteet. Usko Jumalaan ja hänen sanaansa ylläpiti näitä pyhiä miehiä, kun he heittivät henkensä polttoro- [218] violla. »Olkaa hyvällä mielellä», Latimer huusi marttyyritovereilleen, kun liekit olivat vaientamaisillaan heidän äänensä, »me sytytämme tänään Jumalan armon avulla Englannissa kynttilän, jonka en usko koskaan sammuvan.»237

Skotlannin uskonpuhdistus

Skotlannista ei koskaan voitu täysin hävittää sitä totuuden kylvöä, jota Columba työtovereineen oli suorittanut. Useita vuosisatoja sen jälkeen, kun Englannin seurakunnat tunnustivat Rooman ylivallan, Skotlannin seurakunnat säilyttivät vapautensa. Mutta kahdennellatoista vuosisadalla sielläkin pääsi valtaan katolinen kirkko, eikä sen valta missään maassa ollut suurempi. Missään ei myöskään pimeys ollut synkempi. Pimeyden läpi tunkeutui kuitenkin päivän tuloa lupaavia valonsäteitä. Lollardit, jotka tulivat Englannista Raamattu ja Wycliffin opit mukanaan, tekivät paljon evankeliumin tiedon säilyttämiseksi, ja joka vuosisadalla oli todistajansa ja marttyyrinsa.

Suuren uskonpuhdistuksen alkaessa ilmestyivät Lutherin kirjoitukset ja sitten Tyndalen englantilainen Uusi testamentti. Nuo hiljaiset sanansaattajat kulkivat pappien huomaamatta yli vuorien ja laaksojen, sytyttivät uuteen loimuun totuuden soihdun, joka oli jo miltei sammunut Skotlannissa, ja tekivät tyhjäksi sen työn, jota Rooma oli neljänsadan sortovuoden aikana tehnyt.

Sitten marttyyrien veri antoi uutta vauhtia liikkeeseen. Paavin vallan johtajat heräsivät äkkiä tajuamaan, mikä vaara uhkasi heidän asiaansa, ja he veivät muutamia Skotlannin jaloimmista ja kunnioitetuimmista pojista polttoroviolle. Mutta siten he pystyttivät saarnatuolin, josta näiden kuolevien todistajien sanat kaikuivat yli koko maan ja synnyttivät järkyttyneessä kansassa varman päätöksen karistaa päältään Rooman kahleet.

Hamilton ja Wishart, ruhtinaallisia sekä luonteeltaan että suvultaan, heittivät henkensä polttoroviolla yhdessä useiden vähemmän tunnettujen opetuslasten kanssa. Mutta Wishartin polttoroviolta tuli mies, jota liekit eivät saaneet vaikenemaan, mies, joka Jumalan välikappaleena oli antava kuoliniskun Skotlannin paavilaisuudelle.

John Knox oli kääntynyt pois kirkon perimätiedoista ja mystiikasta etsimään hengelleen ravintoa Jumalan sanan totuuksista, ja Wishartin opetukset olivat vahvistaneet häntä hänen päätöksessään katkaista yhteytensä Roomaan ja liittyä vainottuihin uskonpuhdistajiin.

Hänen toverinsa kehottivat häntä ryhtymään saarnaajaksi, mutta hän arasteli peläten saarnatyöhön liittyvää vastuuta ja myöntyi vasta yksinäisyydessä käymänsä, useita päiviä kestäneen vaikean sisäisen taistelun jälkeen. Mutta otettuaan vastaan tämän toimen hän tunkeutui eteenpäin lujan päättäväisenä ja horjumattoman rohkeana niin kauan kuin elinpäiviä riitti. Tämä uskollinen uskonpuhdistaja ei pelännyt ihmisiä. Ympärillä loimua- [219] vat marttyyrien polttoroviot vain lisäsivät hänen intoaan. Sortovaltiaan uhkaava mestauskirves Päänsä yläpuolella hän pelkäämättä antoi voimakkaita iskuja oikealle ja vasemmalle saadakseen hävitetyksi epäjumalanpalveluksen.

Jouduttuaan Skotlannin kuningattaren eteen, jonka läsnäolo oli jäähdyttänyt monen protestanttien johtajan innon, John Knox todisti rohkeasti totuudesta. Häntä ei voitu voittaa imartelulla, eikä hän pelännyt uhkauksia. Kuningatar syytti häntä kerettiläisyydestä. Hän selitti Knoxin opettaneen kansaa ottamaan vastaan valtion kieltämän uskonnon ja siten rikkoneen Jumalan käskyn, joka vaati alamaisilta kuuliaisuutta esivaltaa kohtaan. Knox vastasi päättävästi:

»Koska oikea uskonto ei alunperin ole saanut voimaansa eikä arvovaltaansa maallisilta hallituksilta, vaan yksinomaan iankaikkiselta Jumalalta, eivät alamaiset ole velvolliset muodostamaan uskontoaan hallitsijainsa maun mukaan, sillä usein hallitsijat ovat kaikkein tietämättömimpiä oikeasta uskonnosta. Olkaa hyvä ja sanokaa, arvoisa kuningatar, mikä uskonto olisi ollut maailmassa, jos kaikilla Aabrahamin jälkeläisillä olisi ollut sama uskonto kuin faraolla, jonka alamaisia he kauan olivat; tai jos apostolien päivinä kaikilla ihmisillä olisi ollut Rooman keisarin uskonto, mikä uskonto silloin olisi ollut maan päällä? Näette siis, arvoisa kuningatar, etteivät alamaiset ole sidotut hallitsijainsa uskontoon, vaikka ovatkin velvolliset heitä tottelemaan.»

Maria sanoi: »Sinä selität Raamattua omalla tavallasi ja he (roomalaiskatoliset opettajat) selittävät toisella tavalla. Ketä minun tulee uskoa, ja kuka on oleva tuomari?» »Teidän tulee uskoa Jumalaa, joka puhuu selvästi sa- [220] nassaan», vastasi uskonpuhdistaja, »ja sanan opetuksia pitemmälle teidän ei tarvitse uskoa minua eikä heitä. Jumalan sana on selvä itsessään; ja jos jokin paikka näyttää hämärältä, niin Pyhä Henki, joka ei koskaan ole ristiriidassa itsensä kanssa, selittää sen tarkemmin toisissa paikoissa. Sen tähden Jumalan sanaan ei jää mitään epäselvää, paitsi sellaisille, jotka tahallaan jäävät tietämättömiksi.»238

Sellaisia olivat ne totuudet, joita peloton uskonpuhdistaja henkensä menettämisen uhalla puhui kuningattarelle. Samaa horjumatonta rohkeutta osoittaen hän toteutti suunnitelmaansa rukoillen ja Herran taisteluja taistellen, kunnes Skotlanti oli vapaa paavilaisuudesta.

Uskonnollisuus Englannin anglikaanisen kirkon alkuaikana

Protestanttisuuden vahvistaminen kansalliseksi uskonnoksi Englannissa vähensi vainoja, mutta ei lopettanut niitä kokonaan. Vaikka useita katolisen kirkon oppeja oli hylätty, melkoinen joukko sen muodollisuuksia säilytettiin. Paavin ylivalta hylättiin, mutta hänen sijaansa korotettiin kuningas kirkon päämieheksi. Kirkon jumalanpalveluksessa poikettiin vielä paljon evankeliumin puhtaudesta ja yksinkertaisuudesta. Uskonnonvapauden suurta periaatetta ei vielä ymmärretty. Vaikka protestanttiset hallitsijat vain harvoin turvautuivat sellaisiin hirvittäviin julmuuksiin, joita Rooma käytti kerettiläisyyttä vastaan, jokaisen yksilön oikeutta palvella Jumalaa omantuntonsa käskyn mukaan ei kuitenkaan tunnustettu. Vaadittiin, että kaikkien oli hyväksyttävä kansankirkon opit ja noudatettava sen määräämiä jumalanpalvelusmuotoja. Eriuskoiset joutuivat kärsimään vainoa suuremmassa tai pienemmässä määrin monen vuosisadan aikana.

Seitsemännellätoista vuosisadalla erotettiin tuhansia pappeja virasta. Kansaa kiellettiin suurten sakkojen, vankeuden ja maasta karkottamisen uhalla käymästä muissa kuin kirkon hyväksymissä uskonnollisissa kokouksissa. Ne uskolliset, jotka eivät voineet olla kokoontumatta palvelemaan Jumalaa, pakotettiin kokoontumaan pimeissä laaksoissa, hämärissä ullakkohuoneissa ja toisinaan metsissä keskiyöllä. Jumalan itsensä rakentaman temppelin synkän metsän suojaan nämä hajallaan olevat ja vainotut Jumalan lapset kokoontuivat purkamaan sydäntään rukouksessa ja kiitoksessa. Mutta varokeinoista huolimatta monet joutuivat kärsimään uskonsa tähden. Vankilat täyttyivät. Perheitä hajotettiin. Monet karkotettiin vieraisiin maihin. Jumala oli kuitenkin lastensa kanssa, eikä vaino voinut vaientaa heidän todistustaan. Monet menivät valtameren yli Amerikkaan, ja siellä he laskivat perustuksen sille kansalaisja uskonnonvapaudelle, joka on ollut tämän maan turvana ja kunniana.

Kuten apostolienkin päivinä vaino kääntyi jälleen evankeliumin eduksi. Inhottavassa vankilassa, joka oli täynnä irstailijoita [221] ja pahantekijöitä, John Bunyan hengitti taivaan ilmaa ja kirjoitti ihmeellisen, vertauskuvallisen kertomuksen kristityn vaelluksesta turmion kaupungista taivaalliseen kaupunkiin. Yli kahden vuosisadan ajan tämä ääni Bedfordin vankilasta on puhunut läpitunkevalla voimalla ihmisten sydämelle. Bunyanin Kristityn vaellus ja Ylenpalttinen armo syntisistä suurimmalleovat johdattaneet monia elämän tielle.

Baxter, Flavel, Alleine ja eräät toiset lahjakkaat, oppineet ja syvän kristillisen kokemuksen saaneet miehet nousivat rohkeasti puolustamaan sitä uskoa, joka kerta kaikkiaan on pyhille annettu. Se työ, jonka nämä tämän maailman hallitsijain tuomitsemat ja lainsuojattomiksi julistamat miehet ovat suorittaneet, ei voi koskaan hävitä jäljettömiin. Flavelin kirjatFountain of Life(Elämän lähde) ja Method of Grace (Armon järjestys) ovat opettaneet tuhansille, miten heidän on jätettävä sielunsa Kristukselle. Baxterin Reformed Pastor(Uudistunut pastori) on ollut siunaukseksi useille, jotka ovat kaivanneet Jumalan työn elpymistä, ja hänen kirjoittamansa Saints’ Everlasting Rest (Pyhien ikuinen lepo) on tehnyt tehtävänsä johtamalla sieluja siihen sapatinlepoon, joka on tarjona Jumalan kansalle.

Metodismin perustajien kehitysvuodet

Sata vuotta myöhemmin, suuren hengellisen pimeyden aikana, Whitefield ja Wesleyn veljekset esiintyivät Jumalan valon kantajina. Valtionkirkon hallinnassa Englannin kansa oli vajonnut uskonnolliseen rappiotilaan, jota tuskin saattoi erottaa pakanuudesta. Luonnonuskonto oli pappien suosima tutkimuskohde ja muodosti pääosan heidän jumaluusopistaan. Ylemmät luokat tekivät pilaa hurskaudesta ja kerskasivat olevansa sellaisen kiihkomielisyyden yläpuolella. Alemmat luokat olivat hyvin tietämättömiä ja paheisiin vajonneita, kun taas kirkolla ei ollut rohkeutta eikä uskoa enää pitemmälti tukea totuuden rappiolle joutunutta asiaa.

Lutherin selvästi esittämä suuri totuus vanhurskauttamisesta uskon kautta oli miltei kokonaan unohtunut, ja sen tilalle oli pelastumisohjeeksi tullut katolinen hyviin töihin luottamisen periaate. Whitefield ja Wesleyn veljekset, jotka olivat valtionkirkon jäseniä, etsivät vilpittömästi Jumalan mielisuosiota. Heitä oli opetettu, että sen voi saada siveellisellä elämällä ja uskonnollisten menojen noudattamisella.

Kun Charles Wesley kerran sairastui ja luuli kuoleman lähestyvän, häneltä kysyttiin, mihin hän perusti iankaikkisen elämän toivonsa. Hän vastasi: »Minä olen parhaan kykyni mukaan koettanut palvella Jumalaa.» Kun kysyjä ei näyttänyt olevan täysin tyytyväinen vastaukseen, Wesley ajatteli: »Mitä! Eikö ahkeroimiseni ole kelvollinen toivon perustus? Aikooko hän tehdä minun pyrkimykseni arvottomiksi. En voi turvautua mihinkään muuhun.»239 Tällainen synkkä pimeys oli laskeutunut kirkon ylle. Se kätki [222] sovituksen, riisti Kristukselta hänen kunniansa ja käänsi ihmisten mielen pois heidän ainoasta pelastuksen toivostaan ristiinnaulitun Lunastajan verestä.

Wesley ja hänen työtoverinsa tulivat huomaamaan, että tosi uskonnon asuinsijana on sydän ja että Jumalan laki ulottuu meidän ajatuksiimme yhtä hyvin kuin sanoihimme ja tekoihimme. Vakuuttuneina sekä sydämen pyhyyden että moitteettoman käytöksen välttämättömyydestä he yrittivät toden teolla elää uutta elämää. Uutterasti ponnistellen ja ahkerasti rukoillen he koettivat voittaa luonteensa heikkoudet. He elivät itsensäkieltävää elämää, olivat auttavaisia ja nöyriä ja noudattivat tarkasti kaikkea, minkä luulivat auttavan heitä saavuttamaan korkeimman tavoitteensa Jumalalle kelpaavan pyhyyden. Mutta he eivät saaneet sitä, mitä etsivät. Turhaan he koettivat vapautua synnin tuomiosta ja murtaa sen valtaa. He taistelivat samaa taistelua, jota Luther oli taistellut kammiossaan Erfurtissa. Sama kysymys oli vaivannut hänen mieltään: »Kuinka olisi ihminen hurskas Jumalan edessä?» (Job 9: 2, vanha suomennos.)

Jumalallisen totuuden tuli, joka oli sammumaisillaan protestanttisuuden alttarilla, oli sytytettävä uudelleen sen vanhan tulisoihdun avulla, jota böömiläiset kristityt olivat kautta vuosisatojen kuljettaneet mukanaan. Uskonpuhdistuksen jälkeen Rooman laumat tallasivat Böömissä jalkoihinsa protestanttisuuden. Kaikkien, jotka kieltäytyivät hylkäämästä totuutta, täytyi paeta. Muutamat näistä pakolaisista löysivät turvapaikan Saksista ja säilyttivät siellä vanhan uskonsa. Näiden kristittyjen jälkeläisiltä tuli valo Wesleylle ja hänen tovereilleen. [223]

Pelastus Jumalan armosta selviää

John ja Charles Wesley lähetettiin papiksi vihkimisen jälkeen saarnaajiksi Amerikkaan. Samassa laivassa heidän kanssaan matkusti herrnhutilaisseurue. Matkalla he kohtasivat rajuja myrskyjä, ja kun John Wesley joutui katsomaan kuolemaa silmästä silmään, hän tunsi, ettei hänellä ollut vakuutusta rauhasta Jumalan kanssa. Saksalaiset sitävastoin osoittivat rauhaa ja luottamusta, joka oli hänelle vierasta.

»Minä olin kauan tarkannut heidän käytöksensä suurta vakavuutta», hän sanoo. »Nöyryydestään he olivat antaneet jatkuvasti todistuksia suorittamalla muille matkustajille sellaisia palveluksia, joihin ei kukaan englantilainen halunnut ryhtyä; ja näistä palveluksista he eivät halunneet vastaanottaa mitään maksua. He sanoivat, että se teki hyvää heidän ylpeälle sydämelleen ja että heidän rakas Vapahtajansa oli tehnyt heidän hyväkseen paljon enemmän. Joka päivä heillä oli tilaisuus osoittaa sävyisyyttä, jota mikään loukkaus ei voinut horjuttaa. Jos heitä tyrkittiin, lyötiin tai kaadettiin, he nousivat jälleen ja menivät pois, mutta mitään valitusta ei kuultu heidän huuliltaan. Nyt oli tilaisuus koetella, olivatko he vapautuneet pelosta yhtä hyvin kuin olivat vapautuneet ylpeydestä, vihasta ja kostonhalusta. Keskellä heidän jumalanpalveluksensa alkulaulua aallot syöksyivät laivan yli ja pirstoivat isonpurjeen kappaleiksi; vesi peitti laivan ja virtasi välikannelle, ikään kuin suuri syvyys olisi meidät jo niellyt. Englantilaiset alkoivat kauheasti kirkua, mutta saksalaiset jatkoivat rauhallisesti lauluaan. Jälkeenpäin minä kysyin yhdeltä heistä: ’Etkö sinä pelännyt?’ Hän vastasi: ’Jumalan kiitos, en.’ Kysyin edelleen: ’Mutta eivätkö teidän vaimonne ja lapsenne pelänneet?’ ’Eivät’, hän vastasi ystävällisesti. ’Meidän vaimomme ja lapsemme eivät pelkää kuolemaa.’»240.

Savannahiin saapumisen jäl- [224] keen Wesley viipyi lyhyen ajan herrnhutilaisten parissa, ja heidän kristillinen käytöksensä teki häneen syvän vaikutuksen. Eräästä heidän uskonnollisesta kokouksestaan, joka oli Englannin kirkon kuolleen muodollisuuden ilmeinen vastakohta, hän kirjoitti: »Kokouksen suuri yksinkertaisuus ja vakavuus saattoivat minut unohtamaan välillä olevat seitsemäntoista vuosisataa, ja minä kuvittelin olevani yhdessä niistä kokouksista, joissa muoto ja valtio eivät olleet määräävinä, vaan kokousta johti joko teltantekijä Paavali tai kalastaja Pietari Jumalan Hengen ja voiman ilmestyessä.»241

Palattuaan Englantiin Wesley sai herrnhutilaisen saarnaajan opastamana selvemmän käsityksen raamatullisesta uskosta. Hän tuli vakuuttuneeksi siitä, että hänen täytyi lakata pitämästä omia töitään pelastuksen välikappaleina ja luottaa täydellisesti »Jumalan Karitsaan, joka ottaa pois maailman synnin». Eräässä herrnhutilaisten Lontoossa pitämässä kokouksessa luettiin Lutherin kuvaus Jumalan Hengen uskovan sydämessä aikaansaamasta muutoksesta. Kun Wesley kuunteli sitä, usko heräsi hänen sydämessään. »Tunsin, miten sydämeni ihmeellisesti lämpeni», hän sanoo. »Tunsin luottavani Kristukseen pelastuksen takaajana, yksin Kristukseen; ja sain vakuutuksen, että hän oli ottanut pois minun syntini, juuri minun, ja pelastanut minut synnin ja kuoleman laista.»242

Pitkinä väsyttävän ja lohduttoman ponnistelun vuosina, jotka olivat täynnä kieltäymystä, nuhteita ja nöyryytystä, Wesley oli py synyt lujana päätöksessään etsiä Jumalaa. Nyt hän oli hänet löytänyt, ja hänelle selvisi, että armo, jota hän oli tavoitellut rukouksilla ja paastolla, almuilla ja kieltäymyksillä, oli lahja, jonka hän sai rahatta ja hinnatta.

Kun hän oli vahvistunut uskossa Kristukseen, hänen mielensä valtasi palava halu levittää kaikkialle tietoa Jumalan vapaan armon ihanasta evankeliumista. »Minä pidän koko maailmaa seurakuntanani», hän sanoi; »ja missä hyvänsä minä olen, minä katson sopivaksi ja oikeaksi sekä velvollisuudekseni julistaa pelastuksen iloista sanomaa kaikille, jotka sitä haluavat kuulla.»243

Wesley jatkoi tarkkaa ja itsensäkieltävää elämää, ei enää uskonsa perustuksena vaan seurauksena; ei pyhyyden juurena vaan hedelmänä. Jumalan armo Kristuksessa on kristityn toivon perustus, ja tämä armo ilmenee Kristukselle kuuliaisessa elämässä. Wesley pyhitti elämänsä niiden suurten totuuksien saarnaamiseen, jotka hän oli ottanut vastaan. Hän julisti, että vanhurskauttaminen uskosta Kristuksen sovittavaan vereen ja Pyhän Hengen sydäntä uudistava voima tuottavat hedelmää Kristuksen antaman esimerkin mukaisessa elämässä.

Wesleyt ja Whitefield saarnaajina Englannissa

Whitefield ja Wesleyn veljekset olivat valmistuneet tehtäväänsä vakuuttumalla syvästi omasta kadotetusta tilastaan. Heidän vaimistamisekseen kestämään vai- [225] keuksia Kristuksen hyvinä sotilaina heidät oli pantu halveksimisen, ivan ja vainon vaikeaan tulikokeeseen sekä yliopistossa että heidän ryhtyessään saarnatyöhön. Heidän jumalattomat ylioppilastoverinsa nimittivät heitä ja muutamia heihin liittyneitä halveksivasti metodisteiksi nimi, jota Amerikan ja Englannin suurimpiin uskonnollisiin järjestöihin kuuluva kirkkokunta nyt pitää kunniakkaana.

Englannin kirkon jäseninä he pitivät paljon tämän kirkon jumalanpalvelusmenoista, mutta Herra oli sanassaan esittänyt heille paremman tien. Pyhä Henki kehotti heitä saarnaamaan Kristusta ja häntä ristiinnaulittuna. Korkeimman voima oli mukana heidän työssään. Tuhannet tulivat synnin tuntoon ja kokivat tosi kääntymyksen. Oli välttämätöntä varjella näitä lampaita saaliinhimoisilta susilta. Wesley ei aikonut muodostaa uutta kirkkokuntaa, vaan järjesti heidät niin kutsutuiksi metodistiyhdistyksiksi.

Selittämätöntä ja raskasta oli se vaino, jota nämä saarnaajat kohtasivat valtionkirkon taholta. Kuitenkin Jumala oli viisaudessaan ohjannut tapausten kulkua niin, että uudistus alkoi kirkon sisäpuolella. Jos se olisi tullut kokonaan ulkoapäin, se ei olisi tunkeutunut sinne, missä sitä eniten tarvittiin. Mutta kun herätyssaarnaajat olivat kirkon toimivia jäseniä ja työskentelivät sen piirissä mahdollisuuksien mukaan, totuus pääsi paikkoihin, joissa ovet muutoin olisivat pysyneet suljettuina, Muutamat papit heräsivät siveellisestä horrostilastaan ja alkoivat innokkaasti saarnata omassa seurakunnassaan. Jotkut muodollisuuteen kangistuneista seurakunnista heräsivät uuteen eloon.

Wesleyn aikana, niin kuin muinakin aikoina, työtä tekivät erilaisilla lahjoilla varustetut ihmiset. He eivät olleet yhtä mieltä jokaisessa opinkohdassa, mutta heitä innoitti Jumalan Henki, ja heillä oli sama päämäärä: sielujen voittaminen Kristukselle. Eroavuudet Whitefieldin ja Wesleyn veljesten välillä uhkasivat eräässä vaiheessa synnyttää hajaannusta, mutta kun he Kristuksen koulussa oppivat sävyisyyttä, molemminpuolinen kärsivällisyys ja rakkaus sovittivat heidät keskenään. Heillä ei ollut aikaa väitellä, sillä väärät käsitykset ja pahuus lisääntyivät kaikkialla ja syntiset kulkivat varmaa tuhoa kohti.

Metodistit vainottuina

Jumalan palvelijat joutuivat kulkemaan vaikeaa tietä. Vaikutusvaltaiset ja oppineet miehet käyttivät valtaansa heitä vastaan. Jonkin ajan kuluttua monet papit osoittivat ilmeistä vihamielisyyttä, ja kirkkojen ovet suljettiin puhtaalta opilta ja sen julistajilta. Papit tuomitsivat heitä saarnatuoleista ja panivat siten liikkeelle pimeyden, tietämättömyyden ja vääryyden voimat. Useat kerrat John Wesley pelastui kuolemasta vain Jumalan armon ihmeen kautta. Kun kiihtynyt joukko hyökkäsi häntä vastaan eikä näyttänyt olevan mitään pelastumisen mahdollisuutta, enkeli ihmishahmossa ilmestyi hänen viereensä, joukko perääntyi ja Kristuksen [226] palvelija saattoi rauhassa kävellä pois vaarallisesta paikasta.

Erästä tällaista vapautumista raivostuneen joukon käsistä Wesley kuvailee seuraavasti: »Useat yrittivät kaataa minut kulkiessamme liukkaalla tiellä mäkeä alas kaupunkia kohti ajatellen, että minä kaaduttuani tuskin enää nousisin. Mutta minä en kompastunut enkä edes liukastunut ja lopulta pääsin heistä täydellisesti eroon. Vaikka useat koettivat tarttua kaulukseeni tai vaatteisiini ja kaataa minut, he eivät saaneet minusta otetta. Vain yksi sai kiinni liivini liepeistä, joista toinen pian irtautui ja jäi hänen käteensä, kun taas toinen lieve, jonka taskussa oli seteli, repeytyi vain osaksi. Eräs voimakas mies löi minua takaapäin useita kertoja paksulla tammisauvalla, ja jos yksikin isku olisi sattunut takaraivooni, hän olisi säästynyt enemmistä vaivoista. Mutta jokainen lyönti meni sivuun, en tiedä mihin, sillä minä en voinut siirtyä oikealle enkä vasemmalle. Muuan toinen syöksyi tungoksen läpi ja kohotti kätensä lyöntiin, mutta laski sen äkkiä alas ja silitti päätäni sanoen: ’Onpa hänellä pehmeät hiukset!’ Ensimmäisinä heltyneet olivat kaupungin tappelupukareita, roskaväen johtajia, ja yksi heistä oli elättänyt itseään mellakoimalla. »Miten hellävaraisesti Jumala valmistaakaan meitä täyttämään hänen tahtoaan. Kaksi vuotta sitten tiiliskiven kappale sipaisi hartioitani. Vuotta myöhemmin kivi sattui silmieni väliin. Viime kuussa sain yhden iskun ja tänä iltana kaksi, toisen kaupunkiin saapuessamme ja toisen sieltä lähtiessämme. Mutta kumpikaan ei tehnyt kipeää, sillä vaikka eräs mies löi minua kaikin voimin rintaan ja toinen suutani vasten niin kovasti, että heti alkoi pursuta verta, ei kumpikaan lyönti tuottanut minulle enempää kipua kuin oljenkorrella koskettaminen.»244

Noina alkuaikoina täytyi metodistien sekä kansan että saarnaajien kärsiä pilkkaa ja vainoa, koska heistä annetut väärät kuvaukset kiihottivat niin kirkon jäseniä kuin julkijumalattomiakin heitä vastaan. Heitä vietiin oikeusistuinten eteen, jotka eivät olleet nimensä mukaisia, sillä oikeudenmukaisuus oli harvinaista sen ajan tuomioistuimissa. Vainoojat tekivät heille usein väkivaltaa. Meluavat joukot kulkivat talosta taloon, rikkoivat huonekaluja ja astioita, ryöstivät mielin määrin ja pahoinpitelivät miehiä, naisia ja lapsia. Toisinaan asetettiin julkisiin paikkoihin ilmoituksia, joissa kehotettiin kaikkia, jotka halusivat olla mukana metodistien ikkunoiden särkemisessä ja asuntojen ryöstämisessä, kokoontumaan ilmoitettuna aikana johonkin määrättyyn paikkaan. Tällaisesta inhimillisten ja jumalallisten lakien rikkomisesta ei rangaistu ketään. Harjoitettiin järjestelmällistä vainoa sitä kansanosaa kohtaan, jonka ainoa vika oli, että se koetti ohjata syntiset kadotuksen tieltä pyhyyden tielle.

John Wesley sanoi itseään ja tovereitaan vastaan esitetyistä syytöksistä: »Muutamat väittävät, että näiden miesten opit ovat vääriä, harhaanjohtavia ja haaveellisia, että ne ovat uusia ja viime ai- [227] koihin asti ennenkuulumattomia ja että niissä on kveekarilaisuutta, kiihkomielisyyttä ja paavilaisuutta.. Kaikki tällainen uskottelu on osoitettu täysin vääräksi, kun on yksityiskohtaisesti osoitettu, että tämän opin jokainen kohta on oman kirkkomme julistamaa selvää Raamatun oppia. Sen tähden se ei voi olla väärää eikä harhaanjohtavaa, jos kerran Raamattu on luotettava. Toiset sanovat: ’Heidän oppinsa on liian ankara; he tekevät taivaan tien liian kaidaksi!’ Tämä onkin todellisuudessa alkuperäinen vastaväite (sehän oli aikanaan miltei ainoa) ja on lukemattomien muiden eri muodoissa esitettyjen väitteiden salaisena perustana. Mutta tekevätkö he taivaan tien kapeammaksi kuin Herramme ja apostolit sen tekivät? Onko heidän oppinsa Raamatun oppia ankarampi? Ajatelkaa vain seuraavia tekstejä: ’Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, kaikesta sydämestäsi ja kaikesta sielustasi ja kaikesta voimastasi ja kaikesta mielestäsi!’ ’Jokaisesta turhasta sanasta, minkä ihmiset puhuvat, pitää heidän tekemän tili tuomiopäivänä.’ ’Söittepä siis tai joitte tai teittepä mitä hyvänsä, tehkää kaikki Jumalan kunniaksi.’

»Jos heidän oppinsa on ankarampaa kuin tämä, heitä sopii moittia, mutta te tunnette sisimmässänne, ettei niin ole. Ja kuka voi olla vähääkään leväperäinen väärentämättä Jumalan sanaa? Voidaanko jotakin Jumalan salaisuuksien hoitajaa pitää uskollisena, jos hän muuttaa jonkin osan hänelle uskotusta pyhästä sanasta? Ei. Hän ei saa poistaa mitään eikä lieventää mitään. Hänen täytyy todistaa kaikille ihmisille, ettei hänellä ole lupaa alentaa Raamatun ihanteita heidän makunsa mukaisiksi. Ihmisen täytyy nousta sen tasolle tai kokea iankaikkinen kuolema. Tähän todellisuudessa pohjautuu tunnettu väite näiden miesten armottomuudesta. Mutta ovatko he armottomia ja millä tavalla? Eivätkö he anna ruokaa isoaville ja vaatteita alastomille? Tästä ei ole kysymys; tässä asiassa he eivät laiminlyö velvollisuuttaan. Mutta he ovat armottomia arvostelussaan; he ajat- [228] televat, etteivät muut pelastu kuin ne, jotka kulkevat heidän osoittamaansa tietä.»245

Metodistit puolustavat Jumalan lakia

Se hengellinen rappiotila, joka vallitsi Englannissa juuri ennen Wesleyn aikaa, johtui suureksi osaksi antinomistisista opeista. Monet väittivät, että Kristus oli poistanut siveyslain, minkä tähden kristittyjen ei tarvinnut sitä noudattaa, ja että uskovainen on vapautettu »hyvien töiden orjuudesta». Toiset tunnustivat lain pysyvyyden mutta sanoivat, ettei saarnaajien tarvinnut kehottaa kansaa noudattamaan sitä, koska niitä ihmisiä, jotka Jumala oli valinnut pelastumaan, »Jumalan armon vastustamaton voima» johti harjoittamaan hurskautta ja hyveitä, kun taas niillä, jotka olivat määrätyt iankaikkiseen kadotukseen, »ei ollut voimaa Jumalan lain noudattamiseen».

Oli niitäkin jotka opettaessaan, että »valitut eivät voi langeta armosta eivätkä menettää Jumalan mielisuosiota», tulivat siihen vieläkin kauheampaan johtopäätökseen, »etteivät heidän pahat tekonsa todellisuudessa ole syntiä, eikä niitä ole pidettävä Jumalan lain rikkomisena, joten heidän ei tarvitse niitä tunnustaa eikä tehdä niistä parannusta».246 Sen tähden he selittivät, »etteivät häpeällisimmätkään synnit, joita yleisesti pidetään Jumalan lain kauheana rikkomisena, ole syntejä Jumalan silmissä», jos niitä tekee joku valituista, »koska yksi valittujen oleellisista ja huomattavista ominaisuuksista on se, etteivät he voi tehdä mitään Jumalalle vastenmielistä tai laissa kiellettyä».

Nämä kauheat opit ovat olennaisesti samoja kuin ne kansanomaisten kasvattajien ja teologien myöhemmin esittämät väitteet, joiden mukaan ei ole olemassa mitään muuttumatonta Jumalan lakia oikeuden mittapuuna, vaan että yhteiskunta määrää moraalin tason, joka on jatkuvasti muutosten alainen. Kaikki tällaiset aatteet ovat lähtöisin samasta hengestä, joka jo taivaan synnittömien asukkaiden keskellä yritti poistaa Jumalan lain asettamat oikeudenmukaiset rajoitukset.

Oppi, jonka mukaan Jumala on muuttumattomasti määrännyt ihmisten luonteen, oli todellisuudessa johtanut monet hylkäämään Jumalan lain. Wesley vastusti päättävästi antinomististen opettajien erehdyksiä sekä osoitti, että tämä siveyslain halveksimiseen johtanut oppi oli Raamatun vastainen. »Jumalan armo on ilmestynyt pelastukseksi kaikille ihmisille.» »Sillä se on hyvää ja otollista Jumalalle, meidän Vapahtajallemme, joka tahtoo, että kaikki ihmiset pelastuisivat ja tulisivat tuntemaan totuuden. Sillä yksi on Jumala, yksi myös välimies Jumalan ja ihmisten välillä, ihminen Kristus Jeesus, joka antoi itsensä lunnaiksi kaikkien edestä» (Tiit2: 11; 1 Tim. 2: 3-6). Jumalan Henki annetaan lahjaksi, niin että jokainen ihminen voi tulla kykeneväksi käyttämään pelastuksen välikappaleita. Täten Kristus, »totinen valkeus», »valistaa jokaisen ihmisen» (Joh. 1: 9). Ihmiset jää- [229] vät pelastuksesta osattomiksi sen tähden, että he itse tahallisesti hylkäävät elämän lahjan.

Vastaukseksi väitteeseen, että Jumalan kymmenen käskyä oli kumottu seremonialain kanssa Kristuksen kuoleman kautta, Wesley sanoi: »Hän ei ottanut pois siveyslakia, joka on annettu kymmenenä käskynä ja jota profeetat teroittivat. Hänen tulemisensa tarkoituksena ei ollut kumota mitään osaa siitä. Se on laki, jota ei voida koskaan poistaa. Se pysyy lujana kuin uskollinen todistaja taivaassa. — Se on ollut olemassa maailman alusta saakka, ei kivitauluihin vaan kaikkien ihmisten sydämeen kirjoitettuna heidän lähtiessään Luojansa kädestä. Vaikka ne kirjaimet, jotka Jumala kerran sormellaan kirjoitti, nyt ovat suuressa määrin synnin turmelemia, niitä ei kuitenkaan voida kokonaan hävittää, niin kauan kuin meillä on jotakin tajua hyvästä ja pahasta. Tämän lain jokaisen osan täytyy pysyä voimassa aina ja kaikkialla, sillä se ei ole riippuvainen ajasta eikä paikasta eikä mistään muustakaan muuttuvasta asiasta, vaan perustuu Jumalan ja ihmisen luonteeseen ja heidän muuttumattomaan keskinäiseen suhteeseensa.

»’En minä ole tullut kumoamaan vaan täyttämään.’ Tällä hän epäilemättä tarkoittaa (sopusoinnussa edellä ja jäljessä olevan tekstin kanssa): Minä olen tullut osoittamaan, että se on täydellinen kaikista ihmisten selityksistä huolimatta; minä olen tullut esittämään täydellisesti ja selvästi kaiken, mikä siinä on ollut hämärää tai epäselvää; minä olen tullut ilmoittamaan sen jokaisen osan oikean ja täydellisen merkityksen, osoittamaan sen jokaisen käskyn pituuden ja leveyden, koko laajuuden, sekä korkeuden ja syvyyden, sen kaikkiin osiin sisältyvän käsittämättömän puhtauden ja hengellisyyden.»247

Wesley kuvaili lain ja evankeliumin välillä vallitsevaa täydellistä sopusointua seuraavasti: »Lain ja evankeliumin välillä on sen tähden läheisin yhteys, mitä voidaan ajatella. Toisaalta laki valmistaa jatkuvasti tietä ja ohjaa meitä evankeliumiin; toisaalta taas evankeliumi johtaa meitä yhä tunnollisemmin täyttämään lakia. Niinpä laki vaatii meiltä rakkautta Jumalaan ja lähimmäisiimme sekä sävyisyyttä, nöyryyttä ja pyhyyttä. Me tunnemme olevamme näissä asioissa puutteellisia, toteamme, että ’ihmisille se on mahdotonta’, mutta samalla näemme, että Jumala on luvannut antaa meille rakkautta, sävyisyyttä, nöyryyttä ja pyhyyttä. Me otamme vastaan tämän evankeliumin, nämä iloiset uutiset, ja meille tapahtuu uskomme mukaan: lain vanhurskaus täytetään meissä uskon kautta Jeesukseen Kristukseen. -

»Kristuksen evankeliumin huomattavimpia vihollisia», Wesley sanoi, »ovat ne, jotka avoimesti ja jyrkästi tuomitsevat lain ja puhuvat pahaa siitä sekä opettavat ihmisiä purkamaan (toisin sanoen hajottamaan, poistamaan tai tekemään merkityksettömäksi) ei ainoastaan yhtä pienimpiin tai suurimpiin kuuluvaa, vaan kaikki käskyt yhdellä kertaa. Hämmästyttävintä tässä väkevässä eksy- [230] tyksessä on se, että sen valtaan antautuneet tosissaan uskovat kunnioittavansa Kristusta hylkäämällä hänen lakinsa ja korottavansa häntä turmellessaan hänen oppinsa. Niin, he kunnioittavat häntä samalla tavalla kuin Juudas, kun hän sanoi: ’Terve, rabbi’, ja suuteli häntä. Yhtä suurella oikeudella hän voi sanoa myös jokaiselle heistä: ’Suunantamisellako sinä Ihmisen Pojan kavallat?’ Kun puhutaan hänen verestään ja samalla riistetään häneltä kruunu, kun halveksitaan jotakin osaa hänen laistaan ja väitetään sen edistävän hänen evankeliumiaan, se ei ole mitään muuta kuin hänen kavaltamistaan suudelmalla. Tästä syytöksestä ei todellakaan pääse kukaan, joka saarnaa uskoa pyrkien joko suorasti tai epäsuorasti syrjäyttämään jonkin kuuliaisuuden osaalueen, joka saarnaa Kristusta siten, että tekee tyhjäksi tai lieventää jollakin tavalla Jumalan pienintä käskyä.»248

Niille, jotka korostivat evankeliumin saarnaamisen vastaavan kaikkia lain tarkoituksia, Wesley vastasi: »Tämän kiellämme kokonaan. Se ei vastaa lain ensimmäistäkään tarkoitusta, nimittäin ihmisten saattamista synnin tuntoon, niiden herättämistä, jotka vielä nukkuvat helvetin partaalla. Apostoli Paavali sanoo, että ’lain kautta tulee synnin tunto’, eikä ihminen todellakaan tunne tarvitsevansa Kristuksen veren sovitusta, ennen kuin on tullut synnin tuntoon. Herramme itse sanoo, että ’terveet eivät tarvitse parantajaa, vaan sairaat’. Sen tähden on luonnotonta tarjota lääkäriä niille, jotka ovat terveitä tai ainakin luulevat olevansa. Sinun tulee ensin saada heidät vakuuttuneiksi sairaudestaan; muuten he eivät kiitä sinua vaivannäöstäsi. Samoin on luonnotonta esittää Kristusta itsekylläisille ihmisille, joiden sydän ei vielä koskaan ole murtunut.»249

Täten Wesley, saarnatessaan evankeliumia Jumalan armosta, koetti Mestarinsa tavoin tehdä lain suureksi ja ihanaksi. Hän suoritti uskollisesti sen työn, jonka Jumala oli hänelle antanut, ja hän sai myös nähdä ihania seurauksia. Hänen pitkän, yli kahdeksankymmentä vuotta kestäneen elämänsä lopussa, kun hän oli ollut matkasaarnaajana yli puoli vuosisataa, hänen julkisia kannattajiaan oli enemmän kuin puoli miljoonaa. Mutta kuinka monta ihmistä on hänen työnsä kautta tullut nostetuksi synnin aiheuttamasta turmiosta ja alennustilasta korkeampaan ja puhtaampaan elämään ja kuinka monta on hänen opetuksensa avulla saanut syvemmän ja rikkaamman hengellisen kokemuksen, tiedetään vasta silloin, kun kaikki pelastetut kootaan Jumalan valtakuntaan. Hänen elämänsä antaa verrattoman kalliin opetuksen jokaiselle kristitylle. Kunpa tämän Kristuksen Palvelijan usko ja nöyryys, väsymätön into, uhrautuvaisuus ja hurskaus voisivat heijastua meidän aikamme seurakunnissa! [231]

Luku 15—Ranskan suuri vallankumous ja Raamattu

Kuudennellatoista vuosisadalla uskonpuhdistus pyrki pääsemään Euroopan kaikkiin maihin tarjoamalla kansalle avoimen Raamatun. Muutamat kansat ottivat sen iloiten vastaan taivaan sanansaattajana. Toisissa maissa paavillisen kirkon onnistui suureksi osaksi estää sen sisäänpääsy, ja raamatuntuntemuksen valo elähdyttävine vaikutuksineen jäi melkein kokonaan niiden ulkopuolelle. Erääseen maahan valo kyllä pääsi sisälle, mutta pimeys ei sitä käsittänyt. Vuosisatoja totuus ja erehdys taistelivat vallasta. Viimein paha voitti, ja taivaasta tullut totuus työnnettiin pois. »Mutta tämä on tuomio, että valkeus on tullut maailmaan, ja ihmiset rakastivat Pimeyttä enemmän kuin valkeutta» (Joh. 3: 19). Kansakunta sai kokea valitsemansa menettelytavan seuraukset. Jumala otti hillitsevän Henkensä pois kansalta, J°ka halveksi hänen armoaan. Paha sai kypsyä, ja koko maailma sai nähdä valon tahallisen hylkäämisen seuraukset.

Se sota Raamattua vastaan, jota Ranskassa käytiin useita vuosisatoja, huipentui vallankumouksen järkyttäviin tapahtumiin. Tuo kauhea purkaus oli vain luonnollinen seuraus Rooman taistelusta Raamattua vastaan.250 Se on valaisevin esimerkki paavillisten menetelmien vaikutuksesta, mitä maailma milloinkaan on nähnyt, esimerkki niistä seurauksista, joihin katolisen kirkon opetus enemmän kuin tuhannen vuoden kuluessa oli johtanut.

Profeetat olivat ennustaneet Raamattua vastaan paavin ylivallan aikana kohdistetun toiminnan, ja myös Ilmestyskirjassa osoitetaan, mihin pelottaviin seurauksiin »synnin ihmisen» valta erityisesti Ranskassa johtaisi.

Raamatun syrjäinen asema katolisuuden valtakautena

Herran enkeli sanoi: »He tallaavat pyhää kaupunkia neljäkymmentäkaksi kuukautta. Ja minä annan kahdelle todistajalleni toimeksi säkkipukuihin puettuina profetoida tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen päivän ajan. Ja kun he ovat lopettaneet todistamisensa, on peto, se, joka nousee syvyydestä, käyvä sotaa heitä vastaan ja voittava heidät ja tappava heidät. Ja heidän ruumiinsa viru- [232] vat sen suuren kaupungin kadulla, jota hengellisesti puhuen kutsutaan Sodomaksi ja Egyptiksi ja jossa myös heidän Herransa ristiinnaulittiin. Ja ne, jotka maan päällä asuvat, iloitsevat heidän kohtalostaan ja riemuitsevat ja lähettävät lahjoja toisilleen, sillä nämä kaksi profeettaa olivat vaivanneet niitä, jotka maan päällä asuvat. Ja niiden kolmen ja puolen päivän kuluttua meni heihin Jumalasta elämän henki, ja he nousivat jaloilleen, ja suuri pelko valtasi ne, jotka näkivät heidät» (Ilm. 11:2-3, 7-8,10-11).

Tässä mainitut ajat neljäkymmentäkaksi kuukautta ja tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää merkitsevät samaa. Molemmat viittaavat siihen aikaan, jona Rooma oli sortava Kristuksen seurakuntaa. Nuo 1260 paavillisen yliherruuden vuotta alkoivat vuonna 538 ja loppuivat siis vuonna 1798.251 Tuona vuonna ranskalainen sotajoukko tunkeutui Roomaan ja otti vangiksi paavin, joka sitten kuoli maanpaossa. Vaikka pian sen jälkeen valittiin uusi paavi, paavillinen pappisvalta ei ole koskaan sen jälkeen voinut käyttää valtaa, joka sillä aikaisemmin oli.

Seurakunnan vainoaminen ei kestänyt koko tuota 1260 vuoden pituista ajanjaksoa. Jumala armahti kansaansa ja lyhensi sen tulikokeen aikaa. Puhuessaan edeltäpäin seurakuntaa kohtaavasta suuresta ahdistuksesta Vapahtaja sanoi: »Ellei niitä päiviä olisi lyhennetty, ei mikään liha pelastuisi; mutta valittujen tähden ne päivät lyhennetään» (Matt. 24: 22). Uskonpuhdistuksen vaikutuksesta vaino lakkasi ennen vuotta 1798.

Ennustuksessa mainituista kahdesta todistajasta profeetta sanoo edelleen: »Nämä ovat ne kaksi öljypuuta ja ne kaksi lampunjalkaa, jotka seisovat maan Herran edessä.» Psalmirunoilija sanoo: »Sinun sanasi on minun jalkaini lamppu ja valkeus minun tielläni.» Nuo kaksi todistajaa kuvaavat Vanhan ja Uuden testamentin kirjoituksia. Molemmat ovat tärkeitä todistuksia Jumalan lain alkuperästä ja pysyvyydestä. Molemmat todistavat myös pelastussuunnitelmasta. Vanhan testamentin esikuvat, uhrit ja ennustukset viittaavat tulevaan Vapahtajaan. Uuden testamentin evankeliumit ja kirjeet kertovat Vapahtajasta, joka on tullut tarkalleen esikuvien ja profetioiden ennustamalla tavalla.

Todistajille annettiin tehtäväksi »säkkipukuihin puettuina profetoida tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen päivän aikana». Suurimman osan tästä ajasta Jumalan todistajat olivat syrjäytetyssä asemassa. Katolinen kirkko koetti salata kansalta totuuden sanan ja vastustaa sen todistusta väärien todistajiensa avulla.252 Kun hengelliset ja maalliset vallanpitäjät kielsivät Raamatun; kun sen todistus väärennettiin, ja kaikilla keinoilla, mitä ihmiset ja pahat henget saattoivat keksiä, koetettiin kääntää kansan ajatukset siitä pois; kun niitä, jotka uskalsivat julistaa sen pyhiä totuuksia, vainottiin, kavallettiin, kidutettiin, suljettiin vankikoppeihin, otettiin hengiltä uskonsa tähden tai pakotettiin pakene- [233] maan vuorille, luoliin ja maakuoppiin, nuo uskolliset todistajat profetoivat säkkipukuihin puettuina. Kuitenkin ne jatkuvasti todistivat koko tuona 1260 vuoden aikana. Pimeimpinäkin aikoina oli uskollisia ihmisiä, jotka rakastivat Jumalan sanaa ja olivat tarkkoja hänen kunniansa puolesta. Nämä uskolliset palvelijat saivat viisautta, voimaa ja vaikutusvaltaa, niin että saattoivat julistaa Jumalan totuutta koko tuona aikana.

»Ja jos joku tahtoo heitä vahingoittaa, lähtee tuli heidän suustaan ja kuluttaa heidän vihollisensa; ja jos joku tahtoo heitä vahingoittaa, on hän saava surmansa sillä tavalla» (Ilm. 11: 5). Ihmiset eivät voi rankaisematta tallata jalkoihinsa Jumalan sanaa. Tämän pelottavan uhkauksen merkitys esitetään Ilmestyskirjan viimeisessä luvussa seuraavasti: »Minä todistan jokaiselle, joka tämän kirjan profetian sanat kuulee: Jos joku panee niihin jotakin lisää, niin Jumala on paneva hänen päällensä ne vitsaukset, jotka ovat kirjoitetut tähän kirjaan; ja jos joku ottaa pois jotakin tämän profetian kirjan sanoista, niin Jumala on ottava pois sen osan, mikä hänellä on elämän puuhun ja pyhään kaupunkiin, joista tässä kirjassa on kirjoitettu» (Ilm. 22: 18, 19).

Sellaisia varoituksia Jumala on antanut varjellakseen ihmisiä muuttamasta jollakin tavoin sitä, minkä hän on ilmoittanut tai käskenyt. Nämä vakavat tuomion sanat koskevat kaikkia, jotka vaikutuksensa kautta johtavat ihmisiä halveksimaan Jumalan lakia. Niiden tulisi herättää pelkoa ja vavistusta kaikissa, jotka kevytmielisesti selittävät vähäpätöiseksi asiaksi sen, tottelemmeko Jumalan lakia vai emme. Kaikki, jotka korottavat omat mielipiteensä jumalallisen ilmestyksen yläpuolelle, ja kaikki, jotka koettavat muuttaa Raamatun selvää merkitystä saadakseen sen hyväksymisen omille toivomuksilleen tai halulleen mukautua maailmaan, ottavat itselleen kauhean vastuun. Raamattuun kirjoitettu Jumalan laki mittaa jokaisen ihmisen luonteen ja tuomitsee kaikki, jotka eivät täytä sen pettämätöntä mittaa.

Ranskan vallankumouksen hyökkäys Raamattua vastaan

»Kun he ovat lopettaneet todistamisensa.» Se aika, jolloin nuo kaksi todistajaa profetoivat säkkipukuihin puettuina, päättyi vuonna 1798. Kun tuo huomaamattomassa asemassa suoritettu työ oli loppumassa, oli vallan, jota kuvataan »syvyydestä» nousevalla pedolla, määrä käydä sotaa heitä vastaan. Monissa Euroopan maissa saatana oli useina vuosisatoina johtanut kirkkoa ja valtiota hallitsevia voimia paavikunnan välityksellä. Mutta tässä esitetään saatanan vallan uusi ilmenemismuoto.

Rooman tarkoituksena oli ollut Raamatun kunnioituksen varjolla pitää Jumalan sana kätkettynä vieraaseen kieleen ja salata se siten kansalta. Sen hallitessa todistajat profetoivat »säkkipukuihin puettuina». Mutta oli tuleva toinen valta syvyydestä nouseva peto ja käyvä avoimesti sotaa Ju- [234] malan sanaa vastaan.

»Se suuri kaupunki», jonka kaduilla todistajat tapettiin ja heidän ruumiinsa viruivat, on »hengellisesti puhuen» Egypti. Kaikista Raamatussa esitetyistä kansoista egyptiläiset julkeimmin kielsivät elävän Jumalan ja vastustivat hänen käskyjään. Mikään hallitsija ei ole milloinkaan uskaltanut julkisemmin ja röyhkeämmin kapinoida taivaan hallitusta vastaan kuin Egyptin kuningas.

Kun Mooses Herran nimessä toi sanoman faraolle, tämä vastasi ylpeästi: »Kuka on Herra, jota minun pitäisi kuulla ja päästää Israel? Minä en tunne Herraa enkä päästä Israelia» (2 Moos. 5: 2). Tämä on Jumalan kieltämistä, ja se valta, jonka profetia esittää Egyptin nimellä, olisi samalla tavalla kieltävä elävän Jumalan vaatimukset ja ilmaiseva samaa epäuskon ja uhman henkeä. Sitä suurta kaupunkia verrataan »hengellisesti puhuen» myös Sodomaan. Jumalan lakia rikkovan Sodoman turmelus ilmeni erityisesti siveettömyydessä. Sama synti olisi myös tämän profetian yksityiskohdat täyttävän kansakunnan huomiota herättävänä tuntomerkkinä.

Profeetan sanojen mukaan oli siis vähän ennen vuotta 1798 nouseva alkuperänsä ja luonteensa puolesta saatanallinen valta käymään sotaa Raamattua vastaan. Ja maassa, jossa Jumalan kahden todistajan ääni siten vaiennettaisiin, olisi ilmenevä faraon ateismi ja Sodoman siveettömyys.

Tämä ennustus on täyttynyt mitä tarkimmin ja ilmeisimmin Ranskan historiassa. Vallankumouksen aikana vuonna 1793 »maailma ensimmäisen kerran kuuli sivistyksen keskellä syntyneiden ja kasvaneiden miesten, jotka olivat ottaneet itselleen oikeuden hallita yhtä Euroopan hienoimmista kansoista, korottavan yhdessä äänensä kieltämään juhlallisimman totuuden, minkä ihminen voi ottaa vastaan, ja yksimielisesti hylkäävän Jumalaan kohdistuvan uskon ja palvonnan».253 »Ranskan kansa on [235] maailman ainoa kansakunta, josta on olemassa luotettava kertomus, että se kansakuntana on noussut avoimeen kapinaan maailmankaikkeuden Luojaa vastaan. Pilkkaajia ja jumalattomia on ollut ja on edelleenkin runsaasti Englannissa, Saksassa, Espanjassa ja muualla, mutta Ranskalla on maailmanhistoriassa erikoisasema ainoana valtiona, joka lakia säätävän kokouksen kautta on julistanut, ettei ole olemassa mitään Jumalaa, ja jossa koko pääkaupungin väestö ja suuri enemmistö muilla paikkakunnilla, sekä naisia että miehiä, tanssi ja lauloi ilosta kuullessaan tämän julistuksen.»254

Ranskalla oli myös Sodoman erityinen tuntomerkki. Vallankumouksen aikana siellä vallitsi samanlainen turmelus ja siveellinen rappiotila kuin tasangon kaupungeissa, jotka turmeluksensa tähden hävitettiin. Historioitsija esittää Ranskan ateismin ja siveettömyyden yhteenkuuluvina, kuten on tehty ennustuksessakin. Hän kirjoittaa: »Näihin uskontoa koskeviin lakeihin liittyi läheisesti laki, joka alensi avioliiton pyhimmän suhteen, jonka ihmiset voivat solmia ja jonka kestävyys mitä tehokkaimmin lujittaa yhteiskuntaa pelkäksi lyhytaikaiseksi kansalaissopimukseksi, jonka kaksi henkilöä voi tehdä ja pur- [236] kaa mielensä mukaan. — Jos pahat henget olisivat ottaneet tehtäväkseen sellaisen menettelytavan keksimisen, jolla varmimmin voitaisiin hävittää kaikki, mikä perheelämässä on kunnioitettavaa, miellyttävää tai kestävää, ja samalla hankkia varmuuden siitä, että täten aiheutettu häiriö jatkuisi sukupolvesta toiseen, he eivät olisi voineet keksiä tehokkaampaa keinoa kuin avioliiton alentaminen. — Sophie Arnoult, sukkeluuksistaan kuulu näyttelijätär, sanoi tasavaltalaista avioliittoa aviorikoksien sakramentiksi.»255

Vuosisatainen Raamattuun pitäytyvien vaino

»Jossa myös heidän Herransa ristiinnaulittiin.» Ranskassa toteutui tämäkin osa ennustuksesta. Vihollisuus Kristusta kohtaan ei ollut missään maassa esiintynyt ilmeisempänä. Missään ei totuutta ollut vastustettu katkerammin ja julmemmin. Vainoamalla evankeliumin tunnustajia Ranska ristiinnaulitsi Kristuksen hänen oppilaissaan.

Vuosisadasta toiseen oli vuodatettu pyhien verta. Samaan aikaan kun valdolaiset heittivät henkensä Piemonten vuorilla »Jumalan sanan ja Jeesuksen todistuksen tähden», heidän veljensä albigenssit antoivat Ranskassa samanlaisen todistuksen totuuden puolesta. Uskonpuhdistuksen päivinä oli puhdistetun opin kannattajat hirveästi kiduttaen surmattu. Kuningas ja aatelismiehet, ylhäiset naiset ja hienot neidit, ritarit ja kansan valiot olivat nauttineet Jeesuksen marttyyrien tuskista. Urheat hugenotit olivat vuodattaneet verensä useilla tais telukentillä taistellessaan ihmisten pyhimpien oikeuksien puolesta. Protestantit oli julistettu lain suojattomiksi, heidän surmaamisestaan oli luvattu palkkio ja heitä oli ajettu takaa niin kuin petoeläimiä.

»Erämaan seurakunta», muinaisten kristittyjen harvat jälkeläiset, jotka vielä kahdeksannellatoista vuosisadalla oleskelivat Ranskassa kätkeytyneinä maan eteläisen osan vuoristoon, piti edelleen kiinni isiensä uskosta. Kun he öiseen aikaan uskalsivat kokoontua vuorenrinteelle tai syrjäiselle kankaalle, heitä ajoivat takaa rakuunat, jotka raahasivat heitä elinkautiseen kaleeriorjuuteen. Ranskan jaloimpia, sivistyneimpiä ja älykkäimpiä kansalaisia pantiin kahleisiin ja kidutettiin julmasti ryövärien ja salamurhaajien keskellä.256 Toiset, joita kohdeltiin armeliaammin, ammuttiin kylmäverisesti, kun he aseettomina ja avuttomina lankesivat polvilleen ja rukoilivat. Vanhoja miehiä, turvattomia naisia ja viattomia lapsia jätettiin sadoittain kuolleina maahan heidän kokouspaikkoihinsa. Kun kulki vuorenrinteellä tai metsässä, missä heidän oli ollut tapana kokoontua, ei ollut harvinaista, että löysi »kuolleita hajallaan nurmikolla noin neljän askeleen etäisyydellä toisistaan ja puihin ripustettuja ruumiita». Heidän kotiseutunsa, jossa miekka, kirves ja polttorovio olivat tehneet hävitystyötään, oli »muuttunut suureksi, synkäksi erämaaksi». »Näitä kauhistuksia [237] tehtiin — ei pimeänä ajanjaksona, vaan Ludvig XIV:n loistavana aikakautena. Silloin harjoitettiin tieteitä, kaunokirjallisuus kukoisti ja hovin samoin kuin pääkaupungin papit olivat oppineita ja kaunopuheisia miehiä, jotka sanoivat antavansa suuren arvon nöyryyden ja rakkauden hyveille.»257

Ranskan mustan rikosluettelon mustin kohta, kaikkien noiden kauheiden vuosisatojen hirvittävin teko, oli kuitenkin Pärttylin yön verilöyly. Maailma muistelee vieläkin kauhistuneena tuon mitä raukkamaisimman ja julmimman hyökkäyksen vaiheita. Ranskan kuningas antoi Rooman pappien ja prelaattien yllytyksestä suostumuksensa tähän kauheaan tekoon. Yösydännä kuului kellon soitto teurastuksen alkamisen merkiksi. Tuhansittain protestantteja, jotka nukkuivat rauhallisesti kodeissaan kuninkaansa kunniasanaan luottaen, raahattiin ulos ilman varoitusta ja murhattiin kylmäverisesti.

Niin kuin Kristus oli kansansa näkymättömänä johtajana, kun se johdatettiin pois Egyptin orjuudesta, niin saatanakin oli alamaistensa näkymätön johtaja tässä kauheassa marttyyrien luvun lisäämistyössä. Pariisin verilöyly kesti seitsemän päivää, kolme ensimmäistä päivää selittämättömän raivokkaana. Eikä se rajoittunut tähän kaupunkiin, vaan levisi kuninkaan erityisestä käskystä kaikkiin maakuntiin ja kaupunkeihin, joista löydettiin protestantteja. Ei otettu huomioon ikää eikä sukupuolta. Ei säästetty viatonta pienokaista eikä harmaapäistä vanhusta. Aatelistoon kuuluvat ja talonpojat, vanhat ja nuoret, äidit ja lapset, kaikki tapettiin yhdessä. Surmaamista kesti Ranskassa kaikkiaan kaksi kuukautta, ja seitsemänkymmentä tuhatta valtakunnan parhaimmista asukkaista menetti henkensä.

»Kun tiedot tästä verilöylystä saapuivat Roomaan, pappien riemulla ei ollut rajoja. Lorrainen kardinaali antoi sanoman tuojalle tuhannen kruunun palkkion. St. Angelon tykit jylisivät ilosanoman kunniaksi, kellot soivat kaikissa kirkontorneissa ja ilotulitus muutti yön päiväksi. Gregorius XIII, kardinaalit ja muut kirkon [238] arvohenkilöt menivät pitkänä juhlakulkueena St. Louisin kirkkoon, jossa Lorrainen kardinaali lauloi Te Deumin. — Verilöylyn muistoksi lyötiin muistoraha, ja Vatikaanissa voi vieläkin nähdä kolme Vasarin maalaamaa freskoa, jotka kuvaavat hyökkäystä amiraalin kimppuun, kuningasta ja neuvostoa suunnittelemassa verilöylyä ja itse verilöylyä. Gregorius lähetti Kaarlelle Kultaisen Ruusun, ja neljä kuukautta verilöylyn jälkeen — hän kuunteli mielihyvin erästä ranskalaista pappia, joka puhui ’siitä onnellisesta ja iloisesta päivästä, jolloin pyhin isä sai tiedon tapahtumasta ja meni juhlallisesti antamaan siitä kiitoksen Jumalalle ja Pyhälle Louisille’.»258

Ateismin hyökyaalto vallankumouksen aikana

Sama villitsijähenki, joka kiihotti ihmiset Pärttylin yön verilöylyyn, johti heidät myös vallankumousnäytelmiin. Väitettiin, että Jeesus Kristus oli pettäjä, ja ivahuudollaan: »Muserra se kurja», ranskalaiset jumalankieltäjät tarkoittivat Kristusta. Taivasta uhmaava pilkka ja inhottava turmelus kulkivat käsi kädessä. Halpamaisimpia, paheellisimpia ja julmimpia henkilöitä korotettiin eniten. Kaikessa tässä annettiin suurin kunnia saatanalle, kun taas Kristus ristiinnaulittiin halveksimalla hänen ominaisuuksiaan: totuutta, puhtautta ja epäitsekästä rakkautta.

Peto, joka nousee syvyydestä, on »käyvä sotaa heitä vastaan ja voittava heidät ja tappava heidät». Se ateistinen valta, joka hallitsi Ranskassa vallankumouksen ja hirmuhallituksen aikana, uskalsi ryhtyä sellaiseen sotaan Jumalaa ja hänen pyhää sanaansa vastaan, jollaista maailma ei koskaan ollut nähnyt. Kansallisko- [239] kous lakkautti jumalanpalvelukset. Raamatut koottiin ja poltettiin julkisesti kaikkien mahdollisten ivan ilmaisujen säestäminä. Jumalan laki tallattiin jalkoihin. Raamattuun perustuvat vakiintuneet tavat poistettiin käytännöstä. Viikoittainen lepopäivä syrjäytettiin ja sen asemesta omistettiin joka kymmenes päivä huvituksille ja Jumalan pilkkaamiselle. Kaste ja Herran ehtoollinen kiellettiin. Hautausmaille asetettiin huomiota herättäviä julisteita, joissa kuolema selitettiin ikuiseksi uneksi.

Jumalan pelon sanottiin olevan niin kaukana viisaudesta, että se oli pikemmin hulluuden alku kuin viisauden. Kaikki uskonnollinen palvonta kiellettiin lukuunottamatta vapauden ja isänmaan palvontaa. »Valtiosäännön määräämä Pariisin piispa pantiin näyttelemään pääosaa häpeämättömimmässä ja loukkaavimmassa ilveilyssä, mitä koskaan on näytelty kansan edustajiston edessä. — Hänet tuotiin täydessä saattueessa selittämään konventille, että se uskonto, jota hän niin monta vuotta oli opettanut, oli kokonaan Pappien juonta, jolla ei ollut mitään perustusta historiassa eikä Pyhässä totuudessa. Hän kielsi juhlallisin ja selvin sanoin sen Jumalan olemassaolon, jonka palvelukseen hänet oli vihitty, ja °misti tulevaisuutensa vapauden, tasaarvoisuuden, hyveen ja siveyden kunnioittamiselle. Sitten hän asetti piispanmerkkinsä pöydälle ja sai konventin presidentiltä veljellisen syleilyn. Monet luopioPapit seurasivat tämän prelaatin esimerkkiä.»259

»Ja ne, jotka maan päällä asuvat, iloitsevat heidän kohtalostaan ja riemuitsevat ja lähettävät lahjoja toisilleen; sillä nämä kaksi profeettaa olivat vaivanneet niitä, jotka maan päällä asuvat.» Jumalaton Ranska oli saattanut Jumalan kahden todistajan nuhtelevan äänen vaikenemaan. Totuuden sana oli kuolleena sen kaduilla, ja ne, jotka vihasivat Jumalan lain rajoituksia ja vaatimuksia, riemuitsivat. Ihmiset uhittelivat julkisesti taivaan Kuningasta vastaan. Kuten syntiset muinoin he huudahtivat: »Kuinka Jumala sen tietäisi, onko tietoa Korkeimmalla?» (Ps. 73:11).

Lähes uskomattoman röyhkeästi herjaten eräs uuden järjestyksen papeista sanoi: »Jumala, jos sinä olet olemassa, kosta loukattu nimesi. Minä haastan sinut taisteluun! Sinä vaikenet. Et uskalla lennättää ukonnuoliasi. Kuka tämän jälkeen enää uskoo sinun olemassaoloosi?»260 Mikä kaiku tämä onkaan faraon sanoista: »Kuka on Herra, jota minun pitäisi kuulla? Minä en tunne Herraa.»

Järjen jumalatar

»Hullu sanoo sydämessänsä: Ei ole Jumalaa» (Ps. 14: 1); ja Herra sanoo totuuden vastustajista: »Heidän mielettömyytensä on käyvä ilmeiseksi kaikille» (2 Tim. 3: 9). Kun Ranska oli kieltäytynyt palvelemasta elävää Jumalaa, joka on »Korkea ja Ylhäinen ja jonka asumus on iankaikkinen», se sangen lyhyessä ajassa vajosi alentavaan epäjumalanpalvelukseen, palvomaan paheellista naista järjen jumalattarena. Ja tällaista tapahtui edustavassa kansalliskokouksessa [240] korkeimpien hallintoja lainsäädäntöviranomaisten myötävaikutuksella. Historioitsija sanoo: »Eräs tämän mielettömän ajan juhlamenoista on järjettömyydessä ja jumalattomuudessa vertaansa vailla. Kokoushuoneen ovet avattiin soittokunnalle, jonka jäljessä kaupungin viranomaiset astelivat juhlallisena kulkueena laulaen ylistyslaulua vapauden kunniaksi ja seuraten tulevaa palvontansa kohdetta, hunnutettua naista, jota he nimittivät järjen jumalattareksi. Kun hänet oli viety aitauksen sisälle, häneltä poistettiin huntu suurin muodollisuuksin ja hänelle osoitettiin paikka puheenjohtajan oikealla puolella, jolloin hänet yleisesti tunnistettiin oopperan tanssijattareksi. — Tälle naiselle Ranskan kansalliskokous osoitti julkista kunnioitusta jumaloimansa järjen sopivimpana edustajana.

»Tällä jumalattomalla ja naurettavalla ilveilyllä oli hieno ulkomuoto, ja järjen jumalattaren virkaanasettamisia suoritettiin saman kaavan mukaan valtakunnan muissa osissa kaikkialla, missä asukkaat halusivat näyttää olevansa vallankumouksen kaikkien huippusaavutusten tasalla.»261

Järjen palvontaa esittelevä puhuja lausui: »Lainlaatijat! Kiihko on väistynyt järjen tieltä. Sen tihrusilmät eivät kestäneet kirkasta valoa. Tänään on suuri väkijoukko kokoontunut goottilaisten holvien alle, joissa nyt ensimmäisen kerran on kaikunut totuuden ääni. Siellä ranskalaiset harjoittavat ainoaa oikeaa palvontaa: vapaudelle ja järjelle omistettua. Siellä toivotamme tasavallan sotajou- [241] koille menestystä. Siellä olemme hylänneet elottomat epäjumalan kuvat antaaksemme tilaa järjelle, tuolle elolliselle kuvalle, luonnon mestariteokselle.»262

Kun jumalatar tuotiin kokoukseen, puhuja tarttui hänen käteensä, kääntyi läsnäolevien puoleen ja sanoi: »Kuolevaiset, älkää enää vapisko oman pelkonne luoman jumalan voimattoman jylinän edessä. Älkää tästä lähtien antako tunnustusta millekään muulle jumalalle kuin järjelle. Minä esitän teille sen jaloimman ja puhtaimman kuvan. Jos teillä täytyy olla epäjumalia, uhratkaa vain sellaisille kuin tämä. Langetkaa polvillenne vapauden korkean senaatin, järjen hunnun edessä.»

»Sitten kun puheenjohtaja oli syleillyt jumalatarta, tämä nostettiin upeisiin vaunuihin ja vietiin suunnattoman suuren väkijoukon seuraamana Notre Damen tuomiokirkkoon edustamaan jumaluutta. Siellä hänet nostettiin pääalttarille, jossa hän otti vastaan kaikkien läsnäolevien palvonnan.»263

Tätä seurasi jonkin ajan kuluttua Raamatun julkinen polttaminen. Eräässä tilaisuudessa »Kansan museoseura» astui sisään maistraatin saliin huutaen: ’Vive la Raison!’ (eläköön järki) ja kantaen tangon päässä useiden kirjojen puoleksi poltettuja jäännöksiä. Niiden joukossa oli rukousja messukirjoja sekä Vanhoja ja Uusia testamentteja, jotka puheenjohtajan sanojen mukaan »sovittivat suuressa tulessa kaikki ne mielettömyydet, joita ne olivat saattaneet ihmiskunnan tekemään».264

Ranskan vallankumous kirkon väärinkäytösten seurausta

Paavilaisuus oli aloittanut sen työn, jonka ateismi täytti. Rooman menettelytapa oli synnyttänyt ne yhteiskunnalliset, valtiolliset ja uskonnolliset olosuhteet, jotka veivät Ranskaa kovaa vauhtia turmiota kohti. Kertoessaan vallankumouksen kauhuista kirjailijat sanovat, että nämä järjettömyydet on pantava valtaistuimen ja kirkon syyksi.265 Tarkasti ottaen ne on pantava kirkon syyksi. Paavikunta oli yllyttänyt kuninkaat vastustamaan uskonpuhdistusta valtaistuimen vihollisena ja sellaisen eripuraisuuden aiheuttajana, joka voisi tulla kohtalokkaaksi kansakunnan rauhalle ja järjestykselle. Tällä tavoin Rooman henki kiihotti hallitsijat kauheimpiin julmuuksiin ja katkerimpaan sortoon, mitä valtaistuimelta on lähtenyt.

Vapauden henki meni Raamatun kanssa. Missä hyvänsä evankeliumi otettiin vastaan, siellä kansa heräsi ja alkoi heittää pois niitä kahleita, jotka olivat pitäneet sitä tietämättömyyden, paheiden ja taikauskon orjuudessa. Ihmiset alkoivat ajatella ja toimia kuin ihmiset. Hallitsijat näkivät tämän ja pelkäsivät itsevaltiutensa puolesta.

Rooma ei vitkastellut kiihottaessaan heidän mustasukkaisia pelkojaan. Paavi sanoi Ranskan kuninkaalle vuonna 1525: »Tämä hulluus [protestanttisuus] ei ainoastaan mullista ja hävitä uskontoa, vaan myös kaiken ruhtinaiden vallan, aateliston, lait, säädyt, [242] ritarikunnat ja luokkajaon arvoasteet.»266 Muutamia vuosia myöhemmin paavin lähettiläs varoitti kuningasta: »Teidän Majesteettinne, älkää antako pettää itseänne. Protestantit haluavat kumota kaiken yhteiskunnallisen ja uskonnollisen järjestyksen. — Valtaistuin on yhtä suuressa vaarassa kuin alttarikin. — Uuden uskonnon käytäntöön ottaminen vie vastustamattomasti uuteen hallintoon.»267 Jumaluusoppineet vetosivat kansan ennakkoluuloihin selittämällä, että protestanttien oppi »houkuttelee ihmisiä uutuuksiin ja hullutuksiin. Se riistää kuninkaalta alamaisten uskollisuuden ja rakkauden ja hävittää sekä kirkon että valtion.» Tällä tavalla Rooma sai Ranskan vastustamaan uskonpuhdistusta. Valtaistuimen varjeleminen, aateliston säilyttäminen ja lakien voimassa pitäminen olivat ne asiat, joiden tähden vainon miekka Ranskassa ensin paljastettiin.268

Maan hallitsijat näkivät tuskin ollenkaan edeltäpäin tuon kohtalokkaan politiikan seurauksia. Raamatun opettaminen olisi istuttanut ihmisten mieleen ne oikeuden, kohtuullisuuden, totuuden, puolueettomuuden ja hyväntekeväisyyden periaatteet, jotka ovat kansan menestyksen kulmakiviä. »Vanhurskaus kansan korottaa» ja »vanhurskaudesta valtaistuin vahvistuu» (Sanani. 14: 34; 16:12) . »Vanhurskauden hedelmä on rauha, vanhurskauden vaikutus lepo ja turvallisuus iankaikkisesti» (Jes. 32: 17). Se, joka noudattaa Jumalan lakia, kunnioittaa ja tottelee vilpittömimmin isänmaansakin lakeja. Se, joka pelkää Jumalaa, kunnioittaa myös kuningasta tämän käyttäessä valtaansa oikein ja lainmukaisesti. Mutta onneton Ranska kielsi Raamatun ja tuomitsi sen oppien noudattajat. Vuosisadasta toiseen periaatteitaan noudattavat rehelliset, järkevät ja siveellisesti voimakkaat henkilöt, joilla oli rohkeutta tunnustaa vakaumuksensa ja uskoa kärsiä totuuden tähden, raatoivat kaleeriorjina, menettivät henkensä polttoroviolla tai mädäntyivät vankilan komeroissa. Tuhannet pääsivät turvaan pakenemalla. Tätä kesti kaksisataaviisikymmentä vuotta uskonpuhdistuksen alkamisen jälkeen.

»Tänä pitkänä aikana Ranskassa oli tuskin ainoatakaan sukupolvea, joka ei olisi nähnyt evankeliumin tunnustajien pakenevan vainoojan mieletöntä raivoa ja vievän mukanaan heille ominaisen ymmärryksen, taidon, ahkeruuden ja järjestelykyvyn niiden maiden hyödyksi, joissa he saivat turvapaikan. Samassa määrässä kuin he rikastuttivat muita maita näillä hyvillä lahjoilla, heidän oma maansa jäi niitä vaille. Jos kaikki se, mikä täten ajettiin pois, olisi jäänyt Ranskaan; jos noina kolmena vuosisatana maanpakolaisten ahkeruus ja taitavuus olisivat olleet edistämässä sen maanviljelystä; jos heidän kekseliäisyyttään olisi kolmena vuosisatana käytetty sen teollisuuden kehittämiseen; jos heidän luova neroutensa ja tutkimuskykynsä olisi ollut tuona aikana rikastuttamassa sen kirjallisuutta ja kehittämässä sen tiedettä; jos heidän viisautensa olisi johtanut sen neuvottelukokouksia, heidän urhoollisuutensa tais- [243] tellut sen sodissa, heidän oikeudenmukaisuutensa vaikuttanut lainlaadinnassa sekä Raamatun uskonto vahvistanut kansan ymmärrystä ja hallinnut sen omaatuntoa, miten loistava Ranskan asema olisikaan tähän aikaan ollut! Mikä suuri, menestyksellinen ja onnellinen maa esikuva muille kansoille se olisikaan ollut!

»Mutta sokea ja jäykkä tekopyhyys karkotti maasta kaikki hyveiden opettajat, kaikki järjestyksen puoltajat ja kaikki valtaistuimen vilpittömät puolustajat. Se sanoi niille, jotka olisivat tehneet maansa kuuluisaksi ja kunnioitetuksi kansakuntien keskuudessa: Valitkaa joko polttorovio tai maanpako. Viimein oli valtion rappiotila täydellinen. Ei ollut enää omantunnon tähden tuomittavia, ei enää uskonnon tähden polttoroviolle raahattavia eikä isänmaanrakkauden tähden maanpakoon ajettavia.»269 Vallankumous kauhuineen tuli surulliseksi lopputulokseksi.

»Hugenottien paettua alkoi Ranskassa yleinen taantuminen. Kukoistavat tehdaskaupungit rappeutuivat. Viljavia alueita joutui luonnon tilaan. Henkinen uneliaisuus ja siveellinen turmelus seurasivat harvinaisen ripeän edistyksen aikaa. Pariisi muuttui suureksi köyhäintaloksi, ja on arvioitu, että vallankumouksen puhjetessa kaksisataatuhatta köyhää pyysi kuninkaalta apua. Yksin jesuiitat menestyivät rappeutuvan kansakunnan keskellä ja hallitsivat armottomasti kirkoissa ja kouluissa, vankiloissa ja kaleereissa.

Yhteiskunnalliset epäkohdat

»Evankeliumi olisi ratkaissut ne Ranskan valtiolliset ja yhteiskunnalliset pulmat, jotka saattoivat ymmälle sen papiston, kuninkaan ja lainsäätäjät ja lopulta syöksivät kansakunnan sekasortoon ja turmioon. Mutta Rooman ylivallan aikana kansa oli kadottanut Vapahtajan siunatut opetukset uhrautuvaisuudesta ja epäitsekkäästä rakkaudesta. Ihmiset oli vieroitettu toisten hyväksi tapahtuvasta itsensä kieltämisestä. Rikkaita ei ollut nuhdeltu köyhien sortamisesta eikä orjuudessa ja alennuksessa eläviä köyhiä ollut autettu. [244] Rikkaiden ja mahtavien itsekkyys tuli yhä ilmeisemmäksi ja rasittavammaksi. Talonpoikaisväestö kärsi sortoa ja köyhtyi vuosisadasta toiseen aateliston ahneuden ja epäsäännöllisen elämän tähden. Rikkaat tekivät vääryyttä köyhille, ja köyhät vihasivat rikkaita.

»Monissa maakunnissa maatilat kuuluivat aatelistolle, ja työtätekevät luokat olivat vain vuokraajia. He olivat isäntiensä armoilla, ja heidän oli pakko alistua näiden kohtuuttomiin vaatimuksiin. Kirkon ja valtion ylläpitokustannukset oli sälytetty keskiluokalle ja sitä alemmille luokille, joita maalliset ja hengelliset viranomaiset raskaasti verottivat.» »Aateliston tahtoa pidettiin korkeimpana lakina; talonpojat ja maatyöläiset saattoivat sortajiensa puolesta nähdä nälkää. Kansa pakotettiin kaikessa pitämään silmällä yksinomaan maanomistajien etua. Maanviljelystyöväen elämä oli lakkaamatonta työtä ja alituista kurjuutta. Valituksiin, mikäli joku uskalsi valittaa, suhtauduttiin ylimielisesti ja halveksivasti. Tuomioistuimet suosivat aina aatelisia heidän käräjöidessään talonpoikia vastaan. Tuomarit olivat tunnettuja lahjusten vastaanottamisesta, ja tämän yleiseksi tulleen, turmiollisen lahjusjärjestelmän vaikutuksesta pelkällä ylimystön mielijohteella oli lain voima. Niistä veroista, joita ylimykset toisaalta ja papit toisaalta kiskoivat kansalta, ei puoltakaan tullut kuninkaan tai piispan aarreaittaan; loppuosa tuhlattiin hillittömiin nautintoihin. Miehet, jotka siten köyhdyttivät alemmassa asemassa olevia lähimmäisiään, olivat itse verotuksesta vapautettuja sekä lain tai vakiintuneen tavan mukaan oikeutettuja pääsemään kaikkiin valtion virkoihin. Etuoikeutettuihin luokkiin kuuluvia oli sataviisikymmentätuhatta, ja heidän toiveittensa tyydyttämiseksi miljoonia tuomittiin toivottomaan ja alentavaan elämään.»270

Hallitusmiesten elämä oli ylellistä ja paheellista. Kansan ja vallapitäjien välinen luottamus oli sangen vähäistä. Kaikkia hallituksen toimenpiteitä epäiltiin itsekkäiksi vehkeilyiksi. Enemmän kuin puoli vuosisataa ennen vallankumousta valtaistuimelle nousi Ludvig XV, joka huonosta ajasta huolimatta tuli tunnetuksi huolimattomana, kevytmielisenä ja aistillisena hallitsijana. Katseltaessa ylimystön turmelusta ja julmuutta, alempien luokkien huutavaa köyhyyttä ja tietämättömyyttä, valtion taloudellista ahdinkoa ja kansan katkeroitumista, ei tarvittu profeetan silmää lähestyvän kauhean purkauksen ennustamiseksi. Neuvonantajien varoituksiin kuningas vastasi tavallisesti: »Koettakaa pitää asiat käynnissä niin kauan kuin minä elän; minun kuolemani jälkeen kaikki saa mennä miten hyvänsä.» Turhaan esitettiin parannusten tarpeellisuutta. Hän näki epäkohdat, mutta hänellä ei ollut rohkeutta eikä voimaa niiden korjaamiseen. Ranskaa odottava tuomio oli liiankin tarkoin kuvattuna hänen välinpitämättömässä ja itsekkäässä vastauksessaan: »Minun jälkeeni saa tulla vedenpaisumus.»

Vetoamalla kuninkaiden ja hallitsevien luokkien epäluuloon Roo- [245] ma oli kehottanut niitä pitämään kansan orjuudessaan. Se tiesi hyvin, että valtio tällä tavalla heikkenisi, ja toivoi siten voivansa pitää sekä hallitsijat että kansan oman valtansa alla. Kaukonäköistä politiikkaa harjoittavana se tajusi, että ihmisten tehokkaan orjuuttamisen edellytyksenä on heidän sielunsa kahlehtiminen ja että varmin tapa estää heitä vapautumasta orjuudestaan oli tehdä heidät vapauteen kelpaamattomiksi. Rooman politiikan seurauksena syntynyt siveellinen rappiotila oli tuhat kertaa kauheampi kuin ruumiillinen kärsimys. Kansa, jolta oli riistetty Raamattu ja joka oli jätetty alttiiksi kiihkoilun ja itsekkyyden opeille, oli tietämättömyyden ja taikauskon verhon peitossa ja vajonnut paheisiin, niin että se oli täysin kelpaamaton itsehallintoon.

Rooman menettelytapojen synkkää satoa

Kaikella tällä oli kuitenkin aivan toisenlaiset seuraukset kuin Rooma oli tarkoittanut. Sen sijaan, että sen menettelytapa olisi saanut ihmiset sokeasti alistumaan sen opinkappaleisiin, se teki heistä jumalankieltäjiä ja vallankumouksellisia. He halveksivat katolilaisuutta pappien petoksena ja pitivät papistoa heitä sortavana puolueena. Ainoa heidän tuntemansa jumala oli Rooman jumala, ja sen oppi oli heidän ainoa uskqntonsa. He pitivät Rooman ahneutta ja julmuutta Raamatun opin luonnollisena hedelmänä, eivätkä sen tähden halunneet olla tämän opin kanssa missään tekemisissä.

Rooma oli esittänyt väärin Jumalan luonteen ja väärentänyt hänen vaatimuksensa, ja nyt ihmiset hylkäsivät sekä Raamatun että sen Luojan. Se oli vaatinut sokeaa uskoa opinkappaleisiin uskotellen Raamatun vahvistavan ne. Tämä sai aikaan sen, että Voltaire ja hänen työtoverinsa hylkäsivät kokonaan Jumalan sanan ja levittivät kaikkialla epäuskon myrkkyä. Rooma oli tallannut kansan rautaisten jalkojensa alle, ja nyt turmeltuneet ja raaistuneet joukot sen sorrosta vapautuessaan hylkäsivät kaikki rajoitukset. Raivostuneina siitä häikäisevästä petoksesta, jota he niin kauan olivat kunnioittaneet, he hylkäsivät totuuden ja valheen samalla kertaa. Erehtyen pitämään hillittömyyttä vapautena nuo paheiden orjat riemuitsivat kuvitellusta riippumattomuudestaan.

Vallankumouksen alussa kansa sai kuninkaan suostumuksella valita kansalliskokoukseen enemmän edustajia kuin aatelisto ja papisto yhteensä. Siten valta siirtyi kansalle, joka ei ollut valmis käyttämään sitä viisaasti ja maltillisesti. Haluten hyvitystä kärsimistään vääryyksistä se päätti ryhtyä muuttamaan yhteiskunnan rakennetta. Katkeroitunut väestö, jonka mieli oli täynnä vanhoja, kirveleviä muistoja kärsityistä vääryyksistä, päätti kumota sietämättömään kurjuuteen johtaneen järjestelmän ja kostaa niille, joita se piti kärsimystensä aiheuttajina. Sorretut seurasivat sortajien antamaa esimerkkiä ja tulivat niiden sortajiksi, jotka heitä olivat sortaneet.

Onneton Ranska korjasi kylvös- [246] tään verisen sadon. Rooman johtoon alistumisen seuraukset olivat kauheat. Mihin Ranska paavilaisuuden vaikutuksesta oli uskonpuhdistuksen alussa pystyttänyt ensimmäisen polttorovion, sinne vallankumous asetti ensimmäisen giljotiininsa. Samalla paikalla, jolla protestanttisen opin ensimmäiset marttyyrit poltettiin kuudennellatoista vuosisadalla, mestattiin ensimmäiset uhrit kahdeksannellatoista vuosisadalla. Ranska oli avannut oven epäuskolle ja turmiolle hylätessään evankeliumin, joka olisi parantanut sen. Kun Jumalan lain vaatimukset hylättiin, ihmisten lait huomattiin riittämättömiksi hillitsemään intohimojen mahtavaa virtaa, ja kansakunta syöksyi kapinaan ja sekasortoon. Sota Raamattua vastaan aloitti ajanjakson, jota maailmanhistoria nimittää »hirmuvallan ajaksi». Rauha ja onni karkotettiin kodeista ja sydämistä. Kukaan ei ollut turvassa. Se joka tänään kulki voittosaatossa, oli huomenna epäiltynä ja tuomittuna. Väkivalta ja himo määräsivät asiain kulun.

Kuninkaan, aateliston ja papiston oli pakko alistua katkeroituneen ja raivostuneen kansan julmuuksiin. Sen kostonhimo vain yltyi kuninkaan teloituksesta, ja niiden, jotka olivat tuominneet hänet kuolemaan, täytyi pian seurata häntä mestauslavalle. Päätettiin tappaa kaikki, joiden epäiltiin suhtautuvan vallankumoukseen vihamielisesti. Vankilat olivat täpötäynnä; yhteen aikaan niissä oli yli kaksisataa tuhatta vankia. Valtakunnan kaupungit olivat täynnä kauhunäytelmiä. Toinen vallankumouspuolue oli toista vastaan, ja Ranskasta tuli intohimojen raivon valtaan joutuneiden taistelevien joukkojen suuri taistelukenttä. »Pariisissa mellakka seurasi toista, ja kaupungin asukkaat olivat jakaantuneet moniin eri puolueisiin, joiden ainoana pyrkimyksenä näytti olevan toistensa hävittäminen.» Yleistä kurjuutta lisäsi vielä kansakunnan sekaantuminen pitkälliseen ja tuhoavaan sotaan Euroopan suurvaltojen kanssa. »Maa oli vararikon partaalla, sotajoukot vaativat maksamatonta palkkaansa, Pariisin väestö kärsi puutetta, rosvot hävittivät maaseutua ja sivistys oli melkein kokonaan hävinnyt kurittomuuteen ja sekasortoon.»

Kansa oli aivan liian hyvin oppinut ne julmuuden ja kidutuksen läksyt, joita Rooma niin ahkerasti oli opettanut. Koston päivä oli viimein tullut. Ne, joita nyt heitettiin vankeuteen ja raahattiin polttoroviolle, eivät olleet Jeesuksen oppilaita. Heidät oli aikoja sitten surmattu tai ajettu maanpakoon. Säälimätön Rooma tunsi nyt itse niiden vallan kuolettavaa puristusta, joita se oli kasvattanut nauttimaan veritöistä. »Vaino, jonka harjoittamisessa Ranskan papisto oli näyttänyt esimerkkiä monena vuosisatana, kohdistui nyt siihen itseensä erikoisen voimakkaasti. Pappien veri punasi mestauslavat. Kaleerit ja vankilat, jotka kerran olivat olleet täynnä hugenotteja, täyttyivät nyt heidän vainoojistaan. Kovasti soutaen, penkkeihin sidottuina roomalaiskatoliset papit kokivat kaikki ne tuskat, joita heidän kirkkonsa oli häikäilemättä pan- [247] nut hiljaisten kerettiläisten kärsittäviksi.»271

»Sitten tulivat ne päivät, jolloin raain kaikista tuomioistuimista joutui soveltamaan kaikkein raaimpia lakeja; jolloin ei kukaan voinut tervehtiä naapuriaan tai rukoilla ääneen joutumatta vaaraan syyllistyä kuolemalla rangaistavaan rikokseen; jolloin vakoojia väijyi joka nurkassa; jolloin giljotiini oli kovassa työssä pitkään joka aamu; jolloin vankilat olivat yhtä täyteen ahdetut kuin orjalaivojen lastiruumat; jolloin katuojissa vaahtosi Seinejokeen juokseva veri. Samaan aikaan kun Pariisin kaduilla kuljetettiin päivittäin kokonaisia vaunukuormallisia uhreja teloituspaikkaa kohti, korkeimman komitean eri piirikuntiin lähettämät varakonsulit harjoittivat niin suurta julmuutta, että sellainen oli pääkaupungissakin tuntematonta. Tappokoneen terä nousi ja laski liian hitaasti heidän surmattaviensa lukumäärään verrattuna. Pitkät vankirivit kaadettiin kartessiammuksilla. Ihmisiä täynnä olevat proomut upotettiin tekemällä pohjiin reikiä. Lyon muutettiin erämaaksi. Arrasissa kiellettiin vangeilta sekin julma armo, että he olisivat saaneet äkillisen kuoleman. Loirevirran varrella Saumurista mereen asti suuret varisja haukkaparvet herkuttelivat alastomilla kuolleilla ruumiilla, jotka oli sidottu yhteen hirveään syleilyyn. Armoa ei annettu sukupuolen eikä iän perusteella. Tuon katalan hallituksen murhaamia seitsemäntoista vuoden ikäisiä tyttöjä ja poikia oli sadoittain. Rinnalta vieroitettuja lapsia viskeltiin keihäältä toiselle pitkin jakobiinien rivejä.»272 Kymmenessä vuodessa surmattiin valtavat joukot ihmisiä.

Petoksesta uuteen petokseen

Kaikki tämä oli saatanan tahdon mukaista. Tätä hän oli jo kauan valmistellut. Hänen toimintansa on petosta alusta loppuun, ja hä- [248] nen alituisena pyrkimyksenään on tuottaa ihmisille onnettomuutta ja kurjuutta, turmella ja tahrata Jumalan tekoja, vääristellä jumalallisia hyvyyden ja rakkauden päämääriä ja siten aiheuttaa surua taivaassa. Sitten hän petollisilla juonillaan sokaisee ihmiset ja saattaa heidät syyttämään Jumalaa saatanan töistä, ikään kuin kaikki tämä kurjuus olisi Luojan suunnitelman seurausta. Samoin kuin hänen julman voimansa alentamat ja raaistamat ihmiset saavat vapauden, hän yllyttää heitäkin liiallisuuksiin ja julmuuksiin. Sitä paitsi tyrannit ja sortajat esittävät tämän hillittömän kurittomuuden esimerkiksi vapauden seurauksista.

Kun yhteen valepukuun puettu petos on paljastettu, saatana pukee sen toiseen, ja suuret joukot ottavat sen jälkimmäisessä muodossa yhtä innokkaasti vastaan kuin edellisessäkin. Kun ihmiset huomasivat katolisen opin olevan petosta, eikä saatana voinut enää tämän välityksellä johtaa heitä rikkomaan Jumalan lakia, hän yllytti heidät pitämään kaikkea uskontoa petoksena ja Raamattua taruna. Hyläten Jumalan lain he antautuivat hillittömään jumalattomuuteen.

Syynä Ranskan kansan suuriin kärsimyksiin oli sen tekemä kohtalokas erehdys, kun se jätti huomioon ottamatta sen suuren totuuden, että todellinen vapaus on Jumalan lain määräysten noudattamisessa. »Jospa ottaisit minun käskyistäni vaarin, niin olisi sinun rauhasi niinkuin virta ja sinun vanhurskautesi niinkuin meren aallot.» »Jumalattomilla ei ole rauhaa, sanoo Herra.» »Mutta joka minua kuulee, saa asua turvassa ja olla rauhassa onnettomuuden kauhuilta» (Jes. 48: 18, 22; Sanani. 1: 33).

Jumalankieltäjät, uskottomat ja luopiot vastustavat Jumalan lakia, mutta heidän menettelytapansa seuraukset osoittavat, että ihmisen menestys on sidottu Jumalan käskyjen noudattamiseen. Ne, jotka eivät tahdo oppia tätä Jumalan sanasta, saavat oppia sen kansojen historiasta.

Kun saatana vaikutti Rooman kirkon kautta johtaen ihmisiä tottelemattomuuteen, hänen vaikutuksensa oli salaista, ja hänen työnsä oli sillä tavalla naamioitu, ettei sen aiheuttaman alennuksen ja kurjuuden huomattu olevan rikkomuksen hedelmää. Sitä paitsi Jumalan Hengen voima vastusti saatanan voimaa siinä määrin, että tämän suunnitelmat eivät päässeet täysin toteutumaan. Kansa ei tehnyt oikeita johtopäätöksiä eikä keksinyt kurjuutensa pohjimmaista syytä. Vallankumouksessa kansalliskokous syrjäytti julkisesti Jumalan lain, ja sitä seuraavan hirmuvallan toimenpiteissä kaikki voivat nähdä syyn ja seurauksen keskinäisen yhteyden.

Kun Ranska julkisesti hylkäsi Jumalan ja syrjäytti Raamatun, jumalattomat ihmiset ja pimeyden henget riemuitsivat siitä, että olivat saavuttaneet päämäärän, jota niin kauan olivat tavoitelleet: valtakunnan, joka oli vapaa Jumalan lain rajoittavista määräyksistä. »Milloin pahan teon tuomio ei tule pian, saavat ihmislapset rohkeutta tehdä pahaa» (Saarn. 8: [249] 11-13). Mutta vanhurskaan lain rikkominen johtaa auttamattomasti kurjuuteen ja tuhoon. Vaikka rangaistukset eivät tulleet välittömästi, ihmisten jumalattomuus kuitenkin varmasti valmisti rikkojain tuomiota. Luopumuksen ja rikkomisen vuosisadat olivat kartuttaneet vihaa koston päiväksi; ja kun Jumalan halveksijain syntimitta oli täysi, he tajusivat liian myöhään, että Jumalan kärsivällisyyden loppuun kuluttaminen oli hirvittävä asia. Jumala otti suuressa määrin pois hillitsevän Henkensä, joka vastustaa saatanan julmaa valtaa, ja saatana, jonka ainoana ilona on ihmisten kurjuus, sai tilaisuuden toteuttaa tahtonsa. Ne, jotka olivat valinneet kapinoimisen tien, jätettiin korjaamaan kapinan hedelmiä, kunnes maa täyttyi rikoksilla, jotka ovat liian kauheita kuvailtaviksi. Autioiksi tehdyistä maakunnista ja hävitetyistä kaupungeista kuului kauhea huuto mitä katkerimman tuskan huuto. Ranska järkkyi aivan kuin olisi sattunut maanjäristys. Uskonnon, lain, yhteiskuntajärjestyksen, perheen, valtion ja kirkon kaiken löi maahan jumalaton käsi, joka kohotettiin Jumalan lakia vastaan. Oikein sanoi viisas mies: »Jumalaton sortuu jumalattomuuteensa» (Sanani. 11: 5). »Milloin pahan teon tuomio ei tule pian, saavat ihmislapset rohkeutta tehdä pahaa, koskapa syntinen saa tehdä pahaa sata kertaa ja elää kauan; tosin minä tiedän, että Jumalaa pelkääväisille käy hyvin, sentähden että he häntä pelkäävät, mutta että jumalattomalle ei käy hyvin» (Saarn. 8: 11-13). »Koska he vihasivat tietoa, eivät valinneet osaksensa Herran pelkoa eivätkä suostuneet minun neuvooni, vaan katsoivat kaiken minun nuhteluni halvaksi, saavat he syödä oman vaelluksensa hedelmiä ja saavat kyliänsä omista hankkeistaan» (Sanani. 1: 29-31).

Lähetystyön suuri nousu vallankumouksen jälkeen

Jumalan uskolliset todistajat, jotka syvyydestä noussut Jumalaa pilkkaava valta oli surmannut, eivät olleet kauan vaiti. »Niiden kolmen ja puolen päivän kuluttua meni heihin Jumalasta elämän henki, ja he nousivat jaloilleen, ja suuri pelko valtasi ne, jotka näkivät heidät» (Ilm. 11: 11). Ranskan lakia säätävä kokous antoi vuonna 1793 säädökset, jotka poistivat kristillisen uskonnon ja kielsivät Raamatun. Kolme ja puoli vuotta myöhemmin samanlainen kokous teki päätöksen, jolla mainitut säädökset kumottiin ja Raamattu siten otettiin suvaittujen kirjojen joukkoon. Maailma oli tyrmistynyt niistä ennen kuulumattomista rikoksista, jotka seurasivat Pyhien Kirjoitusten hylkäämistä, ja ihmiset käsittivät uskon Jumalaan ja hänen sanaansa välttämättömäksi hyveen ja siveellisyyden perustukseksi. Herra sanoo: »Ketä olet herjannut ja häväissyt, ja ketä vastaan olet korottanut äänesi? Korkealle olet kohottanut silmäsi Israelin Pyhää vastaan» (Jes. 37: 23). »Sentähden, katso, minä saatan heidät tuntemaan tuntemaan tällä haavaa minun käteni ja minun voimani, ja he tu- [250] levat tietämään, että minun nimeni on Herra» (Jer. 16: 21).

Näistä kahdesta todistajasta profeetta sanoo edelleen: »Ja he kuulivat suuren äänen taivaasta sanovan heille: ’Nouskaa tänne.’ Niin he nousivat taivaaseen pilvessä, ja heidän vihollisensa näkivät heidät» (Ilm. 11: 12). Sen jälkeen kun Ranska kävi sotaa Jumalan kahta todistajaa vastaan, näitä on kunnioitettu enemmän kuin koskaan ennen. Vuonna 1804 perustettiin Britannian ja ulkomaan raamattuseura. Sen jälkeen muodostettiin Euroopan mantereelle samanlaisia järjestöjä lukuisine haaraosastoineen. Vuonna 1816 perustettiin Amerikan raamattuseura. Kun Britannian raamattuseura perustettiin, Raamattua oli painettu ja levitetty viidelläkymmenellä kielellä. Sen jälkeen se on käännetty useil- [251] le sadoille[*] kielille ja kielimurteille.273

Vuotta 1792 edeltäneiden viidenkymmenen vuoden aikana kiinnitettiin ulkolähetystyöhön vähän huomiota. Uusia lähetysseuroja ei perustettu, ja oli vain harvoja seurakuntia, jotka työskentelivät kristinuskon levittämiseksi pakanamaihin. Mutta kahdeksannentoista vuosisadan lopussa tapahtui suuri muutos. Ihmiset tulivat tyytymättömiksi järkeisopin seurauksiin sekä huomasivat Jumalan ilmoituksen ja käytännöllisen uskonnon välttämättömyyden. Tästä ajasta lähtien ulkolähetystyö on kasvanut ennenkuulumattoman nopeasti.274

Kirjapainotaidon kehitys on antanut uutta vauhtia Raamatun levittämiselle. Paremmat yhteydet eri maiden välillä, ennakkoluulojen ja kansallisen eristäytymishengen muodostamien vanhojen rajaaitojen murtuminen ja Rooman paavin maallisen vallan lopettaminen ovat avanneet tien Jumalan sanalle. Raamattua myydään esteettömästi Rooman kaduilla, ja se on nyt viety maapallon kaikkiin asuttuihin osiin.

Epäuskoinen Voltaire sanoi kerran kerskailevasti: »Olen kyllästynyt kuulemaan ihmisten alituiseen toistavan, että kaksitoista miestä on perustanut kristillisen uskonnon. Minä olen näyttävä, että yksi mies on kylliksi hävittämään sen.» Sukupolvi toisensa jälkeen on vaihtunut hänen kuolemansa jälkeen[*]. Miljoonat ovat liittyneet Raamattua vastaan sotiviin joukkoihin. Mutta niin kaukana ollaan sen häviöstä, että siellä, missä Voltairen aikana oli tätä Jumalan kirjaa sata kappaletta, on nyt kymmenen tuhatta, vieläpä sata tuhatta kappaletta. Raamatusta voidaan sanoa, niin kuin eräs varhaisista uskonpuhdistajista sanoi kristillisestä kirkosta: »Se on alasin, jonka päällä on kulutettu monta vasaraa.» Herra sanoo: »Jokainen ase, joka valmistetaan sinun varallesi, on oleva tehoton; ja jokaisen kielen, joka nousee käymään sinun kanssasi oikeutta, sinä osoitat vääräksi» (Jes. 54:17).

»Meidän Jumalamme sana pysyy iankaikkisesti.» »Luotettavat ovat kaikki hänen asetuksensa. Ne pysyvät järkkymättä aina ja iankaikkisesti; ne ovat tehdyt totuudessa ja oikeudessa» (Jes. 40: 8; Ps. 111: 7, 8). Kaikki, mikä rakennetaan ihmisten mielipiteille, on sortuva; mutta se, minkä perustuksena on Jumalan muuttumattoman sanan kallio, kestää ikuisesti.

[*]Vuonna 1986 oli Raamattu tai sen osia käännetty 1829 kielelle. Ks. lisäksi huom. 273 8.osan lopussa.

[*]Voltaire kuoli v. 1778.

[252]

Luku 16—Uudelle mantereelle

Samalla kun Englannin uskonpuhdistajat olivat hylänneet roomalaiskatolisen kirkon opit, he olivat säilyttäneet monia sen ulkonaisia muotoja. Vaikka Rooman arvovalta ja uskontunnustus siten hylättiin, useita sen tavoista ja juhlamenoista liitettiin Englannin kirkon jumalanpalvelukseen. Väitettiin, että nämä asiat eivät olleet omantunnon asioita; että vaikka ne eivät olleet Raamatun määräämiä eivätkä siis olleet oleellisia, ne eivät myöskään olleet kiellettyjä eivätkä näin ollen itsessään pahoja. Niiden noudattaminen oli omiaan kaventamaan uskonpuhdistukseen osallistuneiden seurakuntien ja Rooman välistä kuilua, ja niiden väitettiin auttavan katolilaisia hyväksymään protestanttisen opin.

Vanhoillisista ja sovittelunhaluisista englantilaisista tämä perustelu näytti vakuuttavalta. Mutta oli ryhmä, joka ei ollut samaa mieltä. Se että nämä tavat »olivat apuna sillan rakentamisessa Rooman ja uskonpuhdistuksen välisen kuilun yli»,275 oli heidän mielestään ratkaiseva peruste niiden säilyttämistä vastaan. He pitivät niitä sen orjuuden merkkeinä, josta he olivat vapautuneet ja johon he eivät halunneet palata. He väittivät, että Jumala on sanassaan säätänyt, miten häntä on palveltava, eikä ihmisillä ole oikeutta lisätä siihen tai ottaa siitä pois. Suuri luopumus alkoi siitä, että koetettiin Jumalan valtaa täydentää kirkon vallalla. Rooma aloitti määräämällä sellaista, mitä Jumala ei ollut kieltänyt, ja kielsi lopuksi sen, minkä Jumala selvästi oli määrännyt.

Monet halusivat vakavasti palata alkuseurakunnalle ominaiseen puhtauteen ja yksinkertaisuuteen. He pitivät monia Englannin kirkon vakiintuneita tapoja epäjumalanpalveluksen muistomerkkeinä eivätkä voineet sydämestään yhtyä sen jumalanpalvelukseen. Mutta maallisen vallan tukema kirkko ei sallinut kaavoistaan poikkeamista. Laki vaati ottamaan osaa sen jumalanpalveluksiin, ja laillista lupaa vailla ole; vat uskonnolliset kokoukset oli [253] kielletty vankeuden, maanpaon ja kuoleman uhalla.

Englannin uskonnollista sortoa pakoon

Seitsemännentoista vuosisadan alussa Englannin valtaistuimelle äskettäin noussut hallitsija ilmoitti päätöksestään saattaa puritaanit »mukautumaan tai — ahdistettuina poistumaan maasta tai muussa tapauksessa kokemaan vieläkin pahempaa».276 Kun heitä etsiskeltiin, vainottiin ja vangittiin, eikä tulevaisuuskaan näyttänyt lupaavan parempia päiviä, monet tulivat vakuuttuneiksi siitä, että niille, jotka tahtoivat palvella Jumalaa omantunnon hyväksymällä tavalla, »Englanti lakkasi ainiaaksi olemasta asuttava paikka».277 Viimein jotkut päättivät etsiä turvaa Hollannista. He joutuivat vaikeuksiin, kärsivät tappioita ja osa heistä joutui vankeuteen. Heidän aikeensa ehkäistiin ja heidät kavallettiin heidän vihollistensa käsiin. Mutta järkähtämätön kestävyys vei lopulta voittoon, ja he pääsivät turvaan Hollannin tasavallan rannikkoalueen ystävällisten asukkaiden luokse.

Paetessaan he olivat jättäneet talonsa, tavaransa ja elinkeinonsa. He olivat muukalaisia vieraassa maassa, kansan seassa, jolla oli erilainen kieli ja erilaiset tavat. Ansaitakseen leipänsä heidän täytyi ryhtyä uusiin, heille outoihin töihin. Keskiikäisten miesten, joiden elinkeinona oli ollut maanviljelys, täytyi nyt oppia käsitöitä. Mutta he tyytyivät oloihinsa eivätkä tuhlanneet aikaa toimettomuuteen tai valituksiin. Vaikka heitä usein ahdisti köyhyys, he kiittivät Jumalaa siunauksista, joita he vielä saivat, ja iloitsivat saadessaan häiritsemättä pitää hengellisiä kokouksia. »He tiesivät olevansa pyhiinvaeltajia eivätkä katsoneet paljon maallisiin asioihin, vaan nostivat katseensa taivaaseen, rakkaimpaan isänmaahansa, ja tyynnyttivät sydämensä.»278

Amerikkaan

Maanpakolaisuuden ja vastusten keskellä heidän rakkautensa ja uskonsa vahvistuivat. He luottivat Herran lupauksiin, eikä hän jättänyt heitä pulaan ahdingon aikana. Hänen enkelinsä olivat heidän lähellään rohkaisemassa ja tukemassa heitä. Ja kun Jumalan käsi näytti viittaavan meren yli osoittaen maata, johon he voisivat perustaa valtakunnan ja jättää lapsilleen uskonnonvapauden kallisarvoisen perinnön, he lähtivät empimättä kulkemaan kaitselmuksen osoittamaa tietä.

Jumala oli antanut koettelemusten kohdata lapsiaan valmistaakseen heitä armollisten aikeittensa toteuttamista varten. Seurakunta oli alennettu, jotta se voitaisiin ylentää. Jumala aikoi ilmaista voimansa sen auttamisessa antaakseen maailmalle uuden todistuksen siitä, että hän ei hylkää niitä, jotka häneen luottavat. Hän oli johtanut tapausten kulkua ja saattanut saatanan vihan ja pahojen ihmisten juonet edistämään hänen kunniaansa ja viemään hänen kansansa turvalliseen paikkaan. Vaino ja maanpako avasivat tien vapaudelle. [254] Ensin pakotettuina eroamaan Englannin kirkosta puritaanit olivat liittyneet yhteen luvaten vakavasti Herran vapaana kansana »kulkea yhdessä kaikilla hänen teillään, jotka he tunsivat tai tulisivat tuntemaan».279 Tässä ilmeni oikea uskonpuhdistuksen henki, protestanttisuuden elintärkeä periaate. Tämä päämäärä mielessään toivioretkeläiset lähtivät Hollannista etsimään kotia uudes ta maailmasta.

Lisää valoa odotettavissa

John Robinson, heidän pastorinsa, jota Kaitselmus esti matkust masta heidän kanssaan, sanoi heille jäähyväispuheessaan: »Veljet, meidän täytyy nyt ennen pitkää erota, ja Herra tietää, saanko minä elää ja koskaan enää nähdä teidän kasvojanne. Mutta olkoonpa Herra määrännyt niin tai näin, kehotan teitä Jumalan ja hänen pyhien enkeliensä edessä seuraamaan minua niin pitkälle kuin olen seurannut Kristusta. Jos Jumala jonkun muun välikappaleensa kautta ilmoittaa teille jotakin, olkaa yhtä valmiit vastaanottamaan se, kuin olitte konsanaan valmiit hyväksymään jonkin minun julistamani totuuden, sillä minä olen varma siitä, että Jumalalla on enemmän totuutta ja valoa, jotka vielä tulevat esiin hänen pyhästä sanastaan.»280

»Omasta puolestani en voi kylliksi surkutella reformoitujen seurakuntien tilaa, jotka ovat astuneet erääseen uskonnolliseen aikakauteen eivätkä nyt tahdo mennä pitemmälle kuin heidän uskonpuhdistuksensa välikappaleet. Luterilaisia ei saa menemään Lutherin näkemystä pitemmälle; ja te näette kalvinilaisten pysähtyneen siihen, mihin tuo suuri Jumalan mies heidät jätti, vaikka hänkään ei vielä nähnyt kaikkia asioita. Tämä on hyvin valitettava onnettomuus; sillä vaikka he olivat [255] [256] aikanaan palavia ja loistavia kynttilöitä, he eivät kuitenkaan saaneet selville Jumalan kaikkea viisautta, mutta jos he nyt eläisivät, he olisivat yhtä halukkaita vastaanottamaan lisävaloa, kuin olivat hyväksyessään ensiksi saamansa valon.»281

»Muistakaa seurakunnallista sopimustanne, jossa te olette luvanneet vaeltaa kaikilla Herran teillä, jotka hän on teille ilmoittanut tai on myöhemmin ilmoittava. Muistakaa lupaustanne ja liittoanne Jumalan ja toistenne kanssa kaiken sen valon ja totuuden vastaanottamisesta, mikä teille selviäisi hänen kirjoitetusta sanastaan. Samalla minä pyydän teitä olemaan varovaisia sen suhteen, mitä hyväksytte totuudeksi. Tutkikaa sitä ja verratkaa sitä totuuden kirjan muihin kohtiin, ennen kuin hyväksytte sen; sillä vasta äskettäin synkästä antikristillisestä pimeydestä päässeen kristillisen maailman ei ole mahdollista yhdellä kertaa saada täydellistä tietoa.»282

Uskonnonvapaus ymmärretään puutteellisesti

Omantunnonvapauden toivo innoitti pyhiinvaeltajaisiä uhmaamaan pitkän merimatkan vaaroja, kestämään erämaan vaikeuksia ja vastuksia sekä Jumalan siunauksen avulla laskemaan Amerikan rannoille mahtavan kansakunnan perustuksen. Rehellisyydestään ja jumalanpelostaan huolimatta nämä pyhiin vaeltajaisät eivät kuitenkaan vielä käsittäneet uskonnonvapauden suurta periaatetta. He olivat uhranneet paljon saadakseen itselleen vapauden, mutta eivät olleet yhtä valmiita myöntämään sitä muille. »Sangen harvoilla seitsemännentoista vuosisadan etevimmistäkään ajattelijoista ja siveydenopettajista oli oikeaa käsitystä siitä Uuden testamentin ilmaisemasta suuresta periaatteesta, joka tunnustaa Jumalan ihmisten uskon ainoaksi tuomariksi.»283 Oppi, jonka mukaan Jumala on antanut kirkolle oikeuden vallita omaatuntoa, ratkaista mikä on harhaoppia ja rangaista harhaoppisia, on syvimmälle juurtuneita paavillisia erehdyksiä. Hylätessään Rooman kirkon opit uskonpuhdistajat eivät olleet täysin vapaita tuosta kirkossa vallitsevasta suvaitsemattomuuden hengestä. Se synkkä pimeys, johon paavinvalta pitkän hallituksensa aikana oli kietonut koko kristikunnan, ei vielä ollut kokonaan hälvennyt. Eräs Massachusettsin lahden rannalla sijaitsevan siirtokunnan johtavista saarnaajista sanoi: »Suvaitsevaisuus teki maailman antikristilliseksi, eikä kirkko ole koskaan kärsinyt vahinkoa siitä, että on rangaissut harhaoppisia.»284 Siirtolaiset hyväksyivät ohjesäännön, jonka mukaan ainoastaan seurakunnan jäsenillä oli äänioikeus yhteiskunnan hallinnossa. Muodostettiin jonkinlainen valtionkirkko, jonka papiston ylläpitoon vaadittiin kaikkia osallistumaan, ja viranomaisilla oli valta tukahduttaa harhaoppisuus. Siten maallinen valta oli kirkon käsissä, ja ennen pitkää nämä toimenpiteet johtivat väistämättömään tulokseen - vainoon. [257]

Täyden uskonnonvapauden toteuttaminen

Yksitoista vuotta ensimmäisen siirtokunnan perustamisen jälkeen Roger Williams tuli uuteen maailmaan. Aikaisempien pyhiinvaeltajaisien tavoin hänkin tuli saadakseen elää vakaumuksensa mukaan; mutta heistä poiketen hän näki sen mitä aniharvat hänen aikalaisensa siihen mennessä olivat nähneet että tämä vapaus oli kaikkien ihmisten kieltämätön oikeus, olipa heidän uskontunnustuksensa mikä hyvänsä. Hän oli innokas totuuden etsijä ja piti Robinsonin tavoin mahdottomana, että kaikki Jumalan sanassa oleva valo olisi jo saatu. Williams oli uuden ajan kristikunnassa »ensimmäinen henkilö, joka järjesti yhteiskunnan hallinnon omantunnon vapauden opille, mielipiteiden tasavertaisuudelle lain edessä».285 Hän selitti, että esivallan velvollisuutena on estää rikollisuutta, mutta ei koskaan hallita omaatuntoa. »Kansa ja korkeimmat viranomaiset», hän sanoi, »voivat määrätä ihmisten velvollisuudet toisiaan kohtaan, mutta yrittäessään määrätä ihmisten velvollisuuksia Jumalaa kohtaan he ylittävät valtuutensa, eikä kukaan enää voi olla turvassa, sillä on selvää, että jos esivalta saa määrätä, se saattaa säätää noudatettavaksi yhden mielipidekokoelman tänään ja huomenna toisen, kuten Englannin eri kuninkaat ja kuningattaret sekä katolisen kirkon eri paavit ja kirkolliskokoukset ovat tehneet. Silloin uskosta tulisi kokoelma sekavia käsityksiä.»286

Sakon ja vankeuden uhalla vaadittiin olemaan läsnä perustetun kirkon jumalanpalveluksissa. Williams hylkäsi tämän lain. Englannin lain pahin määräys oli se, joka pakotti olemaan saapuvilla pitäjän kirkossa. Ihmisten pakottamista liittymään niihin, joilla oli eri uskontunnustus, hän piti heidän luonnollisten oikeuksiensa loukkauksena. Jumalattomien ja haluttomien raahaaminen yleisiin jumalanpalveluksiin oli hänen mielestään samaa kuin teeskentelyyn totuttaminen. »Ei ketään [258] pitäisi velvoittaa palvelemaan Jumalaa tai», hän lisäsi, »tukemaan varoillaan uskonnollista toimintaa vastoin omaa tahtoaan.» »Mitä», hänen vastustajansa huudahtivat, hänen periaatteistaan hämmästyneinä, »eikö työmiehen tule saada palkkansa?» »Kyllä», hän vastasi, »niiltä, jotka hänet paikkaavat.»287

Roger Williamsia kunnioitettiin ja rakastettiin uskollisena Jumalan palvelijana, harvinaisen lahjakkaana, ehdottoman rehellisenä ja todellista hyväntekeväisyyttä harjoittavana miehenä, mutta sitä ei voitu suvaita, että hän päättävästi kielsi esivallan oikeuden vallita kirkkoa ja vaati uskonnonvapautta. Väitettiin, että tämä uuden opin soveltaminen »kumoaisi maan valtiomuodon ja hallinnon».288 Hänet tuomittiin karkotettavaksi siirtokunnista, ja välttääkseen vangitsemisen hänen täytyi lopulta paeta talven pakkasessa ja pyryssä viljelemättömälle metsäseudulle.

»Neljätoista viikkoa olin vaikeuksien heiteltävänä kylmänä vuodenaikana saamatta kokea, mitä leipä ja vuode merkitsevät», hän sanoo, »mutta korpit ruokkivat minua erämaassa.» Ontto puu oli usein hänen suojanaan.289 Siten hän jatkoi vaivalloista pakoaan lumikinosten ja raivaamattomien metsien halki, kunnes hän löysi turvapaikan erään intiaaniheimon luona, jonka myötätunnon ja luottamuksen hän oli voittanut koettaessaan opettaa sille evankeliumin totuuksia.

Kuukausia kestäneen vaiheikkaan matkan jälkeen hän lopuksi saapui Narragansettnimisen lahden rannoille. Siellä hän laski perustuksen ensimmäiselle nykyaikaiselle valtiolle joka tunnusti täydellisesti uskonnonvapauden oikeuden. Roger Williamsin siirtokunnan perusperiaatteena oli, että »jokaisella tulisi olla vapaus palvella Jumalaa omantuntonsa valon mukaan».290 Hänen pieni valtionsa Rhode Island tuli sorrettujen turvapaikaksi, ja se kasvoi ja menestyi, kunnes sen periaatteet kansalaisvapaus ja uskonnollinen vapaus tulivat Amerikan tasavallan kulmakiviksi.

Siinä suurenmoisessa vanhassa asiakirjassa itsenäisyysjulistuksessa jossa maan isät esittivät oikeutensa, he selittivät: »Me pidämme itsestään selvänä, että kaikki ihmiset on luotu samanarvoisiksi, että heidän Luojansa on antanut heille tiettyjä luovuttamattomia oikeuksia, joiden joukossa ovat elämä, vapaus ja onneen pyrkiminen.» Perustuslaki vakuuttaa omantunnon loukkaamattomuutta hyvin selvin sanoin: »Mitään uskonnollista seikkaa ei saa koskaan asettaa kelpoisuusehdoksi julkiseen virkaan Yhdysvalloissa.» »Älköön kongressi säätäkö mitään lakia, jolla koetetaan tukea uskontoa tai estää sen vapaata harjoittamista.»

»Perustuslain laatijat tunnustivat sen ikuisen periaatteen, että ihmisen suhde Jumalaansa on inhimillisen lainsäädännön yläpuolella ja hänen omantuntonsa oikeudet luovuttamattomat. Tämä totuus ei tarvinnut todisteluja; tajuamme sen sisimmässämmeTämä inhimillisiä lakeja uhmaava tietoisuus on antanut voimia monille marttyyreille. He tunsivat, [259] että heidän velvollisuutensa Jumalaa kohtaan oli ihmisten säätämien lakien yläpuolella, eivätkä ihmiset voineet vallita heidän omaatuntoaan. Se on synnynnäinen periaate, jota mikään ei voi perin juurin hävittää.»291

Väestön kasvu ja ihanteiden madaltuminen

Kun Euroopan maihin levisi tieto maasta, jossa jokainen saattoi nauttia oman työnsä hedelmää ja seurata omantuntonsa ääntä, tuhansia ihmisiä kerääntyi uuden maailman rannoille. Siirtokuntien määrä lisääntyi nopeasti. »Massachusetts tarjosi erikoislailla vapaan pääsyn ja apua julkisista varoista minkä maan kristityille tahansa, jotka saattaisivat paeta sotia, nälänhätää ja vainoojien sortoa. Siten pakolaiset ja sorretut tehtiin lain avulla valtion vieraiksi. »292 Kaksikymmentä vuotta sen jälkeen, kun ensimmäinen maihinnousu oli tapahtunut Plymouthissa, oli yhtä monta tuhatta pyhiinvaeltajaa asettunut Uuteen Englantiin.

Turvatakseen päämääränsä, johon he pyrkivät, »he olivat tyytyväisiä ansaitessaan niukan elatuksen säästäväisyydellä ja kovalla työllä. He eivät pyytäneet maasta enempää kuin kohtuullisen palkan työstään. Mitkään kultaa tavoittelevat haaveet eivät houkutelleet heitä petollisella sädekehällään. — He tyytyivät yhteiskuntalaitoksensa hitaaseen mutta varmaan edistykseen. He kestivät kärsivällisesti erämaan hankaluudet kastellen vapauden puuta kyynelillään ja otsansa hiellä, kunnes se juurtui syvälle maahan.»

Raamattua pidettiin uskon perustuksena, viisauden lähteenä ja vapauden asiakirjana. Sen periaatteita teroitettiin ahkerasti kodissa, koulussa ja kirkossa, ja sen hedelmät näkyivät hyvinvoinnissa, tiedossa, puhtaudessa ja raittiudessa. Saattoi asua useita vuosia puritaanien siirtokunnissa »näkemättä juomaria, kuulematta kirosanoja tai tapaamatta kerjäläistä».293 Raamatun periaatteet osoittautuivat kansallisen suuruuden varmimmaksi turvaksi. Vähäpätöiset, hajalla olevat siirtokunnat kasvoivat voimakkaiden valtioiden liitoksi, ja maailma pani ihmetellen merkille rauhan ja menestyksen, joka oli »kirkolla ilman paavia ja valtiolla ilman kuningasta».

Mutta Amerikan rannoille siirtyi yhä enemmän sellaisia, joiden vaikuttimet olivat aivan toiset kuin ensimmäisten pyhiinvaeltajien. Vaikka alkuperäisellä uskolla ja puhtaudella oli laajalle ulottuva ja muovaava voima, sen vaikutus kuitenkin pieneni pienenemistään, kun yksinomaan maallista etua tavoittelevien lukumäärä kasvoi.

Se ensimmäisten siirtolaisten käytäntöön ottama järjestelmä, jonka mukaan vain seurakunnan jäsenet saivat äänestää ja olla siviilihallinnon viroissa, johti mitä turmiollisimpiin seurauksiin. Tämä menettelytapa oli omaksuttu valtion puhtauden säilyttämiseksi, mutta sen seurauksena oli kirkon turmeltuminen. Kun uskonnon tunnustaminen tehtiin äänestysoikeuden ja virkaanpää- [260] semisen ehdoksi, monet, joiden vaikuttimina olivat yksinomaan maalliset edut, liittyivät ilman sydämen muutosta seurakuntaan. Siten seurakunnat muodostuivat huomattavassa määrässä kääntymättömistä henkilöistä. Pappienkin joukossa oli sellaisia, jotka eivät ainoastaan suosineet vääriä oppeja vaan olivat myös tietämättömiä Pyhän Hengen uudistavasta voimasta. Täten ilmenivät jälleen ne vahingolliset seuraukset, joita niin usein on nähty kirkon historiassa Konstantinuksen päivistä nykyaikaan saakka, kun on yritetty rakentaa seurakuntaa valtion avulla ja pyydetty maallisen vallan tukea Kristuksen evankeliumille, vaikka Kristus itse sanoi: »Minun kuninkuuteni ei ole tästä maailmasta» (Joh. 18: 36). Samalla kun kirkon yhdistäminen valtioon, vaikkapa pienimmässäkin määrässä, voi näyttää tuovan maailman lähemmäksi kirkkoa, se todellisuudessa tuo kirkon lähemmäksi maailmaa. [261]

Protestanttisten kirkkojen rappeutuminen

Robinson ja Roger Williams olivat vakuuttavasti esittäneet, että totuutta paljastuu jatkuvasti ja että kristittyjen tulee olla valmiit vastaanottamaan kaikki se valo, joka loistaa Jumalan pyhästä sanasta, mutta heidän jälkeläisensä kadottivat näkyvistä tämän suuren periaatteen. Sekä Amerikan että Euroopan protestanttiset kirkot, jotka olivat saaneet suurena etuoikeutenaan vastaanottaa uskonpuhdistuksen siunaukset, pysähtyivät uudistusten tiellä. Vaikka aika ajoin nousi uskollisia miehiä julistamaan uutta totuutta ja paljastamaan kauan suosittuja erehdyksiä, useimmat ihmiset tyytyivät Kristuksen ajan juutalaisten ja Lutherin ajan Paavilaisten tavoin uskomaan niin kuin heidän isänsä olivat uskoneet ja elämään niin kuin nämä olivat eläneet. Sen tähden uskonto jälleen kangistui muodolliseksi, ja erehdyksiä ja taikauskoa, jotka olisi hylätty, jos seurakunta olisi jatkuvasti vaeltanut Jumalan sanan valossa, säilytettiin ja suosittiin. Siten uskonpuhdistuksen elähdyttävä henki sammui vähitellen, kunnes protestanttiset kirkot olivat melkein yhtä suuressa uudistuksen tarpeessa kuin katolinen kirkko Lutherin aikana. Vallitsi sama maailmallisuus ja hengellinen tylsyys, samanlainen kunnioitus ihmisten mielipiteitä kohtaan ja taipumus vaihtaa Jumalan sanan opetukset ihmisten teorioihin.

Raamatun laajaa levikkiä yhdeksännentoista vuosisadan alkupuolella ja maailman siten saamaa suurta valoa ei seurannut vastaava edistyminen ilmoitetun totuuden tuntemisessa eikä kokemusperäisessä uskonelämässä. Saatana ei voinut, kuten varhaisempina aikoina, pidättää kansalta Jumalan sanaa; se oli asetettu kaikkien ulottuville. Nyt hän pyrki toteuttamaan aikeensa johtamalla monet antamaan sille vain vähän arvoa. Ihmiset laiminlöivät Pyhän Kirjan tutkimisen, ja näin he jatkuvasti hyväksyivät vääriä selityksiä ja suosivat oppeja, joilla ei ollut perustusta Raamatussa.

Kun saatana näki, ettei hän vainolla saanut hävitetyksi totuutta, hän oli jälleen turvautunut sovittelukeinoon, joka johti suureen luopumukseen ja Rooman kirkon muodostamiseen. Hän ei tällä kertaa johtanut kristittyjä liittoutumaan pakanoiden kanssa vaan sellaisten ihmisten kanssa, jotka rakkaudellaan tähän maailmaan olivat osoittautuneet yhtä todellisiksi epäjumalanpalvelijoiksi kuin veistettyjen kuvien kumartajat. Tämän yhdistymisen seuraukset olivat nyt yhtä turmiolliset kuin varhaisempinakin aikoina. Ylpeyttä ja kohtuuttomuutta vaalittiin uskonnon verhon alla, ja seurakunnat turmeltuivat. Saatana väärensi jatkuvasti Raamatun oppeja, ja miljoonia ihmisiä tuhoamaan tarkoitetut perimätiedot juurtuivat syvälle. Kirkko tuki ja puolusti näitä perimätietoja sen sijaan, että olisi taistellut »sen uskon puolesta, joka kerta kaikkiaan on pyhille annettu». Siten alennettiin ne periaatteet, joiden puolesta uskonpuhdistajat olivat tehneet työtä ja kärsineet niin paljon. [262]

Luku 17—Kristuksen takaisintulon enteitä

Raamatussa ilmoitetuista totuuksista on vakavimpia ja samalla ihanimpia se sanoma, että Kristus tulee toisen kerran täyttääkseen suuren lunastustyön. Jumalan kansalle, joka niin kauan on joutunut vaeltamaan muukalaisena »kuoleman varjon maassa», on annettu kallis toivo siinä ilosanomassa, että Hän, joka on »ylösnousemus ja elämä», on ilmestyvä noutamaan kotiin vieraassa maassa olevat lunastettunsa. Kristuksen toisen tulemisen oppi on Pyhän Raamatun perussävel. Siitä päivästä lähtien, jolloin ensimmäiset esivanhempamme surren jättivät Eedenin, uskon lapset ovat odottaneet luvatun Vapahtajan saapumista murskaamaan hävittäjän vallan ja viemään heidät takaisin kadotettuun paratiisiin. Muinaisajan pyhät miehet odottivat Messiaan tuloa kirkkaudessa toivonsa täyttymyksenä. Eenok, joka oli seitsemättä sukupolvea Eedenin asukkaista laskettuna ja joka vaelsi maan päällä Jumalan yhteydessä kolmesataa vuotta, sai kaukaa katsella Vapahtajan tulemusta. »Katso», hän sanoi, »Herra tulee tuhannen tuhansine pyhinensä tuomitsemaan kaikkia» (Juud. 14, 15). Patriarkka Job huudahti kärsimystensä yönä horjumattoman luottavasti: »Minä tiedän lunastajani elävän, ja viimeisenä hän on seisova multien päällä. Ja sittenkuin tämä nahka on yltäni raastettu ja olen ruumiistani irti, saan minä nähdä Jumalan. Hänet olen minä näkevä apunani; minun silmäni saavat nähdä hänet eikä vieraana» (Job 19: 25-27).

Lupauksia Jeesuksen takaisintulosta

Kristuksen tuleminen perustamaan vanhurskauden valtakunnan on innoittanut pyhien kirjoittajien ylevimmät ja innokkaimmat ilmaisut. Raamatun runoilijat ja profeetat ovat kuvailleet sitä taivaallista tulta hehkuvin sanoin. Psalmirunoilija lauloi Israelin kuninkaan voimasta ja majesteettiudesta: »Siionista, jonka kauneus on täydellinen, Jumala ilmestyy kirkkaudessa. Meidän Jumalamme tulee eikä vaikene —. Hän kutsuu taivaat ylhäältä ja maan, tuomitakseen kansansa» (Ps. 50: 2-4). »Iloitkoot taivaat, ja riemuitkoon maa Herran edessä, [263] sillä hän tulee, sillä hän tulee tuomitsemaan maata: hän tuomitsee maanpiirin vanhurskaudessa ja kansat uskollisuudessansa» (Ps. 96:11,13).

Profeetta Jesaja sanoo: »Herätkää ja riemuitkaa, te jotka tomussa lepäätte, sillä sinun kasteesi on valkeuksien kaste, ja maa tuo vainajat ilmoille.» »Sinun kuolleesi virkoavat eloon, minun ruumiini nousevat ylös.» »Hän hävittää kuoleman ainiaaksi, ja Herra, Herra pyyhkii kyyneleet kaikkien kasvoilta ja ottaa pois kansansa häväistyksen kaikesta maasta. Sillä Herra on puhunut. Ja sinä päivänä sanotaan: Katso, tämä on meidän Jumalamme, jota me odotimme meitä pelastamaan; tämä on Herra, jota me odotimme: iloitkaamme ja riemuitkaamme pelastuksesta, jonka hän toi» (Jes. 26: 19; 25:8, 9).

Habakuk katseli pyhässä näyssä hänen tulemustaan ja sanoi hurmaantuneena: »Jumala tulee Teemanista, Pyhä Paaranin vuorelta. Hänen valtasuuruutensa peittää taivaat, hänen ylistystänsä on maa täynnä. Hänen hohteensa on kuin aurinko.» »Hän seisahtuu ja mittaa maan, hän katsahtaa ja saa kansat vapisemaan. Ikivuoret särkyvät, ikuiset kukkulat vaipuvat, hänen polkunsa ovat iankaikkiset.» »Kohtaako sinun vihasi virtoja, merta sinun kiivastuksesi, koska ajat hevosillasi, pelastuksesi vaunuilla?» »Vuoret näkevät sinut ja järkkyvät, — syvyys antaa äänensä, kohottaa kätensä korkealle. Aurinko ja kuu astuvat majaansa sinun kiitävien nuoltesi valossa, sinun keihääsi salaman hohteessa.» »Sinä olet lähtenyt auttamaan kansaasi, auttamaan voideltuasi» (Hab. 3: 3-13).

Vähän ennen kuin Vapahtaja erosi opetuslapsistaan, hän lohdutti heitä heidän surussaan vakuuttamalla, että hän tulisi takaisin. »Älköön teidän sydämenne olko murheellinen», hän sanoi. »Minun Isäni kodissa on monta asuinsijaa. Jos ei niin olisi, sanoisinko minä teille, että minä menen valmistamaan teille sijaa? Ja vaikka minä menen valmistamaan teille sijaa, tulen minä takaisin ja otan teidät tyköni» (Joh. 14: 1-3). »Mutta kun Ihmisen Poika tulee kirkkaudessaan ja kaikki enkelit hänen kanssaan, silloin hän istuu kirkkautensa valtaistuimelle. Ja hänen eteensä kootaan kaikki kansat» (Matt. 25: 31, 32).

Enkelit, jotka viipyivät Öljymäellä Kristuksen noustua ylös taivaaseen, uudistivat opetuslapsille lupauksen hänen paluustaan sanoen: »Tämä Jeesus, joka otettiin teiltä ylös taivaaseen, on tuleva samalla tavalla, kuin te näitte hänen taivaaseen menevän» (Ap.t. 1: 11). Apostoli Paavali todisti Pyhän Hengen innoittamana: »Itse Herra on tuleva alas taivaasta käskyhuudon, ylienkelin äänen ja Jumalan pasunan kuuluessa» (1 Tess. 4: 16). Ja Patmoksen profeetta sanoo: »Katso, hän tulee pilvissä, ja kaikki silmät saavat nähdä hänet» (Ilm. 1:7).

Jeesuksen toinen tuleminen liittyy aikaan, »jolloin kaikki jälleen kohdallensa asetetaan, mistä Jumala on ikiajoista saakka puhunut pyhäin profeettainsa suun kautta» (Ap.t. 3. 21). Silloin pahuuden pitkäaikainen valta kukistetaan. Silloin »maailman kunin- [264] kuus on tullut meidän Herrallemme ja hänen Voidellullensa, ja hän on hallitseva aina ja iankaikkisesti» (Ilm. 11: 15). »Herran kunnia ilmestyy: kaikki liha saa sen nähdä.» »Niin saattaa Herra, Herra versomaan vanhurskauden ja kiitoksen kaikkien kansojen nähden.» »Sinä päivänä Herra Sebaot on oleva loistava kruunu ja kunnian seppele kansansa jäännökselle» (Jes. 40: 5; 61:11; 28: 5).

Sitten perustetaan Messiaan kauan odotettu rauhan valtakunta koko taivaan alle. »Herra lohduttaa Siionin, lohduttaa kaikki sen rauniot, hän tekee sen erämaasta kuin Eedenin ja sen arosta kuin Herran puutarhan.» »Sille annetaan Libanonin kunnia, Karmelin ja Saaronin ihanuus.» »Ei sinua enää sanota ’hyljätyksi’ eikä sinun maatasi enää sanota ’autioksi’; vaan sinua kutsutaan ’minun rakkaakseni’ ja sinun maatasi ’aviovaimoksi’.» »Niinkuin ylkä iloitsee morsiamesta, niin sinun Jumalasi iloitsee sinusta» (Jes. 51:3; 35: 2; 62: 4, 5).

Seurakunnan autuaallinen toivo

Herran tuleminen on kaikkina aikoina ollut hänen todellisten seuraajiensa autuaallinen toivo. Kun Vapahtaja erosi opetuslapsistaan Öljymäellä, hänen takaisintulolupauksensa valaisi heille tulevaisuuden ja täytti heidän sydämensä ilolla ja toivolla, joita suru ei voinut tukahduttaa eivätkä koettelemukset himmentää. Kärsimysten ja vainojen keskellä »suuren Jumalan ja Vapahtajamme Kristuksen Jeesuksen kirkkauden ilmestyminen» oli heille »autuaallinen toivo». Kun Tessalonikan kristityt surivat kuoleman valtaan joutuneita rakkaitaan, jotka olivat toivoneet saavansa elää ja omin silmin nähdä Herran tulemisen, heidän opettajansa Paavali kiinnitti heidän huomionsa Vapahtajan tulemuksessa tapahtuvaan ylösnousemukseen kirjoittamalla heille: »Kristuksessa kuolleet nousevat ylös ensin; sitten meidät, jotka olemme elossa, jotka olemme jääneet tänne, temmataan yhdessä heidän kanssaan pilvissä Herraa vastaan yläilmoihin; ja niin me saamme aina olla Herran kanssa. Niin lohduttakaa siis toisianne näillä sanoilla» (1 Tess. 4:16-18).

Kallioisella Patmossaarella rakastettu opetuslapsi kuuli lupauksen: »Totisesti, minä tulen pian», ja hänen kaipaava vastauksensa »Amen, tule, Herra Jeesus» esittää seurakunnan rukouksen koko sen maallisen vaelluksen aikana (Ilm. 22: 20).

Vankiloista, polttorovioilta ja mestauslavoilta, missä pyhät marttyyrit todistivat totuudesta, tulee vuosisatojen takaa selityksiä heidän uskonsa ja toivonsa perustuksesta. Eräs näistä kristityistä sanoo: »Vakuuttuneina hänen persoonallisesta ylösnousemuksestaan ja tämän perusteella myös omasta ylösnousemuksestaan hänen tullessaan he halveksivat kuolemaa, ja heidän havaittiin olevan sen yläpuolella.»294 He olivat valmiit menemään alas hautaan voidakseen »nousta ylös vapaina».295 He odottivat »Herran tuloa taivaasta pilvissä Isänsä kirkkaudes- [265] sa perustamaan vanhurskaille valtakunnan». Valdolaisilla oli sama usko.296 Wycliff piti Vapahtajan palaamista seurakunnan toivona.297

Luther sanoi: »Minä olen täysin vakuuttunut, että tuomiopäivä ei voi viipyä täyttä kolmeasataa vuotta. Jumala ei tahdo eikä voi sietää tätä jumalatonta maailmaa paljon kauemmin.» »Se suuri päivä lähestyy, jolloin ilkitöiden valtakunta kukistetaan.»298

»Tämä vanha maailma on lähellä loppuaan», sanoi Melanchthon. Calvin neuvoo kristittyjä, »etteivät epäröisi, hartaasti odottaessaan Kristuksen tulemisen päivää toivottavimpana kaikista asioista», ja selittää, että »koko uskovaisten perhe pitää katseensa suunnattuna tähän päivään». »Meidän täytyy isota Kristusta, meidän täytyy tutkia ja miettiä», hän sanoo, »kunnes koittaa se suuri päivä, jolloin Herramme täydellisesti ilmaisee valtakuntansa kunnian.»299

»Eikö Herramme Jeesus ole kantanut lihaamme taivaaseen?» sanoi Knox, Skotlannin uskonpuhdistaja, »ja eikö hän ole tuleva takaisin? Me tiedämme hänen tulevan ja tulevan pian.» Ridley ja Latimer, jotka antoivat henkensä totuuden puolesta, odottivat uskossa Herran tuloa. Ridley kirjoitti: »Maailma lähestyy epäilemättä loppuaan. Niin minä uskon ja siksi myös sen sanon. Huutakaamme Jumalan palvelijan Johanneksen kanssa Kristukselle, Vapahtajallemme: Tule, Herra Jeesus!»300

»Ajatus Herran tulemisesta», sanoo Baxter, »on minusta hyvin suloinen ja ilahduttava.301 Usko tekee hänen pyhilleen luonteenomaiseksi, että he rakastavat hänen ilmestymistään ja odottavat tämän autuaallisen toivon toteutumista.» »Jos kuolema on viimeinen vihollinen, joka kukistetaan ylösnousemuksessa, voimme siitä oppia, miten hartaasti uskovaisten tulisi toivoa ja rukoilla, että Kristus tulisi toisen kerran ja antaisi tämän täydellisen ja lopullisen voiton.»302 »Sitä päivää tulisi kaikkien uskovaisten ikävöidä ja toivossa odottaa lunastustyön sekä heidän toiveidensa ja pyrkimystensä täyttymisen päivänä.» »Jouduta, oi Herra, tätä autuasta päivää!»303 Sellainen oli apostolisen seurakunnan, »erämaan seurakunnan» ja uskonpuhdistajien toivo.

Lissabonin maanjäristys

Profetia ei ilmaise ainoastaan Kristuksen tulemisen tapaa ja tarkoitusta vaan esittää myös esimerkkejä, joista voi tietää, milloin se on lähellä. Jeesus sanoi: »On oleva merkit auringossa ja kuussa ja tähdissä» (Luuk. 21: 25). »Aurinko pimenee, eikä kuu anna valoansa, ja tähdet putoilevat taivaalta, ja voimat, jotka taivaissa ovat, järkkyvät. Ja silloin he näkevät Ihmisen Pojan tulevan pilvissä suurella voimalla ja kirkkaudella» (Mark. 13: 24-26). Ilmestyskirjassa esitetään ensimmäiset Kristuksen tuloa edeltävät merkit seuraavasti: »Tuli suuri maanjäristys, ja aurinko meni mustaksi niinkuin karvainen säkkipuku, ja kuu muuttui kokonaan kuin vereksi» (Ilm. 6:12).

Näitä merkkejä näkyi jo ennen [266] yhdeksännentoista vuosisadan alkua. Ennustus alkoi toteutua siten, että vuonna 1755 tapahtui kauhein muistiin merkitty maanjäristys. Vaikka se yleisesti tunnetaan Lissabonin maanjäristyksen nimellä, se ulottui suureen osaan Eurooppaa, Afrikkaa ja Amerikkaa. Se tuntui Grönlannissa, LänsiIntiassa, Madeiran saarella, Norjassa, Ruotsissa, IsoBritanniassa ja Irlannissa, kaikkiaan lähes 6,5 miljoonan neliökilometrin suuruisella alueella. Afrikassa järähdys oli melkein yhtä voimakas kuin Euroopassakin. Suuri osa Algeriaa tuhoutui; ja lähellä Marokkoa maa nieli kitaansa kylän, jossa oli lähes kymmenentuhatta asukasta. Suunnattoman suuri aalto syöksyi Espanjan ja Afrikan rannikoiden yli peittäen kaupungit ja aiheuttaen suurta hävitystä. Espanjassa ja Portugalissa järistys oli rajuin. Kadizin yli vyöryneen aallon sanottiin olevan 18 metriä korkea. Vuoret, muutamat niistä Portugalin suurimpia, »järkkyivät rajusti perustuksiaan myöten. Muutamien huiput aukenivat, repeytyivät ja pirstoutuivat omituisella tavalla, jolloin suunnattoman suuria kivimassoja syöksyi vieressä oleviin laaksoihin. Näistä vuorista kerrotaan kohonneen tulenliekkejä».304 [267]

»Lissabonissa kuului maanalaista jylinää, ja välittömästi sen jälkeen kova täräys tuhosi suurimman osan kaupunkia. Noin kuudessa minuutissa kuusikymmentätuhatta ihmistä menetti henkensä. Meri vetäytyi ensin taaksepäin, niin että matalikoilla pohja paljastui; sitten se syöksyi takaisin nousten vähintään 15 metriä yli tavallisen vedenkorkeuden.» »Niiden merkillisten tapahtumien joukossa, joita onnettomuus aiheutti Lissabonissa, oli uuden kokonaan marmorista rakennetun tavattoman kalliiksi tulleen rantalaiturin vajoaminen. Suuri väkijoukko oli kerääntynyt turvaan laiturille voidakseen olla kaatuvien raunioiden ulottumattomissa; mutta äkkiä laituri upposi kaikkine ihmisineen, eikä ainoakaan hukkuneista koskaan tullut näkyviin.»305

»Heti maanjäristyksen aiheuttaman tärähdyksen jälkeen sortuivat kaupungin kaikki kirkot ja luostarit, melkein kaikki suuret yleiset rakennukset ja runsas neljäsosa muista rakennuksista. Noin kahden tunnin sisällä tärähdyksen jälkeen syttyi kaupungin eri osissa tulipaloja, jotka raivosivat ankarasti lähes kolme päivää, niin että kaupunki tuhoutui täydellisesti. Maanjäristys tapahtui juhlapäivänä, kirkkojen ja hiostarien ollessa täynnä ihmisiä, joista vain harvat pelastuivat.»306 »Kansan kauhu oli sanoin kuvaamaton. Kukaan ei itkenyt; kyyneleet eivät voineet ilmaista sen suuruutta. Ihmiset juoksivat sinne ja tänne suunniltaan kauhusta ja hämmästyksestä ja huusivat lyöden kasvoihinsa ja rintoihinsa: ’Misericordia! Maailman loppu on tullut!’ Äidit unohtivat lapsensa ja juoksivat ympäriinsä ristiinnaulitun kuvia kantaen. Onnettomuudeksi monet etsivät suojaa kirkoista. Aivan turhaan asetettiin sakramentti esille. Turhaan ihmisraukat syleilivät alttareita. Kuvat, papit ja kansa hautautuivat samaan rauniokasaan.» On arvioitu, että yhdeksänkymmentä tuhatta ihmistä menetti henkensä tuona kohtalokkaana päivänä.

Pimeä päivä

Kaksikymmentä vuotta myöhemmin oli nähtävissä seuraava ennustuksen mainitsema merkki: auringon ja kuun pimeneminen. Tämän merkin teki erikoisen huomattavaksi se, että sen täyttymisen aika oli tarkoin osoitettu. Kun Vapahtaja keskustellessaan opetuslapsensa kanssa Öljymäellä oli kuvaillut seurakunnan pitkää koettelemusten aikaa 1260 paavillisen vainon vuotta, josta ajasta hän oli sanonut, että se lyhennettäisiin hän mainitsi joitakin tulemisensa merkkejä sekä ilmoitti ajan, jolloin ensimmäinen näistä nähtäisiin. Hän sanoi: »Niinä päivinä sen ahdistuksen jälkeen, aurinko pimenee, eikä kuu anna valoansa» (Mark. 13: 24). Nuo 1260 päivää eli vuotta päättyivät vuonna 1798. Vainoaminen oli melkein kokonaan tauonnut neljännesvuosisataa aikaisemmin. Tämän vainon jälkeen aurinko Kristuksen sanojen mukaan pimenisi. Toukokuun 19. päivänä 1780 tämä ennustus toteutui.

»Melkeinpä ainoa tällainen hy- [268] vin salaperäinen ja toistaiseksi selittämätön ilmiö on pimeä päivä 19. 5. 1780, jolloin Uuden Englannin valtiossa koko näkyvä taivas ja ilmakehä pimenivät selittämättömällä tavalla.»307

Eräs massachusetilainen silminnäkijä antaa tapahtumasta seuraavan kuvauksen.

»Aamulla aurinko nousi kirkkaana, mutta pian pilvi peitti sen. Pilvet laskeutuivat alemmaksi ja muuttuivat mustiksi ja uhkaavan näköisiksi. Salamat leimahtelivat, ukkonen jyrisi ja satoi vähän. Kello yhdeksän tienoilla pilvet harvenivat ja muuttuivat kuparin värisiksi. Tämä outo valo teki maan, kalliot, puut, rakennukset, veden ja ihmiset luonnottoman näköisiksi. Muutamia minuutteja myöhemmin raskas musta pilvi levisi yli koko taivaan, lukuunottamatta kapeaa reunaa taivaanrannassa, ja oli yhtä pimeää kuin tavallisesti kesäiltana klo 9. -

»Kansan valtasi vähitellen pelko, tuska ja kauhu. Naisia seisoi ovilla katsellen pimeää maisemaa. Miehet palasivat kotiin työstään pelloilta, puusepät jättivät työkalunsa, sepät pajansa ja kauppiaat myymälänsä. Oppilaat lähetettiin koulusta kotiin ja pelästyneinä he juoksivat kotiin päin. Matkalla olevat pysähtyivät lähimpiin taloihin. Kaikki kysyivät: ’Mitä on tulossa?’ Näytti siltä kuin hirmumyrsky olisi puhkeamassa maan ylle tai kaiken loppu olisi käsillä.

»Kynttilöitä sytytettiin, ja takkavalkeat loistivat yhtä kirkkaasti kuin kuuttomana syysiltana. Kanat lensivät orrelleen nukkumaan, karja kokoontui ammuen laidunsuojiin, sammakot kurnuttivat, linnut lauloivat iltalaulujaan ja yölepakot lentelivät. Mutta ihmiset tiesivät, että yö ei ollut vielä tullut.

»Tri Nathanael Whittaker, Salemissa olevan tabernaakkelikirkon pastori, piti rukoushuoneessa jumalanpalveluksen ja sanoi saarnassaan, että pimeys oli yliluonnollinen. Kokouksia pidettiin monissa muissakin paikoissa. Kaikissa niissä valittiin saarnojen teksteiksi sellaisia raamatunkohtia, jotka osoittivat, että pimeys oli Raamatun ennustusten täyttymystä. — Pimeys oli synkimmillään kellon näyttäessä vähän yli yhtätoista.»308 »Useimmissa osissa maata oli päivällä niin pimeää, ettei voinut nähdä aikaa taskueikä seinäkellosta; ei myöskään voinut syödä päivällistä eikä suorittaa taloustehtäviä ilman kynttilänvaloa.

»Tämän pimeyden laajuus oli tavaton. Se huomattiin niin kaukana idässä kuin Falmouthissa. Lännessä se ulottui Connecticutin kaukaisimpaan osaan ja Albaniin. Etelässä se havaittiin kaikkialla meren rannoilla ja pohjoisessa uloimmissa amerikkalaisissa siirtokunnissa.»309

Päivällä vallinnut synkkä pimeys alkoi hälvetä pari tuntia ennen illan tuloa. Taivas selkeni osittain, ja aurinko tuli näkyviin, vaikkakin sitä vielä peitti synkkä, raskas usva. »Auringonlaskun jälkeen taivas meni jälleen pilveen, ja tuli hyvin nopeasti pimeä. Pimeys ei ollut yöllä vähemmän omituinen ja pelottava kuin päivälläkään. Vaikka oli melkein täysikuu, mitään esinettä ei voinut erottaa ilman keinovaloa, joka [269] naapuritalosta tai muista jonkin matkan päässä olevista paikoista katsottuna näytti tuikkivan melkein läpimääsemättömässä Egyptin pimeydessä.»310 Eräs silminnäkijä sanoi tästä ilmiöstä: »En voinut olla kuvittelematta, että jos maailmankaikkeuden kaikki valaisevat kappaleet olisivat joutuneet läpipääsemättömään pimeyteen tai kokonaan hävinneet, pimeys ei olisi voinut olla täydellisempi.»311 Vaikka sinä iltana klo 9 nousi täysikuu, se ei vähimmässäkään määrässä voinut karkottaa noita kuoleman varjoja. Keskiyön jälkeen pimeys hälveni, ja kun kuu tuli näkyviin, se oli veren värinen.

Toukokuun 19. päivää 1780 kutsutaan historiassa »pimeäksi päiväksi». Mooseksen ajan jälkeen ei ole merkitty muistiin mitään yhtä synkkää, yhtä laajalle ulottunutta ja yhtä kauan kestänyttä pimeää aikaa. Silminnäkijäin kuvaukset tästä tapahtumasta ovat vain seuraavien Jumalan sanojen kaikua, jotka profeetta Jooel on kirjoittanut kaksituhatta viisisataa vuotta ennen niiden täyttymystä: »Aurinko muuttuu pimeydeksi ja kuu vereksi, ennenkuin Herran päivä tulee, se suuri ja peljättävä» (Jooel 2: 31).

Kristikunnan piittaamattomuus ajan merkeistä

Kristus oli kehottanut kansaansa ottamaan vaarin hänen tulemisensa merkeistä ja iloitsemaan nähdessään todisteita Kuninkaansa tulosta. »Kun nämä alkavat tapahtua», hän sanoi, »niin rohkaiskaa itsenne ja nostakaa päänne, sillä teidän vapautuksenne on lähellä.» Hän kehotti seuraajiaan katsomaan keväällä lehteen puhkeavia puita ja sanoi: »Kun ne jo puhkeavat lehteen, niin siitä te näette ja itsestänne ymmärrätte, että kesä jo on lähellä. Samoin te myös, kun näette tämän tapahtuvan, tietäkää, että Jumalan valtakunta on lähellä» (Luuk. 21: 28, 30,31).

Mutta kun seurakunnassa ylpeys ja muodollisuus syrjäyttivät nöyryyden ja jumalisuuden, kylmeni rakkaus Kristukseen ja usko hänen tulemiseensa. Maailmallisuuden ja nautintojen kiehtomina Jumalan omiksi tunnustautuneet ihmiset eivät kiinnittäneet huomiota Vapahtajan opetuksiin hänen tulemisensa merkeistä. Oppia Kristuksen toisesta tulemisesta väheksyttiin ja sitä koskevat raamatunkohdat tehtiin hämäriksi väärillä selityksillä, kunnes se suureksi osaksi syrjäytettiin ja unohdettiin. Näin tapahtui erityisesti Amerikan seurakunnissa. Kaikkien yhteiskuntaluokkien nauttima vapaus ja hyvinvointi, kiihkeän rikastumisen ja komeilunhalun aiheuttama omistautuminen rahan hankintaan, innokas suosion ja vallan tavoittelu, jotka näyttivät olevan kaikkien ulottuvilla, johtivat ihmiset keskittämään mielenkiintonsa ja toiveensa tämän elämän asioihin ja siirtämään kaukaiseen tulevaisuuteen sen vakavan päivän, jolloin asiain nykyinen järjestys lakkaa.

Esittäessään seuraajilleen takaisintulonsa merkit Vapahtaja kertoi myös siitä luopumuksesta, [270] joka vallitsisi juuri hänen toisen tulemisensa edellä. Olisi niin kuin Nooan päivinä maallisista puuhista ja nautinnon tavoittelusta johtuvaa toimintaa ja liikettä ostamista, myymistä, istuttamista, rakentamista, naimista ja naittamista mutta Jumala ja tuleva elämä unohdettaisiin. Tänä aikana eläville kuuluu Kristuksen kehotus: »Pitäkää vaari itsestänne, ettei teidän sydämiänne raskauta päihtymys ja juoppous eikä elatuksen murheet, niin että se päivä yllättää teidät äkkiarvaamatta.» »Valvokaa siis joka aika ja rukoilkaa, että saisitte voimaa paetaksenne tätä kaikkea, mikä tuleva on, ja seisoaksenne Ihmisen Pojan edessä» (Luuk. 21: 34, 36).

Tämän ajan seurakunnan tilaa kuvataan Ilmestyskirjassa Vapahtajan sanoilla: »Sinulla on se nimi että elät, mutta sinä olet kuollut.» Ja niille, jotka eivät suostu nousemaan välinpitämättömyydestään, hän antaa seuraavan vakavan varoituksen: »Jos et valvo, niin minä tulen kuin varas, etkä sinä tiedä, millä hetkellä minä sinun päällesi tulen» (Ilm. 3:1, 3).

Kristuksen tuloa kuuluttava sanoma

Oli välttämätöntä herättää ihmiset näkemään heitä uhkaavat vaarat ja valmistumaan armonajan päättymiseen liittyviin vakaviin tapahtumiin. Jumalan profeetta todistaa: »Suuri on Herran päivä ja sangen peljättävä; kuka voi sitä kestää?» Kuka voi selviytyä, kun ilmestyy hän, jolle sanotaan: »Sinun silmäsi ovat puhtaat, niin ettet voi katsoa pahaa etkä saata katsella turmiota» (Jooel 2: 11; Hab. 1: 13). Niille, jotka huutavat: »Minun Jumalani! Me tunnemme sinut», mutta ovat rikkoneet hänen liittonsa ja ottaneet vieraan jumalan, kätkien syntiä sydämeensä ja rakastaen vääryyden polkuja, niille Herran päivä on »pimeys eikä valkeus, synkeys, jossa ei valoa ole» (Hoos. 8: 2, 1; Ps. 16: 4; Aam. 5: 20). Herra sanoo: »Siihen aikaan minä tutkin lampuilla Jerusalemin ja rankaisen ne miehet, jotka rauhassa makaavat pohjasakkansa päällä ja sanovat sydämessään: Ei Herra tee hyvää eikä pahaa» (Sef. 1: 12). »Minä kostan maanpiirille sen pahuuden ja jumalattomille heidän pahat tekonsa; minä lopetan julkeitten kopeuden ja painan maahan väkivaltaisten ylpeyden» (Jes. 13: 11). »Eivätkä voi pelastaa heitä heidän hopeansa ja kultansa.» »Heidän rikkautensa joutuu ryöstettäväksi, ja heidän talonsa jäävät autioiksi» (Sef. 1: 18,13).

Katsellessaan tätä kauhistuttavaa aikaa profeetta Jeremia huudahti: »Sydämeni väräjää minussa; en voi vaieta, sillä minä kuulen pasunan äänen, sotahuudon. Hävitys tulee hävityksen päälle» (Jer. 4:19, 20).

»Vihan päivä on se päivä, tuskan ja ahdistuksen päivä, häviön ja hävityksen päivä, pimeyden ja synkeyden päivä, pilven ja sankan sumun päivä, pasunan ja sotahuudon päivä» (Sef. 1:15,16) »Katso, Herran päivä tulee — tekemään autioksi maan ja hävittämään siitä sen syntiset» (Jes. 13: 9).

Tätä suurta päivää silmällä pi- [271] täen Jumalan sana kehottaa juhlallisin ja syvästi vaikuttavin sanoin hänen kansaansa heräämään hengellisestä uneliaisuudestaan ja etsimään hänen kasvojaan katuvin ja nöyrin sydämin. »Puhaltakaa pasunaan Siionissa, toitottakaa torvia minun pyhällä vuorellani. Jokainen maan asukas on vapiseva, sillä Herran päivä tulee. Niin, se on lähellä.» »Kuuluttakaa pyhä paasto, kutsukaa koolle juhlakokous. Kootkaa kansa, pitäkää pyhä seurakuntakokous, kerätkää vanhukset, kootkaa lapset ja rintoja imeväiset; lähteköön ylkä huoneestansa ja morsian kammiostansa. Eteisen ja alttarin välillä itkekööt papit, jotka toimittavat Herran palvelusta.» »Kääntykää minun tyköni kaikesta sydämestänne, paastoten, itkien ja valittaen. Reväiskää rikki sydämenne, älkää vaatteitanne, ja kääntykää Herran, teidän Jumalanne, tykö; sillä hän on armahtavainen ja laupias, pitkämielinen ja armosta rikas ja hän katuu pahaa» (Jooel.2: 1,15-17,12,13).

Kansan valmistamiseksi kestämään Jumalan suurena päivänä oli suoritettava suuri uudistustyö. Jumala näki, että monet hänen omikseen tunnustautuvat eivät rakentaneet ikuisuutta varten, ja armossaan hän aikoi lähettää varoitussanoman herättämään heidät heidän horrostilastaan ja saattamaan heidät valmistautumaan Herran tulolle.

Tämä varoitus annetaan Ilmestyskirjan 14. luvussa. Siinä esitetään taivaallisten olentojen julistamana kolminkertainen sanoma, jota välittömästi seuraa Ihmisen Pojan tuleminen korjaamaan maan eloa. Ensimmäinen näistä varoituksista ilmoittaa tuomion läheisyyden. Profeetta näki lentävän keskitaivaalla »enkelin, jolla oli iankaikkinen evankeliumi julistettavana maan päällä asuvaisille, kaikille kansanheimoille ja sukukunnille ja kielille ja kansoille. Ja hän sanoi suurella äänellä: ’Peljätkää Jumalaa ja antakaa hänelle kunnia, sillä hänen tuomionsa hetki on tullut, ja kumartakaa häntä, joka on tehnyt taivaan ja maan ja meren ja vetten lähteet’» (Ilm. 14:6,7).

Tämän sanoman mainitaan olevan osa »iankaikkisesta evankeliumista». Evankeliumin julistamista ei ole annettu enkeleille, vaan se on uskottu ihmisille. Pyhät enkelit toimivat tämän työn johdossa ja pitävät huolta laajakantoisista toimenpiteistä ihmisten pelastamiseksi; mutta evankeliumin varsinaisen julistamisen toimittavat maan päällä elävät Kristuksen palvelijat.

Uskollisten miesten, jotka olivat kuuliaisia Jumalan Hengen kehotuksille ja hänen sanansa opetuksille, oli julistettava tätä varoitusta maailmalle. Nämä miehet ottivat vaarin profeetallisesta sanasta »niin kuin pimeässä paikassa loistavasta lampusta», joka loistaa »kunnes päivä vaikenee ja kointähti koittaa» (2 Piet. 1: 19). He olivat etsineet Jumalan tuntemista enemmän kuin kaikkia salattuja aarteita koska he uskoivat, että »parempi on hankkia sitä kuin hopeata ja siitä saatu voitto on kultaa jalompi» (Sanani. 3:14). Herra ilmoitti heille valtakuntansa suuria asioita. »Herran neuvo on tunnettu niille, jotka häntä [272] pelkäävät, ja hän ilmoittaa heille liittonsa» (Ps. 25:14).

Kuin Juudan kansa Jeesuksen syntyessä

Ne, jotka ymmärsivät tämän totuuden ja ryhtyivät sitä julistamaan, eivät olleet oppineita teologeja. Jos nämä olisivat olleet uskollisia vartijoita, jotka ahkerasti ja Jumalaa rukoillen olisivat tutkineet Pyhää Raamattua, he olisivat tietäneet, miten pitkälle yö oli kulunut. Ennustukset olisivat paljastaneet heille edessä olevat tapahtumat. Mutta he eivät olleet sellaisessa tilassa, ja sanoman julistaminen annettiin halvemmille henkilöille. Jeesus sanoi: »Vaeltakaa, niin kauan kuin teillä valkeus on, ettei pimeys saisi teitä valtaansa» (Joh. 12: 35). Ne, jotka kääntyvät pois Jumalan antamasta valkeudesta tai laiminlyövät sen etsimisen, kun se on heidän ulottuvillaan, jäävät pimeyteen. Mutta Vapahtaja todistaa: »Joka minua seuraa, se ei pimeydessä vaella, vaan hänellä on oleva elämän valkeus» (Joh. 8: 12). Se, joka vilpittömästi pyrkii tekemään Jumalan tahdon seuraten vakavasti aikaisemmin annettua valoa, on saava suuremman valon. Sellaiselle sielulle lähetetään taivaallista valoa säteilevä tähti johtamaan hänet kaikkeen totuuteen.

Kristuksen ensimmäisen tulemisen aikana pyhän kaupungin papit ja kirjanoppineet, joille Jumalan profeetallinen sana oli uskottu, olisivat voineet huomata ajan merkit ja julistaa luvatun Messiaan tulemista. Miikan en- [273] nustus osoitti hänen syntymäpaikkansa (Miika 5: 1), ja Daniel ilmoitti hänen tulemisensa ajan (Dan. 9: 25). Jumala oli antanut nämä ennustukset juutalaisten johtajien haltuun. Sen tähden he eivät voineet millään itseään puolustaa, jos eivät tietäneet ja julistaneet kansalle, että Messiaan tuleminen oli käsillä. Heidän tietämättömyytensä oli synnillisen laiminlyönnin seuraus. Juutalaiset rakensivat muistomerkkejä surmatuille Jumalan profeetoille, samalla kun ylistämällä maan mahtimiehiä osoittivat kunnioitusta saatanan palvelijoille. Kokonaan antautuneina kunnianhimoiseen taisteluunsa asemasta ja vallasta ihmisten keskuudessa he kadottivat näkyvistään taivaan Kuninkaan heille tarjoaman jumalallisen kunnian.

Israelin vanhimpien olisi pitänyt kunnioittavasti ja innokkaasti tutkia suurimman maailmanhistorian tapahtuman Jumalan Pojan tulemisen ihmisen lunastamiseksi paikkaa, aikaa ja olosuhteita. Koko kansan olisi pitänyt valvoa ja odottaa voidakseen olla ensimmäisten joukossa vastaanottamassa maailman Vapahtajaa. Mutta katso, kaksi Nasaretin kukkuloilta lähtenyttä väsynyttä matkustajaa kulkee Beetlehemin ahtaan kadun päästä päähän aina kaupungin itäiselle rajalle saakka, etsien turhaan lepopaikkaa ja suojaa yötä varten. Yksikään ovi ei ole avoinna heitä vastaanottamaan. Viheliäisessä karjasuojassa he viimein löytävät turvapaikan, ja siellä maailman Vapahtaja syntyy.

Taivaan enkelit olivat nähneet sen kirkkauden, joka Jumalan Pojalla oli yhdessä Isän kanssa, ennen kuin maailma olikaan, ja he olivat hyvin innokkaina odottaneet hänen ilmestymistään maan päälle tapahtumana, joka tuottaisi valtavaa iloa kaikille ihmisille. Enkeleitä lähetettiin viemään ilosanomaa niille, jotka olivat valmiit vastaanottamaan sen ja jotka tahtoivat ilomielin ilmoittaa sen maan asukkaille. Kristus oli alentunut ottamaan ihmisluonnon. Hän oli kärsivä suurinta tuskaa antaessaan sielunsa syntiuhriksi. Kuitenkin enkelit toivoivat, että Korkeimman Poika alennustilassaankin ilmestyisi ihmisille arvonsa mukaisessa ylhäisyydessä ja kunniassa. Kokoontuisivatko maan mahtavat Israelin pääkaupunkiin häntä vastaanottamaan? Esittelisivätkö enkelilegioonat hänet odottavalle joukolle?

Yksi enkeleistä tulee maan päälle katsomaan, ketkä ovat valmiit vastaanottamaan Jeesuksen. Mutta hän ei huomaa mitään odottamisen merkkejä. Hän ei kuule kiitettävän ja ylistettävän Jumalaa siitä, että Messiaan tulemisen aika on käsillä. Enkeli liitelee jonkin aikaa valitun kaupungin yllä ja sen temppelin yläpuolella, jossa Jumalan läsnäolo on ilmennyt halki aikakausien, mutta täälläkin vallitsee sama välinpitämättömyys. Papit komeudessaan ja ylpeydessään uhraavat saastuneita uhreja temppelissä. Fariseukset puhuvat suuriäänisesti kansalle tai pitävät kerskailevia rukouksia kadunkulmissa. Kuningasten palatseissa, filosofien kokouksissa ja rabbiinikouluissa [274] kaikki ovat yhtä välinpitämättömiä siitä ihmeellisestä tosiasiasta, joka on täyttänyt koko taivaan ilolla ja kiitoksella siitä, että ihmisten Lunastaja on tulemaisillaan maan päälle.

Ei näy merkkiäkään siitä, että Kristusta odotetaan ja että valmistaudutaan elämän Ruhtinaan tulolle. Hämmästyneenä taivaan sanansaattaja aikoo palata taivaaseen häpeällinen viesti mukanaan, kun hän huomaa ryhmän paimenia, jotka vartioivat yöllä laumojansa. Katsellessaan tähtitaivaalle he tutkivat ennustusta Messiaan tulemisesta maan päälle ja ikävöivät maailman Lunastajan saapumista. Tässä on ryhmä, joka on valmistautunut vastaanottamaan taivaan sanoman. Äkkiä enkeli ilmestyy paimenille ja ilmoittaa heille suuren ilon. Taivaallinen kirkkaus täyttää koko kedon, lukematon enkelijoukko ilmestyy ja aivan kuin ilo olisi liian suuri yhden sanansaattajan tuotavaksi taivaasta, suuri joukko yhtyy laulamaan sitä hymniä, jota kaikkien kansojen pelastetut eräänä päivänä laulavat: »Kunnia Jumalalle korkeuksissa, ja maassa rauha ihmisten kesken, joita kohtaan hänellä on hyvä tahto!» (Luuk. 2: 14).

Valvovan kuuliaisuuden tärkeys

Mikä opetus tämä Beetlehemin ihmeellinen kertomus onkaan! Miten se nuhteleekaan meidän epäuskoamme, ylpeyttämme ja omahyväisyyttämme. Miten se varoittaakaan meitä varomaan, etteivät ajan merkit meidän rikollisen välinpitämättömyytemme tähden jää meiltäkin huomaamatta, niin ettemme tunne etsikkoaikaamme.

Enkelit eivät löytäneet Messiaan tulon odottajia ainoastaan Juudean kukkuloilta, ei vain vaatimattomien paimenten keskuudesta. Pakanainkin maassa oli sellaisia, jotka odottivat häntä. Nämä olivat viisaita miehiä, rikkaita ja jaloja itämaisia filosofeja. Luontoa tutkiessaan nämä tietäjät olivat nähneet Jumalan hänen luomistöissään. He olivat heprealaisista kirjoituksista saaneet tietää, että Jaakobista oli nouseva tähti, ja hartaasti ikävöiden he odottivat hänen tuloaan, joka ei olisi ainoastaan »Israelin lohdutus», vaan tulisi myös »pakanain valkeudeksi» ja »pelastukseksi maan ääriin asti» (Luuk. 2: 25, 32; Ap.t. 13: 47). He etsivät valoa, ja Jumalan valtaistuimelta lähtevä valo valaisi heidän polkunsa. Kun Jerusalemin papit ja kirjanoppineet, totuuden valitut suojelijat ja selittäjät, olivat pimeydessä, taivaasta lähetetty tähti johti näitä tuntemattomia pakanoita äskensyntyneen Kuninkaan syntymäpaikkaan.

Kristus »on toistamiseen ilman syntiä ilmestyvä pelastukseksi niille, jotka häntä odottavat» (Hebr. 9: 28). Niin kuin sanomaa Kristuksen syntymästä ei uskottu kansan uskonnollisille johtajille ei myöskään sanomaa hänen toisesta tulemisestaan. He eivät olleet säilyttäneet yhteyttään Jumalaan ja olivat hylänneet taivaan valon. Sen tähden he eivät kuuluneet niiden joukkoon, joita apostoli Paavali kuvailee sanoessaan: »Mutta te, veljet, ette ole [275] pimeydessä, niin että se päivä voisi yllättää teidät niinkuin varas; sillä kaikki te olette valkeuden lapsia; me emme ole yön emmekä pimeyden lapsia» (1 Tess. 5: 4, 5).

Siionin muureilla olevien vartijoiden olisi pitänyt ensimmäisinä käsittää sanoma Vapahtajan tulemisesta. Heidän olisi pitänyt ensimmäisinä korottaa äänensä julistamaan hänen tulonsa läheisyyttä ja samoin ensimmäisinä muistuttaa kansaa hänen tulolleen valmistautumisesta. Mutta he uneksivat rauhasta ja turvallisuudesta, samalla kun kansa nukkui synneissään. Jeesus näki seurakuntansa olevan hedelmättömän viikunapuun tavoin täynnä itseriittoisia lehtiä, mutta vailla kallisarvoisia hedelmiä. Siinä oli kerskailevaa uskonnon muotojen noudattamista, samalla kun siitä puuttui tosi nöyryyttä, katumusta ja uskoa, jotka yksin tekevät uskonnon harjoituksen Jumalalle otolliseksi. Hengen armolahjojen asemesta ilmeni ylpeyttä, muodollisuutta, turhamaisuutta, itsekkyyttä ja sortoa. Luopumustilassa oleva seurakunta sulki silmänsä ajan merkeiltä. Jumala ei hylännyt sitä eikä luopunut uskollisuudestaan, mutta seurakunta luopui hänestä ja hylkäsi hänen rakkautensa. Kun seurakunta kieltäytyi täyttämästä ehtoja, hänen sille antamansa lupaukset eivät toteutuneet.

Tämä on varma seuraus, jos emme pidä arvossa ja käytä hyväksemme sitä valoa ja niitä etuoikeuksia, joita Jumala tarjoaa. Jos seurakunta ei noudata hänen kaitselmuksensa johtoa, ei ota vastaan jokaista valonsädettä eikä täytä jokaista Jumalan ilmoittamaa velvollisuutta, uskonto väistämättömästi rappeutuu pelkäksi ulkonaisten muotojen noudattamiseksi, ja elinvoimaisen jumalisuuden henki katoaa. Tästä totuudesta on kirkkohistoriassa useita valaisevia esimerkkejä. Jumala vaatii kansaltaan uskon tekoja sekä sille annettujen siunausten ja etuoikeuksien mukaista kuuliaisuutta. Kuuliaisuus vaatii uhria ja kätkee itseensä ristin. Tästä syystä niin monet Kristuksen seuraajiksi tunnustautuneet kieltäytyivät ottamasta vastaan taivaallista valoa, ja heille kävi kuten juutalaisille muinoin: he eivät tunteneet etsikkoaikaansa (Luuk. 19: 44). Heidän ylpeytensä ja epäuskonsa tähden Herra sivuutti heidät ja ilmoitti totuutensa niille, jotka Beetlehemin paimenten ja itämaiden tietäjien tavoin olivat ottaneet vaarin kaikesta saamastaan valosta. [276]

Luku 18—Kristuksen tulon odotus Amerikassa

Muuan rehellinen ja kunniallinen maanviljelijä, joka oli alkanut epäillä Raamatun jumalallista arvoa mutta joka vilpittömästi etsi totuutta, oli se henkilö, jonka Jumala erityisesti valitsi aloittamaan Kristuksen toista tulemista koskevan sanoman julistuksen. Monien muiden uskonpuhdistajain tavoin William Miller oli nuoruudessaan taistellut köyhyyttä vastaan ja siten saanut tärkeitä opetuksia tarmokkuudesta ja itsensä kieltämisestä. Sen perheen jäsenille, josta hän polveutui, oli luonteenomaista itsenäisyys, vapauden rakkaus, kestävyys ja harras isänmaallisuus, jotka piirteet olivat hänenkin luonteessaan vallitsevina. Hänen isänsä oli vallankumousarmeijan kapteeni, ja niistä uhrauksista, joita hän teki tuon myrskyisen ajan taisteluissa ja kärsimyksissä, voidaan Millerin varhaisen elämän kireiden olosuhteiden katsoa johtuneen.

William Millerillä oli hyvä terveys ja lapsuudessaan hän osoitti tavallista suurempaa älykkyyttä. Iän lisääntyessä tämä tuli yhä ilmeisemmäksi. Hänellä oli vireä ja hyvin kehittynyt ajattelukyky sekä voimakas tiedonjano. Vaikka hänellä ei ollut akateemisen sivistyksen suomia etuja, hänen tutkimishalunsa, harkitsevaisuutensa ja hyvä arvostelukykynsä tekivät hänestä laajakatseisen miehen. Hänellä oli moitteeton siveellinen luonne ja erityisen hyvä maine, samalla kun häntä yleisesti kunnioitettiin hänen rehellisyytensä, taloudellisen menestyksensä ja hyväntekeväisyytensä tähden. Tarmokkuudellaan ja uutteruudellaan hän hankki varhain riittävän toimeentulon, vaikka vielä jatkoikin opiskeluaan. Hän hoiti useita yhteiskunnallisia ja sotilaallisia tehtäviä ansiokkaasti. Tie rikkauteen ja kunniaan näytti olevan hänelle avoimena.

Epäilijästä hartaaksi kristityksi

Hänen äitinsä oli hyvin hurskas nainen, joten William Miller oli ollut lapsuudessa uskonnollisen vaikutuksen alaisena. Varhaisessa miehuudessaan hän kuitenkin joutui deistien seuraan, joiden vaikutus oli voimakas sen tähden, että he olivat yleensä kunnon kansalaisia, ihmisystävällisiä ja avuliaita. Kun he elivät kristillisten [277] laitosten keskellä, ympäristö oli vaikuttanut jossain määrin heidän luonteeseensa. Heidän oli kiittäminen Raamattua niistä hyvistä ominaisuuksista, joiden avulla he saivat osakseen arvonantoa ja luottamusta. Kuitenkin he käyttivät näitä lahjoja niin väärällä tavalla, että ne vaikuttivat Jumalan sanaa vastaan. Seurustellessaan deistien kanssa Miller omaksui heidän näkemyksiään. Tuolloin vallinneissa Raamatun tulkinnoissa oli vaikeuksia, jotka näyttivät hänestä voittamattomilta, eikä hänen uusi uskonsakaan, joka syrjäytti Raamatun, antanut mitään parempaa sen tilalle. Hän ei ollut läheskään tyytyväinen. Hän kuitenkin kannatti näitä näkemyksiä noin kaksitoista vuotta. Mutta kun hän oli täyttänyt kolmekymmentäneljä vuotta, Pyhä Henki johti hänet näkemään oman syntisen tilansa. Entisessä uskossaan hän ei löytänyt mitään varmuutta onnesta haudan tuolla puolen. Tulevaisuus näytti pimeältä ja synkältä. Myöhemmin hän, tähän aikaan vallinneisiin tunteisiinsa viitaten, sanoi:

»Hävitetyksi tuleminen oli kylmä ja masentava ajatus, ja vastuunalaisuus merkitsi kaikkien varmaa tuhoa. Taivas oli kuin vaski pääni päällä ja maa kuin rauta jalkojeni alla. Iankaikkisuus mitä se oli? Ja kuolema minkä tähden se oli olemassa? Mitä enemmän minä näitä mietin, sitä vaikeatajuisemmilta ne näyttivät. Mitä enemmän minä ajattelin, sitä enemmän johtopäätökseni sekaantuivat. Koetin lakata ajattelemasta, mutta en voinut hallita ajatuksiani. Minä olin todella kurja, mutta en ymmärtänyt kurjuuteni syytä. Minä nurisin ja valitin, mutta en tiennyt, kuka oli syyllinen. Tiesin jonkin olevan väärin, mutta en tiennyt, mistä ja miten voisin löytää oikean. Surin ilman toivoa.»

Tässä tilassa hän oli muutamia kuukausia. »Äkkiä», hän sanoo, »sain elävän vaikutelman Vapahtajasta. Tuntui siltä, että varmaankin oli olemassa niin hyvä ja säälivä olento, joka sovittaisi meidän rikoksemme ja siten vapauttaisi meidät kärsimästä synnin rangaistusta. Tajusin välittömästi, kuinka rakastettava sellaisen olennon täytyi olla, ja kuvittelin voivani heittäytyä hänen syliinsä ja luottaa hänen armoonsa. Mutta sitten mieleeni nousi kysymys, kuinka voidaan todistaa, että sellainen olento on olemassa. Ymmärsin, etten voinut saada todistusta sellaisen Vapahtajan olemassaolosta enkä tulevasta olotilasta muualta kuin Raamatusta.

»Näin, että Raamattu esitti juuri sellaisen Vapahtajan, jota minä tarvitsin, enkä voinut ymmärtää, kuinka innoittamaton kirja voisi esittää periaatteita, jotka niin täydellisesti vastaavat langenneen maailman tarpeita. Minun oli myönnettävä, että Raamatun täytyi olla Jumalan ilmestys. Se tuli minun sydämeni .iloksi, ja Jeesuksessa löysin ystävän. Vapahtaja tuli minulle kymmentä tuhatta jalommaksi ja Raamattu, joka ennen oli ollut hämärä ja ristiriitainen, tuli nyt minun jalkaini lampuksi ja valkeudeksi minun tielläni. Mieleni rauhoittui ja sai tyydytyksen. Huomasin, että Herra Jumala oli kallio keskellä elä- [278] män merta. Raamattu tuli nyt tutkimusteni pääkohteeksi, ja voin todella sanoa lukeneeni sitä suuresti iloiten. Huomasin, etten tuntenut sitä puoleksikaan. Ihmettelin, miksi en ennen ollut nähnyt sen kauneutta ja kirkkautta, ja minua kummastutti, että olin joskus voinut hylätä sen. Sieltä löysin kaiken, mitä sydämeni kaipasi, ja lääkkeen jokaiseen sielun sairauteen. Kadotin kaiken halun muuhun lukemiseen ja keskityin vastaanottamaan viisautta Jumalalta.»312

Miller tunnusti julkisesti uskonsa siihen uskontoon, jota hän oli halveksinut. Mutta hänen uskomattomat toverinsa esittivät vitkastelematta kaikki ne todisteet, joita hän itse oli usein käyttänyt vastustaessaan Raamatun jumalallista arvovaltaa. Hän ei silloin ollut valmistautunut vastaamaan heille, mutta hän päätteli, että jos Raamattu on Jumalan antama ilmestys, sen täytyy olla johdonmukainen ja koska se on annettu ihmisten ohjeeksi, sen täytyy olla sovitettu heidän ymmärryksensä mukaan. Hän päätti tutkia Raamattua omintakeisesti ja ottaa selville, eikö jokaista näennäistä ristiriitaisuutta voitaisi saattaa sopusointuun toistensa kanssa.

Millerin raamatuntutkimustapa

Pyrkien syrjäyttämään kaikki ennakkokäsitykset ja käyttämättä mitään selitysteoksia Miller vertasi raamatunpaikkoja toisiinsa itse Raamatussa olevien viittausten ja hakusanakirjojen avulla. Hän suoritti tutkimustaan järjestelmällisesti ja huolellisesti. Hän aloitti ensimmäisestä Mooseksen kirjasta ja luki jae jakeelta eikä mennyt eteenpäin, ennen kuin eri kohtien merkitys oli tullut hänelle niin selväksi, ettei niihin jäänyt mitään hämärää. Kun jokin kohta näytti epäselvältä, hän vertasi sitä aina jokaiseen muuhun tekstiin, jolla näytti olevan yhteyttä tutkimuksen alaisen kohdan kanssa. Jokainen sana sai juuri tekstin aiheeseen kuuluvan merkityksen, [279] ja jos hänen näkemyksensä oli sopusoinnussa jokaisen vertailutekstin kanssa, siinä ei ollut enää mitään vaikeutta. Näin hän sai vaikeasti ymmärrettäviin kohtiin selityksen muista raamatunkohdista. Kun hän näin tutkiessaan samalla hartaasti rukoili Jumalalta valaistusta, selvisi se, mikä hänestä aikaisemmin oli näyttänyt hämärältä. Hän sai kokea tosiksi psalmirunoilijan sanat: »Kun sinun sanasi avautuvat, niin ne valaisevat ja antavat yksinkertaiselle ymmärrystä» (Ps. 119:130).

Miller tutki innokkaasti Danielin kirjaa ja Ilmestyskirjaa, soveltaen niihin samoja selitysperiaatteita kuin muihinkin Raamatun kirjoihin. Hän havaitsi suureksi ilokseen, että profeetallisia vertauskuvia voi ymmärtää. Lisäksi hän huomasi, että mikäli Raamatun ennustukset olivat jo täyttyneet, ne olivat täyttyneet kirjaimellisesti. Erilaiset vertauskuvat oli joko selitetty välittömästi tai niissä käytetyt ilmaisumuodot oli selitetty muissa raamatunkohdissa, ja nämä selitykset oli ymmärrettävä kirjaimellisesti. »Tulin vakuuttuneeksi siitä», hän sanoo, »että Raamattu on ilmoitettujen totuuksien järjestelmä, joka on esitetty niin selvästi ja yksinkertaisesti, ettei kulkijan, tyhmänkään, tarvitse joutua harhaan.»313 Totuuden ketjun jokainen uusi rengas palkitsi hänen ponnistuksensa, kun hän askel askelelta seurasi profetian suuria valtaväyliä. Taivaan enkelit ohjasivat hänen ajatuksiaan ja auttoivat häntä ymmärtämään Raamatun kirjoituksia.

Millerille paljastuneita Kristuksen tuloa koskevia totuuksia

Kun Miller menneisyydessä toteutuneiden ennustusten toteutumistavasta päätteli, miten jäljellä olevat ennustukset tulevat toteutumaan, hän tuli vakuuttuneeksi, ettei yleisellä käsityksellä Kristuksen hengellisestä hallituksesta tuhatvuotisesta valtakunnasta maan päällä ennen maailman loppua ollut Jumalan sanan tukea. [280] Tuo oppi tuhannesta vanhurskauden ja rauhan vuodesta ennen Herran persoonallista tuloa siirtää Jumalan suuren ja kauhistuttavan päivän kauas tulevaisuuteen. Mutta vaikka se voi tuntua miellyttävältä, se on ristiriidassa Kristuksen ja hänen apostoliensa opetusten kanssa, sillä he selittivät, että nisu ja lusteet kasvavat yhdessä elonleikkuuseen eli maailman loppuun asti (Matt. 13: 30, 38-41); että »pahat ihmiset ja petturit menevät yhä pitemmälle pahuudessa»; että »viimeisenä päivänä on tuleva vaikeita aikoja» ja että pimeyden valta on pysyvä Herran tulemiseen saakka, jolloin se hävitetään hänen suunsa henkäyksellä ja tuhotaan hänen tulemuksensa ilmestyksellä (2 Tess. 2:8).

Apostolien ajan seurakunnalla ei ollut oppia maailman kääntymisestä ja Kristuksen hengellisestä hallituksesta. Kristityt eivät sitä yleisesti hyväksyneet ennen kahdeksannentoista vuosisadan alkua. Sen seuraukset olivat pahoja niin kuin kaikkien muidenkin erehdysten. Se opetti ihmisiä pitämään Herran tulemusta kaukaisessa tulevaisuudessa tapahtuvana asiana ja esti heitä tarkkaamasta merkkejä, jotka osoittivat sen olevan lähellä. Se herätti väärän luottamuksen ja turvallisuuden tunteen ja saattoi monet laiminlyömään valmistautumisen, joka on välttämätön Herran kohtaamiseksi.

Miller havaitsi Kristuksen todellisen persoonallisen takaisintulon olevan selvästi esitettynä Raamatussa. Paavali sanoo: »Itse Herra on tuleva alas taivaasta käskyhuudon, ylienkelin äänen ja Jumalan pasunan kuuluessa» (1 Tess. 4: 16). Ja Vapahtaja vakuuttaa: »He näkevät Ihmisen Pojan tulevan taivaan pilvien päällä suurella voimalla ja kirkkaudella.» »Sillä niinkuin salama leimahtaa idästä ja näkyy hamaan länteen, niin on oleva Ihmisen Pojan tulemus» (Matt. 24: 30, 27). Häntä seuraavat kaikki taivaan joukot. »Ihmisen Poika tulee kirkkaudessaan ja kaikki enkelit hänen kanssaan» (Matt. 25: 31). »Ja hän lähettää enkelinsä suuren pasunan pauhatessa, ja he kokoavat hänen valittunsa» (Matt. 24: 31).

Jeesuksen tullessa vanhurskaat kuolleet herätetään ja elossa olevat pyhät muutetaan. Paavali todistaa: »Emme kaikki kuolemaan nuku, mutta kaikki me muutumme, yhtäkkiä, silmänräpäyksessä, viimeisen pasunan soidessa; sillä pasuuna soi, ja kuolleet nousevat katoamattomina, ja me muutumme. Sillä tämän katoavaisen pitää pukeutuman katoamattomuuteen, ja tämän kuolevaisen pitää pukeutuman kuolemattomuuteen» (1 Kor. 15: 51-53). Kuvailtuaan kirjeessään tessalonikalaisille Herran tulemusta hän jatkaa: »Kristuksessa kuolleet nousevat ylös ensin; sitten meidät, jotka olemme elossa, jotka olemme jääneet tänne, temmataan yhdessä heidän kanssaan pilvissä Herraa vastaan yläilmoihin; ja niin me saamme aina olla Herran kanssa» (1 Tess. 4:16,17).

Vasta Kristuksen tullessa henkilökohtaisesti voi Jumalan kansa saada valtakunnan. Vapahtaja sanoi: »Kun Ihmisen Poika tulee kirkkaudessaan ja kaikki enkelit [281] hänen kanssaan, silloin hän istuu kirkkautensa valtaistuimelle. Ja hänen eteensä kootaan kaikki kansat, ja hän erottaa toiset toisista, niinkuin paimen erottaa lampaat vuohista. Ja hän asettaa lampaat oikealle puolelleen, mutta vuohet vasemmalle. Silloin Kuningas sanoo oikealla puolellaan oleville: ’Tulkaa, minun Isäni siunatut, ja omistakaa se valtakunta, joka on ollut teille valmistettuna maailman perustamisesta asti’» (Matt. 25: 31-34). Edellä mainituista Raamatun teksteistä olemme nähneet, että Ihmisen Pojan tullessa kuolleet nousevat katoamattomina ja elossa olevat muuttuvat. Tämän suuren muutoksen kautta he valmistuvat vastaanottamaan valtakunnan; sillä Paavali sanoo: »Ei liha ja veri voi periä Jumalan valtakuntaa, eikä katoavaisuus peri katoamattomuutta» (1 Kor. 15: 50). Nykyisessä tilassaan ihminen on kuolevainen ja katoavainen; mutta Jumalan valtakunta tulee olemaan katoamaton, ikuisesti pysyvä. Sen tähden ihminen nykyisessä tilassaan ei voi päästä Jumalan valtakuntaan. Mutta kun Jeesus tulee, hän antaa omilleen kuolemattomuuden. Silloin hän kutsuu heitä omistamaan sen valtakunnan, jonka perillisiä he siihen asti ovat olleet.

Nämä ja muutkin raamatunpaikat osoittivat Millerille selvästi, että ne tapahtumat, joita yleisesti odotettiin ennen Kristuksen toista tulemista, sellaiset kuin yleismaailmallinen rauha ja Jumalan valtakunnan perustaminen maan Päälle, tulevat vasta Kristuksen tulemisen jälkeen. Lisäksi kaikki ajan merkit ja maailman tila vastasivat profeettain kuvausta viimeisistä päivistä. Hänen oli pakko pelkän raamatuntutkistelun nojalla tulla siihen johtopäätökseen, että nykyisessä tilassa olevalle maalle määrätty aika oli loppumaisillaan.

Miller kiinnostui Raamatun aikaprofetioista

»Toisena todistuksena, joka voimakkaasti vaikutti minuun», hän sanoo, »oli Raamatun ajanlasku. Huomasin, että ennustetut tapahtumat, jotka olivat jo täyttyneet, sattuivat usein ilmoitettuna aikana. Vedenpaisumuksen tulo sadankahdenkymmenen vuoden kuluttua (1 Moos. 6: 3); ilmoitus seitsemän päivän kuluttua tulevasta neljäkymmentä vuorokautta kestävästä sateesta (1 Moos. 7: 4); Aabrahamin jälkeläisten neljäsataa vuotta kestävä muukalaisuuden aika (1 Moos. 15: 13); juomanlaskijan ja leipurin unien kolme päivää (1 Moos. 40:12-20); faraon unien seitsemän vuotta (1 Moos. 41: 28-54); neljäkymmentä vuotta erämaassa (4 Moos. 14: 34); kolmen ja puolen vuoden nälänhätä (1 Kun. 17: 1; Luuk. 4: 25); seitsemänkymmentä vuotta kestävä vankeus (Jer. 25: 11); Nebukadressarin seitsemän aikaa (Dan. 4: 13-16); seitsemän viikkoa, kuusikymmentäkaksi viikkoa ja yksi viikko, yhteensä seitsemänkymmentä viikkoa, jotka olivat määrätyt juutalaisille (Dan. 9: 24-27) kaikkien näiden aikojen rajoittamat tapahtumat olivat ensin vain ennustuksia ja kävivät toteen ennustusten mukaan.»314 [282]

Kun hän sitten Raamattua tutkiessaan huomasi eri ajanjaksoja, jotka hänen käsityksensä mukaan ulottuivat Kristuksen toiseen tulemiseen asti, hän ei voinut muuta kuin pitää niitä ennen määrättyinä aikoina, jotka Jumala oli ilmoittanut palvelijoilleen. Mooses sanoo: »Se mikä on salassa, se on Herran, meidän Jumalamme; mutta mikä on ilmoitettu, se on meitä ja meidän lapsiamme varten ikuisesti» (5 Moos. 29: 29); ja Herra vakuuttaa profeetta Aamoksen kautta, ettei hän »tee mitään ilmoittamatta salaisuuttaan palvelijoillensa profeetoille» (Aam. 3: 7). Jumalan sanan tutkijat voivat sen tähden odottaa löytävänsä totuuden kirjasta selviä viittauksia mitä hämmästyttävimpiin tapahtumiin ihmiskunnan historiassa.

»Kun olin täysin vakuuttunut», sanoo Miller, »että ’jokainen kirjoitus, joka on syntynyt Jumalan Hengen vaikutuksesta, on hyödyllinen’ (2 Tim. 3:16), eikä ’koskaan ole mitään profetiaa tuotu esiin ihmisen tahdosta, vaan Pyhän Hengen johtamina ihmiset ovat puhuneet sen, minkä saivat Jumalalta’ (2 Piet. 1: 21), sekä tiesin, että ’kaikki, mikä ennen on kirjoitettu, on kirjoitettu meille opiksi, että meillä kärsivällisyys den ja Raamatun lohdutuksen kautta olisi toivo’ (Room. 15: 4), en voinut muuta kuin ottaa sen kannan, että Raamatun aikailmoituksia on pidettävä osana Juma lan sanasta ja tutkittava yhtä huolellisesti kuin muitakin Raamatun osia. Sen tähden tunsin, et tei minulla, yrittäessäni oppia ym- [283] märtämään sitä, minkä Jumala armossaan oli nähnyt hyväksi meille ilmoittaa, ollut oikeutta syrjäyttää profeetallisia ajanjaksoja.»315

Raamatun pisin aikaprofetia

Selvimmin näytti Kristuksen toisen tulemisen ajan ilmaisevan Dan 8: 14:ssä oleva ennustus: »Kahtatuhatta kolmeasataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa» (engl. käänn. muk.: »pyhäkkö puhdistetaan»). Seuratessaan sääntöä, Jonka mukaan Raamattu on oma selittäjänsä, Miller huomasi, että vertauskuvallisessa profetiassa päivä merkitsee vuotta (4 Moos. 14: 34; Hes. 4: 6). Hän näki, että mainitut 2300 profeetallista päivää eli kirjaimellista vuotta ulottuivat paljon pitemmälle kuin juutalaisille määrätty aika, eivätkä siis voineet tarkoittaa vanhan liiton pyhäkköä. Miller omaksui sen yleisesti hyväksytyn käsityksen, että kristillisellä ajalla maa on pyhäkkö, ja sen mukaisesti hän luuli Dan 8: 14:ssä ennustetun pyhäkön puhdistuksen tarkoittavan maan puhdistamista tulella Kristuksen toisessa tulemuksessa. Tämän nojalla hän päätteli, että jos voitaisiin löytää lähtökohta noille 2300 päivälle, voitaisiin helposti määrätä Kristuksen toisen tulemisen aika. Siten saataisiin tietää suuren loppuselvityksen aika, se aika, jolloin nykyinen tila »kaikkine ylpeyksineen ja mahteineen, komeuksineen ja turhuuksineen, jumalattomuuksi- [284] neen ja sortoineen päättyy»; jolloin »kirous poistetaan maan päältä, kuolema hävitetään, annetaan palkka Jumalan palvelijoille, profeetoille ja pyhille ja niille, jotka hänen nimeään pelkäävät, ja turmellaan ne, jotka maan turmelevat».316

Uudelleen ja entistä vakavammin Miller jatkoi ennustusten tutkimista, käyttäen siihen päivien lisäksi öitäkin, sillä hän halusi selvyyttä asiaan, joka tuntui niin kovin tärkeältä ja kaikkea muuta kiinnostavammalta. Danielin kahdeksannesta luvusta hän ei löytänyt mitään johtolankaa noiden 2300 päivän alkukohdan määräämiseen. Enkeli Gabriel, joka oli saanut käskyn selittää Danielille näky, selitti siitä vain osan. Kun profeetalle ilmoitettiin, mikä kauhea vaino oli kohtaava seurakuntaa, hänen voimansa pettivät. Hän ei kestänyt enempää, ja enkeli jätti hänet joksikin aikaa. Daniel »oli raukea ja sairasti jonkin aikaa». »Ja minä olin hämmästyksissäni näyn tähden», hän sanoo, »enkä sitä ymmärtänyt.»

Mutta Jumala oli sanonut sanansaattajalleen: »Gabriel, selitä tälle se näky!» Tämä tehtävä oli suoritettava. Sen tähden enkeli palasi jonkin ajan kuluttua Danielin luo ja sanoi: »Nyt minä olen lähtenyt neuvomaan sinua ymmärrykseen.» »Käsitä siis se sana ja ymmärrä näky.» Kahdeksannessa luvussa esitetystä näystä oli eräs tärkeä kohta jäänyt selittämättä, nimittäin se, joka koski aikaa noita 2300 vuorokautta. Sen tähden enkeli jatkaessaan selitystään puhuu pääasiassa aikakysymyksestä.

Näin hän selittää: »Seitsemänkymmentä viikkoa on säädetty sinun kansallesi ja pyhälle kaupungillesi —.Ja tiedä ja käsitä: siitä ajasta, jolloin tuli se sana, että Jerusalem on jälleen rakennettava, voideltuun, ruhtinaaseen, asti, on kuluva seitsemän vuosiviikkoa; ja kuusikymmentä kaksi vuosiviikkoa, niin se jälleen rakennetaan toreinensa ja vallihautoinensa, mutta keskellä ahtaita aikoja. Ja kuudenkymmenen kahden vuosiviikon mentyä tuhotaan voideltu —.Ja hän tekee liiton raskaaksi [engl. käänn. ja vanha suom. käänn.: »vahvistaa liiton»] monille yhden vuosiviikon ajaksi, ja puoleksi vuosiviikoksi [engl. käänn.: keskellä viikkoa] hän lakkauttaa teurasuhrin ja ruokauhrin» (Dan. 9: 24-27).

Enkeli lähetettiin Danielin luo nimenomaan sitä varten, että hän selittäisi tälle kahdeksannen luvun näystä sen kohdan, jota tämä ei ollut ymmärtänyt, nimittäin aikaa koskevan ilmoituksen: »Kahtatuhatta kolmeasataa iltaa ja aamua, sitten pyhäkkö puhdistetaan.» Annettuaan Danielille kehotuksen: »Käsitä siis se sana ja ymmärrä näky», enkeli jatkoi: »Seitsemänkymmentä viikkoa on säädetty sinun kansallesi ja pyhälle kaupungillesi.» Se sana, joka tässä on käännetty sanalla »säädetty», merkitsee kirjaimellisesti »leikattu». Enkeli sanoi, että 70 viikkoa, jotka merkitsevät 490 vuotta, oli leikattu erityisesti juutalaisille kuuluviksi. Mutta mistä ne oli leikattu? Koska nuo 2300 vuorokautta ovat ainoa kahdeksannessa luvussa mainittu ajanjakso, täytyy 70 viikon olla leikat- [285] tu siitä; 70 viikon täytyy näin ollen olla 2300 vuorokauden osa, ja molempien täytyy alkaa samasta ajankohdasta. Enkeli selitti, että 70 viikon ajanjakso alkoi silloin, kun annettiin Jerusalemin jälleenrakentamista koskeva käsky. Jos tämän käskyn ajankohta saataisiin selville, samalla varmistuttaisiin 2300 päivän suuren ajanjakson alkamiskohdasta.

Esran seitsemännessä luvussa on tämä käsky (Esra 7: 12-26). Täydellisemmässä muodossa sen antoi Persian kuningas Artakserkses[*] vuonna 457 eKr. Mutta Esran 6: 14:ssä sanotaan, että Herran huone Jerusalemissa rakennettiin »Kooreksen, Daarejaveksen ja Artahsastan, Persian kuninkaan, käskyn mukaan». Alkuunpanemalla, vahvistamalla ja täydentämällä käskyn nämä kolme kuningasta saattoivat sen sellaiseen ennustuksen vaatimaan täydellisyyteen, jossa se merkitsi noiden 2300 vuoden alkua. Ottamalla lähtökohdaksi vuosi 457 eKr., jolloin käsky täydennettiin, huomattiin seitsemääkymmentä viikkoa koskevan ennustuksen jokaisen yksityiskohdan täyttyneen.

»Siitä ajasta, jolloin tuli se sana, että Jerusalem on jälleen rakennettava, voideltuun, ruhtinaaseen, asti, on kuluva seitsemän vuosiviikkoa; ja kuusikymmentä kaksi vuosiviikkoa», siis yhteensä kuusikymmentäyhdeksän viikkoa eli 483 vuotta. Artakserkseen käsky astui voimaan syksyllä vuonna 457 eKr. Tästä ajasta laskettuna

483 vuotta ulottuu syksyyn vuonna 27 jKr.317 Silloin tämä ennustus täyttyi. »Messias» merkitsee »voideltua». Syksyllä vuonna 27 jKr. Johannes kastoi Jeesuksen, joka samassa yhteydessä sai Hengen voitelun. Apostoli Pietari sanoo, että »Jumala Pyhällä Hengellä ja voimalla oli voidellut Jeesuksen Nasaretilaisen» (Ap.t. 10: 38). Ja Vapahtaja itse todisti: »Herran Henki on minun päälläni, sillä hän on voidellut minut julistamaan evankeliumia köyhille» (Luuk. 4: 18). Kasteensa jälkeen Jeesus meni Galileaan »ja saarnasi Jumalan evankeliumia» ja sanoi: »Aika on täyttynyt» (Mark. 1: 14,15).

»Ja hän vahvistaa liiton monille yhden vuosiviikon ajaksi.» Tässä mainittu »viikko» on seitsemänkymmenen vuosiviikon viimeinen viikko eli juutalaisille säädetyn ajan viimeiset seitsemän vuotta. Tänä aikana, vuodesta 27 jKr. vuoteen 34 jKr., Jeesus esitti evankeliumin kutsun erityisesti juutalaisille, ensin henkilökohtaisesti ja sitten opetuslastensa välityksellä. Kun apostolit lähtivät julistamaan valtakunnan hyvää sanomaa, Vapahtaja antoi neuvon: »Älköön tienne viekö pakanain luokse, älkääkä menkö mihinkään samarialaisten kaupunkiin, vaan menkää ennemmin Israelin huoneen kadonneitten lammasten tykö» (Matt. 10: 5, 6).

»Keskellä viikkoa hän lakkauttaa teurasuhrin ja ruokauhrin.» Vuonna 31 jKr., kolme ja puoli vuotta kasteensa jälkeen, Herramme ristiinnaulittiin. Golgatan suureen uhriin päättyi se uhrijärjestelmä, joka neljän tuhannen

[*]Kreikk. muoto hepr. nimestä Artahsasta, jota käytetään suom. raamatunkäännöksessä.

[286]

vuoden aikana oli viitannut eteenpäin Jumalan Karitsaan. Vertauskuva oli kohdannut todellisuuden, ja kaikkien seremonialain määräämien uhrien oli määrä lakata.

Juutalaisille säädetyt 70 viikkoa eli 490 vuotta päättyivät, kuten olemme nähneet, vuonna 34 jKr. Silloin Juudan kansa ratkaisevasti hylkäsi evankeliumin neuvostonsa päätöksellä, joka johti Stefanuksen marttyyrikuolemaan ja Kristuksen seuraajien vainoon. Sen jälkeen pelastussanomaa ei enää rajoitettu valittuun kansaan, vaan se annettiin maailmalle. Opetuslapset, jotka vaino pakotti pakenemaan Jerusalemista, »vaelsivat paikasta toiseen ja julistivat evankeliumin sanaa. Ja Filippus meni Samarian kaupunkiin ja saarnasi heille Kristusta» (Ap.t. 8: 4, 5). Jumalan johdattamana Pietari julisti evankeliumia Kesareassa asuvalle sadanpäämiehelle, Jumalaa pelkäävälle Korneliukselle; ja innokkaalle Paavalille, Kristuksen uskolle voitetulle, annettiin tehtäväksi viedä ilosanoma »kauas pakanain tykö» (Ap.t. 22:21).

Näin pitkälle ennustuksen jokainen yksityiskohta on tarkalleen toteutunut, ja on selvästi todettu, että ennustuksessa mainitut 70 viikkoa alkoivat vuonna 457 eKr. ja päättyivät vuonna 34 jKr. Tämän nojalla voi helposti laskea 2300 päivän päättymisajan. Kun 70 viikkoa 490 päivää leikataan 2300 päivästä, jää jäljelle 1810 päivää. 490 päivän päätyttyä oli siis vielä jäljellä 1810 päivää. Kun vuoteen 34 jKr. lisätään 1810 vuotta, tullaan vuoteen 1844 jKr. Dan. 8: 14:ssä mainitut 2300 päivää päättyivät siis vuonna 1844. Tämän pitkän profeetallisen ajanjakson päätyttyä oli Jumalan enkelin vakuutuksen mukaan pyhäkkö puhdistettava. Täten pyhäkön puhdistamisen aika osoitettiin selvästi. Sen oli yleisesti uskottu tapahtuvan Kristuksen toisessa tulemisessa.

Tulisiko Jeesus jo vuonna 1844?

Miller ja hänen työtoverinsa luulivat ensin, että nuo 2300 päivää päättyisivät keväällä 1844, kun taas ennustus viittaa saman vuoden syksyyn.318 Tämä väärinkäsitys tuotti pettymyksen ja vaikean pulman niille, jotka valitsivat edellisen ajankohdan Herran tulemisen ajaksi. Mutta se ei vähimmässäkään määrässä heikentänyt sitä todistelua, joka osoitti 2300 päivän ajan päättyvän vuonna 1844 ja pyhäkön puhdistamisella esitetyn suuren tapahtuman silloin toteutuvan.

Kun Miller alkoi tutkia Raamattua ennen mainittua menettelytapaa käyttäen, todistaakseen sen Jumalan ilmoitukseksi, hänellä ei alussa ollut vähäisintäkään aavistusta siitä johtopäätöksestä, johon hän nyt oli tullut. Hän tuskin voi uskoa tutkimuksensa tulosta. Mutta Raamatun todistus oli niin selvä ja voimakas, ettei sitä voinut syrjäyttää.

Hän oli tutkinut Raamattua kaksi vuotta, kun hän vuonna 1818 tuli siihen vakavaan vakaumukseen, että noin 25 vuoden kuluttua Kristus ilmestyisi pelastamaan kansaansa. Hän sanoi: »Minun ei tarvitse puhua siitä [287] ilosta, joka tätä ihanaa näkyä ajatellessani täytti sydämeni, eikä sieluni palavasta halusta päästä osalliseksi pelastettujen ilosta. Raamattu oli nyt minulle uusi kirja. Se oli todellakin ymmärryksen juhlaa. Se, mikä minusta oli Raamatussa näyttänyt pimeältä, salaperäiseltä ja hämärältä, selveni siinä kirkkaassa valossa, joka nyt lähti sen pyhiltä sivuilta; ja kuinka kirkkaalta ja ihanalta totuus näyttikään! Kaikki ristiriitaisuudet ja epäjohdonmukaisuudet, joita ennen olin löytänyt pyhästä sanasta, olivat kadonneet; ja vaikka siinä vielä oli monta kohtaa, joita en voinut katsoa täysin ymmärtäväni, oli se kuitenkin valaissut pimentynyttä mieltäni siinä määrin, että sain Raamatun tutkimisesta sellaista iloa, jota en aikaisemmin ollut kuvitellutkaan olevan saatavissa sen opetuksista.319

»Sen vakavan vakaumuksen ohella, että Raamatussa oli ennustettu niin tärkeitä asioita tapahtuvaksi lyhyessä ajassa, liikutti mieltäni voimakkaasti kysymys velvollisuudestani maailmaa kohtaan sen perusteella, että itse olin saanut sellaisen vakaumuksen.»320 Miller tunsi velvollisuudekseen jakaa toisille sitä valoa, jonka hän itse oli saanut. Hän odotti saavansa vastustusta jumalattomien taholta mutta uskoi kaikkien kristittyjen iloitsevan siitä toivosta, että saisivat kohdata Vapahtajan, jota he sanoivat rakastavansa. Hänen ainoa pelkonsa oli, että monet iloitessaan ihanan vapautumistoivonsa pikaisesta toteutumisesta hyväksyisivät tämän opin tutkimatta riittävästi Raamatusta sen luotettavuutta. Sen tähden hän siirsi sen esittämistä, ettei hän, jos sittenkin olisi erehtynyt, johtaisi toisia harhaan. Näin hän joutui uudelleen tutkimaan niitä todisteita, joihin hänen johtopäätöksensä perustuivat, ja huolellisesti harkitsemaan jokaista vaikealta näyttävää kohtaa. Tulos oli, että kaikki vastaväitteet katosivat Jumalan sanan valossa niin kuin sumu auringon valossa. Viisi vuotta kestäneen tarkistustyön jälkeen hän oli täysin vakuuttunut kantansa oikeudesta.

»Mene kertomaan maailmalle!»

Velvollisuus ilmoittaa muille, mitä itse uskoi Raamatun selvästi opettavan, tuntui hänestä nyt entistä vaativammalta. Hän sanoi: »Työskennellessäni tehtävissäni soi alituisesti korvissani: ’Mene kertomaan maailmalle sen vaarasta!’ Mieleeni tuli yhä uudelleen tämä teksti: ’Jos minä sanon jumalattomalle: jumalaton, sinun on kuolemalla kuoltava, mutta sinä et puhu varoittaaksesi jumalatonta hänen tiestään, niin se jumalaton kuolee synnissänsä, mutta hänen verensä minä vaadin sinun kädestäsi. Mutta jos sinä varoitat Jumalatonta hänen tiestänsä, että hän kääntyisi siltä pois, eikä hän tieltänsä käänny, niin hän kuolee synnissänsä, mutta sinä olet sielusi pelastanut’ (Hes. 33: 8, 9). Minä tunsin, että jos jumalattomia tehokkaalla tavalla varoitettaisiin, monet heistä tekisivät parannuksen, mutta jos minä en heitä varoittaisi, heidän verensä vaadittaisiin minun kädestäni.»321 [288]

Miller alkoi esittää käsityksiään yksityisille henkilöille sen mukaan kuin siihen oli tilaisuutta ja rukoili, että joku pappi tajuaisi niiden tärkeyden ja rupeaisi niitä julistamaan. Mutta hän ei voinut karkottaa sitä ajatusta, että varoituksen antaminen oli hänen henkilökohtainen velvollisuutensa. Hänen mieleensä tulivat yhä uudelleen sanat: »Mene kertomaan se maailmalle; heidän verensä minä vaadin sinun kädestäsi.» Hän odotti yhdeksän vuotta, ja taakka oli raskaana hänen sydämellään, kunnes hän vuonna 1831 ensimmäisen kerran esitti julkisesti uskonsa perusteet.

Niin kuin Elisa kutsuttiin pellolta härkien perästä ottamaan haltuunsa profeetan toimeen vihkiytyneelle kuuluvan vaipan, samoin William Miller kutsuttiin auran kurjesta julistamaan kansalle Jumalan valtakunnan salaisuuksia. Vavisten hän ryhtyi tähän työhön johdattaen kuulijansa askel askelelta profeetallisten ajanjaksojen halki Kristuksen toiseen tulemiseen. Jokaisella yrityksellä hän sai uutta voimaa ja rohkeutta nähdessään sanojensa herättämän laajan innostuksen.

Vain veljiensä pyynnöstä Miller, joka piti pyyntöä Jumalan kutsuna, suostui esittämään käsityksiään julkisesti. Hän oli tällöin viisikymmentävuotias, ja kun oli tottumaton pitämään puheita yleisölle, häntä vaivasi tunne, että hän oli kykenemätön edessään olevaan työhön. Mutta alusta pitäen hänen työllään oli erikoinen siunaus sielujen pelastukseksi. Hänen ensimmäinen luentonsa sai aikaan uskonnollisen herätyksen, jossa kääntyi kolmetoista perhettä, lukuunottamatta kahta henkilöä. Häntä pyydettiin välittömästi puhumaan muilla paikkakunnilla, ja miltei joka paikassa hänen työnsä seurauksena oli Jumalan työn elpyminen. Syntisiä kääntyi, kristityt heräsivät pyhempään elämään ja deistit ja uskomattomat tunnustivat Raamatun totuuden ja kristinuskon luotettavuuden. Ne, joiden keskuudessa hän työskenteli, todistivat, että »hän vaikutti sellaisiin ihmisluokkiin, joita muut eivät voineet saavuttaa».322 Hänen saarnansa olivat omiaan herättämään kansan kiinnostuksen uskonnon suuriin kysymyksiin sekä hillitsemään ajan lisääntyvää maailmallisuutta ja aistillisuutta.

Melkein joka kaupungissa oli kymmeniä, muutamissa satoja ihmisiä, jotka olivat kääntyneet hänen saarnojensa kautta. Useissa paikoissa melkein kaikki protestanttiset seurakunnat avasivat hänelle kirkkonsa; ja yleensä eri yhdyskuntien papit pyysivät häntä saarnaamaan. Hänen muuttumattomana ohjeenaan oli saarnata ainoastaan siellä, mihin hänet kutsuttiin, ja kuitenkin hän huomasi mahdottomaksi täyttää puoliakaan saamistaan pyynnöistä.

Monet, jotka eivät hyväksyneet hänen käsitystään Kristuksen toisen tulemisen tarkasta ajasta, tulivat vakuuttuneiksi Kristuksen tulemuksen varmuudesta ja läheisyydestä sekä välttämättömyydestä valmistua sitä varten. Muutamissa suurissa kaupungeissa hänen toimintansa teki huomattavan vaikutuksen. Väkijuomakauppiaat lopettivat liikkeensä ja [289] muuttivat myymälänsä kokoushuoneiksi. Pelipaikat suljettiin. Uskomattomat, deistit, universalistit ja vieläpä toivottomilta näyttävät paheiden orjat tekivät parannuksen. Jotkut näistä eivät olleet vuosikausiin käyneet jumalanpalveluspaikassa. Monet uskonsuunnat järjestivät rukouskokouksia eri paikkoihin melkein joka tunniksi. Liikemiehet kokoontuivat keskipäivällä rukoilemaan ja kiittämään Jumalaa. Ei ollut liioittelevaa kiihtymystä, mutta melkein kaikkialla kansan keskuudessa vallitsi juhlallinen vakavuus. Millerin toiminta oli, samoin kuin aikaisempienkin uskonpuhdistajani, enemmän ymmärrykseen ja omaantuntoon vetoamista kuin pyrkimystä pelkän tunneliikutuksen aikaansaamiseen.

Vuonna 1833 Miller sai saarnaluvan baptistiseurakunnaita, jonka jäsen hän oli. Useat tämän uskontokunnan saarnaajatkin hyväksyivät hänen toimintansa, ja heidän muodollisella suostumuksellaan hän jatkoi työtään. Hän matkusti ja saarnasi alinomaan, vaikka hänen henkilökohtainen työnsä rajoittuikin pääasiallisesti Uuteen Englantiin ja keskivaltioihin. Useina vuosina hän maksoi kaikki matkakustannukset omilla varoillaan, eikä hän myöhemminkään koskaan ottanut vastaan täyttä korvausta matkustaessaan niihin paikkoihin, joihin häntä kutsuttiin. Näin hänen julkinen toimintansa, sen sijaan että se olisi tuottanut hänelle taloudellista hyötyä, rasitti tuntuvasti hänen varallisuuttaan, joka vähitelien pieneni tänä hänen elämänsä kautena. Hän oli suuren perheen isä, mutta kun perheen jäsenet olivat säästäväisiä ja ahkeria, niin hänen maatilansa tulot riittivät sekä hänen että hänen perheensä ylläpitoon.

Suuri tähtisade

Vuonna 1833, kaksi vuotta sen jälkeen, kun Miller oli alkanut julkisesti esittää todistuksia Kristuksen pikaisesta tulemisesta, ilmaantui viimeinen niistä merkeistä, jotka Vapahtaja oli maininnut tulemisensa edeltäjinä. Jeesus sanoi, että »tähdet putoavat taivaalta» (Matt. 24: 29). Ja Johannes, joka sai näyssä katsella Herran päivän läheisyyttä juhlistavia tapahtumia, kertoo Ilmestyskirjassa, että »taivaan tähdet putosivat maahan, niinkuin viikunapuu varistaa raakaleensa, kun suuri tuuli sitä pudistaa» (Ilm. 6: 13). Tämä ennustus toteutui huomiota herättävällä ja vaikuttavalla tavalla, kun tapahtui suuri tähtisade marraskuun 13. päivänä 1833. Se oli laajimmalle ulottuva ja ihmeellisin tähtisade, mitä milloinkaan on merkitty muistiin: »Koko taivaankansi Yhdysvaltojen yläpuolella oli silloin neljä tuntia liikkuvan tulen vallassa. Tässä maassa ei ole sen ensimmäisen asutuksen jälkeen esiintynyt toista taivaallista ilmiötä, jota tietty ihmisryhmä olisi katsellut niin jännittyneenä ja ihaillen ja toiset pelokkaina ja levottomina, kuin tapahtui tässä tähtisateessa.» »Sen ylevyyden ja pelottavan kauneuden muistavat vielä monet. — Sadepisarat eivät voi pudota paljon taajemmin kuin meteorit putosivat maata kohti. [290] Ne putosivat itään, länteen, pohjoiseen ja etelään, kaikkiin suuntiin samalla tavalla. Sanalla sanoen, koko taivas näytti olevan liikkeessä. Sitä kuvaillaan professori Sillimanin päiväkirjassa näytäntönä, joka näkyi yli PohjoisAmerikan. — Kello kahdesta alkaen aina valoisaan päivään saakka, taivaan ollessa täysin selkeä ja pilvetön, häikäisevän loistavien valojen lakkaamaton vilke oli nähtävänä yli koko taivaan.»323

»Mikään kieli ei voi kuvailla tuon suurenmoisen näytelmän komeutta. Ei yksikään, joka sitä ei nähnyt, voi muodostaa oikeaa käsitystä sen loistosta. Näytti siltä kuin kaikki taivaan tähdet olisivat kokoontuneet samaan pisteeseen lähelle keskitaivasta ja samalla kertaa syöksyneet salaman nopeasti joka taholle kohti taivaanrantaa; ja kuitenkaan ne eivät loppuneet. Tuhannet seurasivat nopeasti toisia tuhansia, ikään kuin olisivat olleet luodut tätä tilaisuutta varten.»324 »Ei ollut mahdollista nähdä onnistuneempaa kuvaa raakaleitaan varistavasta viikunapuusta, jota kova tuuli pudistaa.»325

New Yorkin Journal of Commerce lehdessä oli marraskuun 14. päivänä 1833 tätä ihmeellistä ilmiötä koskeva pitkä kirjoitus, jossa oli seuraava lausunto: »Minä luulen, ettei kukaan filosofi tai oppinut ole puhunut tai kirjoittanut sellaisesta tapahtumasta, kuin oli eilisaamuinen ilmiö. Profeetta ennusti sen 1800 vuotta sitten aivan tarkalleen, kun vain haluamme ymmärtää tähtien putoamisen tarkoittavan putoavia tähtiä siinä ainoassa merkityksessä, jossa se voi olla kirjaimellisesti totta.»[*]

Näin näkyi viimeinen niistä Jeesuksen tulemisen merkeistä, joista hän sanoi opetuslapsilleen: »Kun näette tämän kaiken, tietäkää, että se on lähellä, oven edessä» (Matt. 24: 33). Näiden merkkien jälkeen Johannes näki lähinnä seuraavana suurena tapahtumana taivaan poistuvan kokoonkäärittävän pergamenttikäärön tavoin maan järistessä, vuorien ja saarien siirtyessä sijoiltaan ja jumalattomien yrittäessä kauhun valtaamina kätkeytyä Ihmisen Pojan kasvoilta (Ilm. 6: 12-17).

Useat tähtisateen nähneet pitivät sitä tulevan tuomion sanansaattajana »juhlallisena vertauskuvana, varmana enteenä sekä Herran suuren ja kauhistuttavan päivän armollisena merkkinä.»326 Siten kansan huomio kiinnitettiin ennustuksen täyttymiseen, ja monet heräsivät ottamaan vakavasti Kristuksen toista tulemista koskevan varoitussanoman.

Josiah Litchin profetian tulkinta

Vuonna 1840 herätti suurta mie-

[*]Merkityksessä meteori (suom. huom.)

[291] [292]

lenkiintoa erään toisen ennustuksen merkillinen täyttyminen. Kaksi vuotta aikaisemmin Josiah Litch, yksi Kristuksen toista tulemista julistavista saarnaajista, julkaisi Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun selityksen, jossa hän ennusti Turkin vallan luhistumisen. Hänen laskelmiensa mukaan tämä valtakunta kokisi romahduksen elokuussa. Muutamia päiviä ennen ennustuksen toteutumista hän kirjoitti: »Jos myönnämme, että ensimmäinen ajanjakso, 150 vuotta, täyttyi tarkalleen juuri sen edellä, kun Diakoses nousi valtaistuimelle turkkilaisten suostumuksella, ja että toinen jakso, 391 vuotta 15 päivää, alkoi ensimmäisen jakson päättyessä, ulottuu toinen jakso elokuun 11. päivään 1840; ja voimme odottaa ottomaanisen vallan Konstantinopolissa silloin murtuvan. Minä uskon, että niin tulee tapahtumaan.»327

Juuri ilmoitettuna aikana Turkki hyväksyi lähettiläittensä kautta Euroopan liittoutuneiden valtain suojeluksen ja alistui täten kristillisten kansain valvontaan. Tämä tapahtuma toteutti ennustuksen tarkalleen.328 Kun tämä tuli tunnetuksi, tulivat suuret joukot vakuuttuneiksi siitä, että Millerin ja hänen kumppaniensa omaksuma ennustusten selitystapa oli oikea, ja adventtiliike sai ihmeellisen vauhdin. Milleriin liittyi oppineita ja korkeassa yhteiskunnallisessa asemassa olevia miehiä sekä julistamaan suullisesti että julkaisemaan painettuina hänen mielipiteitään, ja vuodesta 1840 vuoteen 1844 työ laajeni nopeasti.

Vastustusta ja pilkkaa

William Millerillä oli vahvat henkiset voimat, jotka olivat kehittyneet ajattelun ja opiskelun kautta. Lisäksi hän sai viisautta ylhäältä, kun hän asettui yhteyteen viisauden lähteen kanssa. Hän oli mallikelpoinen mies, joka sai osakseen kunnioitusta ja arvonantoa kaikkialla, missä rehellisyydelle ja siveellisyydelle annettiin arvoa. Yhdistäen aidon hyväntahtoisuuden kristilliseen nöyryyteen ja itsehillintään hän oli huomaavainen ja ystävällinen kaikkia kohtaan, valmis kuuntelemaan toisten mielipiteitä ja punnitsemaan heidän perusteluitaan. Kiihkottomasti hän koetteli kaikkia teorioita ja oppeja Jumalan sanalla. Hänen terve harkintansa sekä perusteellinen raamatuntuntemuksensa tekivät hänet kykeneväksi kumoamaan erehdykset ja paljastamaan valheet.

Miller ei kuitenkaan saanut suorittaa työtään kohtaamatta katkeraa vastustusta. Aikaisempien uskonpuhdistajien tavoin hän joutui kokemaan, että uskonnon opettajat eivät ottaneet suosiollisesti vastaan hänen julistamiaan totuuksia. Kun he eivät voineet puolustaa kantaansa Raamatulla, he turvautuivat ihmisten lausuntoihin ja oppeihin sekä kirkkoisien perimätietoihin. Mutta adventtitotuuden julistajat hyväksyivät vain Jumalan sanan todistuksen. »Raamattu ja vain Raamattu» oli heidän tunnussanansa. Heidän vastustajansa koettivat Raamatun todistusten puutteessa tehdä heidät naurun ja [293] pilkan alaisiksi. Aikaa, varoja ja luonnonlahjoja käytettiin niiden parjaamiseen, joiden ainoa rikos oli, että he iloiten odottivat Herransa tuloa pyrkien elämään pyhää elämää ja kehottaen muitakin valmistautumaan hänen tulolleen.

Ihmisten ajatukset koetettiin tarmokkaasti kääntää pois Kristuksen toisesta tulemisesta. Kristuksen tulemista ja maailman loppua koskevien ennustusten tutkiminen koetettiin saada näyttämään synnilliseltä ja hävettävältä. Täten hengelliset opettajat horjuttivat uskoa Jumalan sanaan. Heidän opetuksensa teki ihmisistä epäuskoisia, ja monet alkoivat elää omien jumalattomien halujensa mukaan. Sitten pahan aiheuttajat panivat sen kaiken adventistien syyksi.

Vaikka Miller kokosi täydet salit älykkäitä ja tarkkaavaisia kuulijoita, hänen nimeään mainittiin harvoin uskonnollisissa lehdissä muuten kuin ivaamisen tai paheksumisen yhteydessä. Välinpitämättömät ja jumalattomat yrittivät uskonnon opettajien asenteen rohkaisemina häväistä häntä ja hänen työtään häpäisevillä nimityksillä sekä halpamaisilla ja herjaavilla sukkeluuksilla. Tuo harmaahapsinen mies, joka oli jättänyt mukavan kotinsa matkustaakseen omalla kustannuksellaan kaupungista kaupunkiin ja työskenteli lakkaamatta, julistaen maailmalle vakavaa varoitussanomaa lähellä olevasta tuomiosta, leimattiin kiihkoilijaksi, valehtelijaksi ja keinottelevaksi veijariksi.

Milleriin kohdistettu pilkka, valhe ja herjaus aiheutti ankaria vastalauseita, joita tuli maallisenkin lehdistön taholta. Maailmalliset miehet selittivät, että niin »valtavan ylevän ja pelottaviin seurauksiin johtavan asian» kevytmielinen ivaaminen »ei ollut ainoastaan sen esittäjien ja kannattajien tunteilla leikkimistä vaan myös tuomiopäivän pilkkaamista, Jumalan itsensä herjaamista ja hänen pelottavan tuomioistuimensa halveksimista.»329

Kaiken pahan alkuunpanija ei yrittänyt ainoastaan vastustaa adventtisanoman vaikutusta vaan myös surmata itse sanansaattajan. Miller sovellutti käytännöllisellä tavalla Raamatun totuutta kuulijoihinsa nuhdellen heitä heidän synneistään ja häiriten heidän itsetyytyväisyyttään. Seuraus oli, että hänen suorat ja läpitunkevat sanansa herättivät heissä vihamielisyyttä. Seurakunnan jäsenten vastustava asenne hänen sanomaansa kohtaan rohkaisi alhaisemmalla tasolla olevia ihmisiä menemään pitemmälle. Viholliset aikoivat surmata hänet, kun hän poistuisi kokouspaikasta. Mutta väentungoksessa oli pyhiä enkeleitä, ja yksi näistä tarttui ihmishahmossa tämän Herran palvelijan käteen ja vei hänet kiihtyneeltä kansanjoukolta turvaan. Hänen työnsä ei ollut vielä tehty. Saatanan ja hänen lähettiläittensä aikomus raukesi tyhjiin.

Kaikesta vastustuksesta huolimatta kiinnostus adventtiliikkeeseen oli jatkuvasti lisääntynyt. Kokoontumisien luku kasvoi kymmenistä ja sadoista tuhansiin. Useat milleriläiset liittyivät eri seurakuntiin, mutta jonkin ajan kuluttua ilmeni vastustusta näitä- [294] kin kääntyneitä kohtaan, ja seurakunnat ryhtyivät kurinpidollisiin toimenpiteisiin niiden suhteen, jotka olivat omaksuneet Millerin mielipiteitä. Tämän johdosta hän kirjoitti kaikkien uskontokuntien kristityille osoitetun kirjelmän, jossa hän pyysi, että jos hänen oppiaan pidettiin vääränä, hänelle osoitettaisiin hänen erehdyksensä Raamatun teksteillä.

»Mitä me olemme uskoneet», hän sanoi, »jota Jumalan sana ei ole käskenyt meidän uskoa, ja sen sanan te itse myönnätte uskomme ja elämämme ohjeeksi, vieläpä ainoaksi ohjeeksi. Mitä me olemme tehneet sellaista, jonka voidaan katsoa aiheuttaneen niin ankaria moitteita meitä vastaan saarnatuolista ja sanomalehdistön taholta ja antaneen teille oikeuden erottaa meidät [adventistit] seurakunnistanne ja yhteydestänne?» »Jos me olemme väärässä, niin pyydämme teitä näyttämään meille, missä olemme erehtyneet. Näyttäkää meille Jumalan sanasta, että me olemme erehtyneet. Meitä on ivattu kylliksi; se ei voi koskaan saada meitä vakuuttuneiksi siitä, että olemme väärässä. Jumalan sana yksin voi muuttaa meidän käsityksemme. Me olemme tehneet johtopäätöksemme harkiten ja rukoillen Jumalan sanasta saamiemme todistusten perusteella.»330

»Niinkuin oli Nooan päivinä»

Ne varoitukset, joita Jumala on palvelijainsa kautta lähettänyt maailmalle, on aina otettu vastaan samalla tavalla epäillen. Kun Jumala ihmisten jumalattomuuden tähden tuotti vedenpaisumuksen maan päälle, hän ensin ilmoitti ihmisille aikomuksensa, jotta heillä olisi tilaisuus kääntyä pois pahoilta teiltään. Satakaksikymmentä vuotta he saivat kuulla varoitusta. Sinä aikana heidän oli tehtävä parannus, ettei Jumalan viha heitä hävittäisi. Mutta sanoma näytti heistä tyhjältä puheelta, eivätkä he sitä uskoneet. Mennen yhä pitemmälle jumalattomuudessaan he pilkkasivat Jumalan sanansaattajaa, halveksivat hänen varoituksiaan ja syyttivät häntä liiallisesta itsetietoisuudesta. Kuinka yksi ainoa mies uskalsi asettua kaikkia maailman maineikkaita miehiä vastaan? Jos Nooan sanoma olisi totta, miksi ei silloin koko maailma näkisi sitä ja uskoisi sitä? Yhden miehen väite tuhansien viisautta vastaan! He eivät halunneet uskoa varoitussanomaa eivätkä etsineet suojaa arkista.

Pilkkaajat viittasivat luontoonvuodenaikojen säännölliseen kulkuun, siniseen taivaaseen, josta ei koskaan ollut satanut, ja viheriöiviin niittyihin, joita yön vieno kaste virvoitti ja huudahtivat: »Eikö hän puhu vertauksia?» Halveksivasti he selittivät vanhurskauden saarnaajan mielettömäksi haaveilijaksi sekä antautuivat huvitteluun ja paheelliseen elämään hillittömämmin kuin koskaan ennen. Mutta heidän epäuskonsa ei estänyt ennustettua tapahtumaa. Jumala kärsi kauan heidän jumalattomuuttaan antaen heille hyvän tilaisuuden parannuksentekoon; mutta määrättynä aikana hänen tuomionsa kohtasivat niitä, [295] jotka olivat hylänneet hänen armonsa.

Kristus selittää, että samanlainen epäusko vallitsee hänen toisen tulemisensa edellä. Niin kuin ihmiset Nooan päivinä »eivät tienneet, ennen kuin vedenpaisumus tuli ja vei heidän kaikki, niin», Vapahtajamme sanojen mukaan, »on myös Ihmisen Pojan tulemus oleva» (Matt. 24: 39). Kun Jumalan lapsiksi tunnustautuvat ihmiset liittyvät yhteen maailman kanssa, elävät maailman ihmisten tavalla ja osallistuvat heidän synnillisiin huvituksiinsa; kun seurakunnan elämä muuttuu maailman ylellisen elämän kaltaiseksi; kun hääkellot soivat ja kaikki odottavat useita maallisen menestyksen vuosia silloin yhtäkkiä, aivan kuin taivaalta leimahtavan salaman yllättämänä, tulee loppu heidän kauniista unelmistaan ja petollisista toiveistaan.

Niin kuin Jumala lähetti palvelijansa varoittamaan maailmaa tulevasta vedenpaisumuksesta, hän lähetti myös valitsemansa sanansaattajat antamaan ihmisille tiedon lopullisen tuomion läheisyydestä. Ja niin kuin ihmiset Nooan aikana nauraen ivasivat vanhurskauden saarnaajan ennustuksia, myös Millerin aikana monet, vieläpä Jumalan lapsiksi tunnustautuvat, pilkkasivat varoitussanomaa.

Ihmisen vaikeus parannuksen tekoon

Miksi Kristuksen toisen tulemisen oppi ja siitä saarnaaminen olivat niin vastenmielisiä seurakunnille? Samalla kun Herran tuleminen merkitsee kärsimystä ja tuhoa jumalattomille, se on tulvillaan iloa ja toivoa vanhurskaille. Tämä suuri totuus oli ollut Jumalan uskollisten palvelijain lohdutuksena kaikkina aikoina. Miksi se oli tullut, samoin kuin sen Alkuunpanijakin, »loukkauskiveksi ja kompastuksen kallioksi» hänen omikseen tunnustautuville? Herra itse sanoi opetuslapsilleen: »Vaikka minä menen valmistamaan teille sijaa, tulen minä takaisin ja otan teidät tyköni» (Joh. 14: 3). Säälivä Vapahtajammehan se oli, joka nähdessään edeltäpäin seuraajiensa yksinäisyyden ja surun antoi enkelien tehtäväksi lohduttaa heitä vakuuttamalla, että hän oli tuleva henkilökohtaisesti takaisin, samoin kuin hän taivaaseen menikin. Kun opetuslapset seisoivat ja tähystelivät taivaalle nähdäkseen viimeisen vilahduksen hänestä, jota he rakastivat, heidän huomionsa kiintyi sanoihin: »Galilean miehet, mitä te seisotte ja katsotte taivaalle? Tämä Jeesus, joka otettiin teiltä ylös taivaaseen, on tuleva samalla tavalla, kuin te näitte hänen taivaaseen menevän» (Ap.t. 1: 11). Enkelien sanoma herätti uutta toivoa. Opetuslapset »palasivat Jerusalemiin suuresti iloiten. Ja he olivat alati pyhäkössä ja ylistivät Jumalaa» (Luuk. 24: 52, 53). He eivät iloinneet siitä, että Jeesus oli otettu heiltä pois ja että he olivat jääneet taistelemaan maailman koetuksia ja kiusauksia vastaan, vaan siitä, että enkelit olivat vakuuttaneet hänen tulevan takaisin.

Kristuksen tulemusta koskevan sanoman tulisi nyt, samoin kuin [296] enkelien julistaessa sitä Beetlehemin paimenille, olla suurta iloa synnyttävä sanoma. Ne, jotka todellisesti rakastavat Vapahtajaa, eivät voi muuta kuin iloiten tervehtiä Jumalan sanaan perustuvaa ilmoitusta siitä, että Hän, johon heidän iankaikkista elämää koskevat toiveensa keskittyivät, tulee takaisin, ei pilkattavaksi, halveksittavaksi ja hylättäväksi niin kuin ensimmäisessä tulemisessa, vaan voimassa ja kunniassa pelastamaan kansansa. Ne, jotka eivät rakasta Vapahtajaa, toivovat hänen pysyvän poissa, eikä voi olla vakuuttavampaa todistusta siitä, että seurakunnat ovat luopuneet Jumalasta kuin tämän taivaasta lähetetyn sanoman herättämä kiihtymys ja katkeruus.

Ne, jotka hyväksyivät Kristuksen tulemusta koskevan sanoman, heräsivät näkemään, että oli välttämätöntä tehdä parannus ja nöyrtyä Jumalan edessä. Monet olivat kauan ontuneet Kristuksen ja maailman välillä; nyt he tunsivat, että oli aika tehdä ratkaisu. »Ikuisuutta koskevat asiat tulivat heille ennen kokemattoman todellisiksi. Taivas tuli lähelle, ja he tunsivat itsensä syyllisiksi Jumalan edessä.»331 Kristityt heräsivät uuteen hengelliseen elämään. He tunsivat, että aika oli lyhyt ja että heidän oli nopeasti toimitettava se, mikä heillä oli tehtävänä lähimmäistensä hyväksi. Maailma katosi näkyvistä, iankaikkisuus näytti avautuvan heidän eteensä ja sielun ikuinen kohtalo kaikkine siihen vaikuttavine tekijöineen tajuttiin tärkeämmäksi kuin kaikki maalliset asiat. Jumalan Henki oli heidän päällään ja antoi voimaa heidän sanoilleen, kun he vakavasti kehottivat sekä veljiään että syntisiä valmistautumaan Herran päivää varten. Heidän jokapäiväisen elämänsä hiljainen todistus oli alituinen nuhde pintapuolisille ja pyhiittymättömille seurakunnan jäsenille. Nämä eivät halunneet tulla häirityksi huvitusten etsinnässään, rahan kokoamisessaan ja maallisen kunnian tavoittelussaan. Tämä oli syynä siihen vihamielisyyteen ja vastustukseen, mikä heräsi Kristuksen tulemisen oppia ja sen julistajia kohtaan.

Kun profeetallisia aikakausia koskevat todisteet osoittautuivat kumoamattomiksi, vastustajat koettivat estää tämän asian tutkimista opettamalla, että ennustukset olivat sinetillä lukittuja. Siten protestantit seurasivat katolilaisten jälkiä. Samalla kun katolinen kirkko pidätti kansalta Raamatun,332 protestanttiset seurakunnat väittivät, että erästä pyhän kirjan tärkeää osaa sitä osaa, joka esittää erityisesti meidän aikaamme koskevia totuuksia ei voitu ymmärtää.

Profetiat avoimia totuutta etsiville

Papit ja kansa väittivät, että Danielin kirjan ja Ilmestyskirjan ennustukset olivat käsittämättömiä salaisuuksia. Mutta Kristus kiinnitti opetuslastensa huomion profeetta Danielin sanoihin, jotka koskivat heidän edessään olevia tapahtumia, ja sanoi: »Joka tämän lukee, se tarkatkoon» (Matt. 24: 15). Sen väitteen, että Ilmes- [297] tyskirja olisi käsittämätön mysteeri, kumoaa jo kirjan nimi: »Jeesuksen Kristuksen ilmestys, jonka Jumala antoi hänelle, näyttääkseen palvelijoillensa, mitä pian tapahtuman pitää. Autuas se, joka lukee, ja autuaat ne, jotka kuulevat tämän profetian sanat ja ottavat vaarin siitä, mitä siihen kirjoitettu on; sillä aika on lähellä!» (Ilm. 1:1, 3).

Profeetta sanoo: »Autuas se, joka lukee.» On sellaisia, jotka eivät halua lukea; siunaus ei kuulu heille. »Autuaat ne, jotka kuulevat.» On myös joitakin, jotka eivät suostu kuuntelemaan mitään profetioita koskevaa; siunaus ei kuulu tällekään luokalle. »Ja ottavat vaarin siitä, mitä siihen kirjoitettu on.» Monet kieltäytyvät ottamasta vaarin Ilmestyskirjassa olevista varoituksista ja opetuksista; kukaan näistä ei voi vaatia luvattua siunausta. Kaikki, jotka pilkkaavat profetian aiheita ja laskevat leikkiä tässä kirjassa juhlallisesti esitetyistä vertauskuvista; kaikki, jotka kieltäytyvät tekemästä elämässään parannusta ja valmistautumasta Ihmisen Pojan tulolle, jäävät osattomiksi siunauksesta. Kuinka ihmiset uskalsivat, innoitetun sanan todistus edessään, opettaa, että Ilmestyskirja on salaisuus, josta kukaan ihminen ei voi päästä perille. Se on ilmoitettu salaisuus, avattu kirja. Ilmestyskirjan tutkiminen johtaa ajatukset Danielin ennustuksiin, ja molemmissa on mitä tärkeimpiä opetuksia, joita Jumala on antanut ihmisille tämän maailman lopputapahtumista.

Johannes sai nähdä tärkeitä ja syvästi liikuttavia asioita seurakunnan historiasta. Hän näki Jumalan kansan tilan, vaarat, taistelut ja lopullisen vapautuksen. Hän esittää viimeiset sanomat, jotka kypsyttävät maan sadon, joko lyhteinä korjattavaksi taivasta varten tai kimppuina poltettavaksi hävittävässä tulessa. Sanomattoman tärkeitä ovat ne asiat, jotka hänelle ilmoitettiin erityisesti viimeistä seurakuntaa varten, jotta ne, jotka kääntyvät erehdyksestä totuuteen, saisivat tietää edessään olevat vaarat ja taistelut. Kenenkään ei tarvitse olla pimeydessä, tietämättöminä maailmaa kohtaavista tapahtumista.

Mistä sitten johtuu niin yleinen tietämättömyys tästä tärkeästä raamatunosasta? Miksi ollaan niin haluttomia tutkimaan sen opetuksia? Se johtuu pimeyden ruhtinaan harkitusta pyrkimyksestä salata ihmisiltä ne asiat, jotka paljastavat hänen petoksensa. Tästä syystä Kristus, Ilmestyskirjan antaja, edeltäpäin nähdessään Ilmestyskirjan tutkimista vastaan kohdistuvan taistelun, julisti siunauksen kaikille, jotka lukevat, kuulevat ja noudattavat tämän profetian sanoja. [298]

Luku 19—Valoa läpi pimeyden

Jumalan työ maailmassa on aikakaudesta toiseen huomiota herättävällä tavalla samanlaista jokaisessa suuressa uskonpuhdistuksessa ja hengellisessä herätysliikkeessä. Ne periaatteet, joiden mukaan Jumala kohtelee ihmisiä, ovat aina samat. Aikamme tärkeillä liikkeillä on vastineensa menneen ajan tärkeissä liikkeissä, ja seurakunnan kokemus menneisyydessä antaa arvokkaita opetuksia meidän ajallemme.

Mikään totuus ei ole Raamatussa esitetty selvemmin kuin se, että Jumala Pyhän Henkensä kautta erityisesti johtaa palvelijoitaan maan päällä pelastustyön edistämistä tarkoittavissa suurissa liikkeissä. Ihmiset ovat Jumalan kädessä välikappaleita, joita hän käyttää toteuttaessaan armollisia suunnitelmiaan. Kullakin on oma osansa tehtävänä, ja kukin saa aikansa tarpeiden mukaan sen valomäärän, joka tekee hänet kykeneväksi suorittamaan Jumalan hänelle antaman työn. Mutta ei yksikään ihminen, olipa hän kuinka suuresti taivaan kunnioittama tahansa, ole koskaan täydellisesti ymmärtänyt suurta pelastussuunnitelmaa tai edes oman aikansa uskonnollista työtä koskevaa Jumalan tarkoitusta. Ihmiset eivät täysin ymmärrä, mitä Jumala tahtoisi suorittaa sen työn kautta, jonka hän antaa heidän tehtäväkseen. He eivät käsitä Jumalan nimessä julistamaansa sanomaa sen koko laajuudessa.

Ihmisen käsityskyvyn rajallisuus

»Sinäkö käsittäisit Jumalan tutkimattomuuden tahi pääsisit Kaikkivaltiaan täydellisyydestä perille?» »Sillä minun ajatukseni eivät ole teidän ajatuksianne, eivätkä teidän tienne ole minun teitäni, sanoo Herra. Vaan niin paljon korkeampi kuin taivas on maata, ovat minun tieni korkeammat teidän teitänne ja minun ajatukseni teidän ajatuksianne.» »Minä olen Jumala, eikä ole minun vertaistani. Minä ilmoitan alusta asti, mitä tuleva on, ammoisia aikoja ennen, mitä ei vielä ole tapahtunut» (Job 11: 7; Jes. 55: 8, 9; 46: 9,10).

Profeetatkaan, joille oli suotu Hengen erityinen valo, eivät täysin ymmärtäneet heille annettujen ilmestysten merkitystä. Se oli selviävä ajan kuluessa sitä mukaa [299] kuin Jumalan kansa tarvitsisi niissä olevaa opetusta.

Kirjoittaessaan evankeliumin kautta ilmoitetusta pelastuksesta Pietari sanoo: »Sitä pelastusta ovat etsineet ja tutkineet profeetat, jotka ovat ennustaneet teidän osaksenne tulevasta armosta, ovat tutkineet, mihin tai millaiseen aikaan heissä oleva Kristuksen henki viittasi, edeltäpäin todistaessaan Kristusta kohtaavista kärsimyksistä ja niiden jälkeen tulevasta kunniasta. Ja heille, koska he eivät palvelleet itseänsä, vaan teitä, ilmoitettiin se, mikä nyt on teille julistettu.»

Mutta vaikka profeettojen ei suotu täysin ymmärtää heille ilmoitettuja asioita, he koettivat innokkaasti saada kaiken sen valon, jonka Jumala oli halunnut ilmaista heille. He »etsivät ja tutkivat, mihin tai millaiseen aikaan heissä oleva Kristuksen henki viittasi». Mikä opetus tämä onkaan kristillisenä aikana elävälle Jumalan kansalle, jonka hyväksi Jumala antoi palvelijoilleen nämä ennustukset! »Heille, koska he eivät Palvelleet itseänsä, vaan teitä, ilmoitettiin se, mikä nyt on teille julistettu.» Katsokaa noita pyhiä Jumalan miehiä heidän tutkiessaan ilmestyksiä, jotka oli annettu heille sellaisia sukupolvia varten, jotka eivät vielä olleet syntyneet. Verratkaa heidän pyhää intoaan siihen välinpitämättömyyteen, jolla myöhempien aikojen eduista osansa saaneet suhtautuvat tähän taivaan lahjaan. Mikä nuhde se onkaan tuolle veltolle, maailmaa rakastavalle yliolkaisuudelle, joka tyytyy selittämään, ettei ennustuksia voi ymmärtää!

Opetuslasten pettymys Jeesuksen kuollessa

Ihmisten rajoitettu mieli ei tosin kykene tunkeutumaan kaikkitietävän Jumalan salaisuuksiin tai täysin ymmärtämään hänen suunnitelmiensa toteutumistapaa, mutta kuitenkin heidän omat erehdyksensä ja laiminlyöntinsä ovat usein syynä siihen, että he niin hämärästi käsittävät taivaan sanomia. Sangen usein ihmisten mieli, vieläpä Jumalan palvelijainkin, on niin ihmiskäsitysten, perimätietojen ja väärien oppien sumentama, että se kykenee vain osaksi käsittämään niitä suuria asioita, joita hän on sanassaan ilmoittanut. Näin oli Kristuksen opetuslastenkin laita, vaikka Vapahtaja oli persoonallisesti heidän keskellään. He olivat sen kansanomaisen käsityksen vallassa, että Messias tulisi maallisena ruhtinaana korottamaan Israelin maailmaa hallitsevaksi kansaksi, eivätkä he voineet ymmärtää, mitä hän tarkoitti puhuessaan tulevasta kärsimisestään ja kuolemastaan.

Kristus itse oli lähettänyt heidät julistamaan sanomaa: »Aika on täyttynyt, ja Jumalan valtakunta on tullut lähelle; tehkää parannus ja uskokaa evankeliumi» (Mark. 1: 15). Tämä sanoma perustui Danielin kirjan yhdeksännessä luvussa olevaan ennustukseen. Enkeli selitti ennustuksessa mainittujen 69 viikon ulottuvan »voideltuun, ruhtinaaseen, asti». Niinpä opetuslapset suurin toivein ja iloisin aavistuksin odottivat Messiaan valtakunnan perustamista Jerusalemiin, josta käsin [300] hän hallitsisi koko maailmaa.

Opetuslapset julistivat sitä sanomaa, jonka Kristus oli heille uskonut, vaikka he itse ymmärsivät väärin sen merkityksen. Heidän sanomansa perustui Dan. 9: 25:een, mutta he eivät huomanneet, että saman luvun seuraavan jakeen mukaan Messias oli tuleva tuhotuksi. Lapsuudesta saakka heidän toiveensa olivat kohdistuneet loistavaan maalliseen valtakuntaan, ja tämä sokaisi heidät niin, että he eivät ymmärtäneet ennustuksen yksityiskohtia eivätkä Kristuksen sanoja.

He täyttivät velvollisuutensa esittäessään Juudan kansalle armon kutsun, mutta juuri silloin, kun he odottivat Herransa nousevan Daavidin valtaistuimelle, he näkivät, kuinka hänet vangittiin pahantekijänä, ruoskittiin, tehtiin naurunalaiseksi, tuomittiin ja ripustettiin Golgatan ristille. Mikä epätoivo ja tuska ahdistikaan näitä opetuslapsia sinä aikana, jolloin heidän Herransa lepäsi haudassa!

Kristus oli tullut ennustettuna aikana ja ennustetulla tavalla. Raamatun todistus hänestä oli toteutunut hänen julkisessa toiminnassaan jokaista yksityiskohtaa myöten. Hän oli saarnannut pelastussanomaa »niinkuin se, jolla valta on». Kuulijat tunsivat sydämessään, että hänen sanomansa oli taivaasta. Jumala todisti sanansa ja Henkensä kautta Poikansa jumalallisesta valtuudesta.

Opetuslapset olivat yhä lujasti kiintyneet rakastettuun Mestariinsa. Ja kuitenkin heidän mielensä oli epävarmuuden ja epäilyn vallassa. Ahdistuksessaan he eivät silloin muistaneet Kristuksen sanoja edessä olevasta kärsimisestään ja kuolemastaan. Olisivatko he voineet joutua kokemaan sellaista surua ja pettymystä, jos Nasaretin Jeesus olisi ollut oikea Messias? Tämä kysymys vaivasi heitä Vapahtajan maatessa haudassaan kuolemansa ja ylösnousemuksensa välisen sapatin toivottomat tunnit.

Vaikka murheen synkkä yö oli näiden Jeesuksen seuraajien yllä, heitä ei kuitenkaan hylätty. Profeetta sanoo: »Jos istun pimeydessä, on Herra minun valkeuteni. Hän tuo minut valkeuteen, minä saan nähdä hänen vanhurskautensa.» »Jos minä sanoisin: Peittäköön minut pimeys — niin ei pimeyskään olisi sinulle pimeä; yö valaisisi niinkuin päivä, pimeys olisi niinkuin valkeus.» Jumala on sanonut: »Oikeamielisille koittaa pimeydessä valkeus.» »Minä johdatan sokeat tietä, jota eivät tunne; polkuja, joita he eivät tunne, minä kuljetan heidät. Minä muutan pimeyden heidän edellään valkeudeksi ja koleikot tasangoiksi. Nämä minä teen enkä niitä tekemättä jätä» (Miika. 7: 8, 9; Ps139:11,12; 112: 4; Jes. 42:16).

Se sanoma, jota opetuslapset olivat julistaneet Herran nimessä, oli joka suhteessa oikea, ja ne tapahtumat, joihin se viittasi, esiintyivät niin ikään. He olivat julistaneet: »Aika on täyttynyt, ja Jumalan valtakunta on tullut lähelle.» Kun »aika» oli täyttynyt Danielin 9. luvussa mainitut 69 viikkoa, jotka ulottuivat Messiaaseen, »voideltuun» Kristus oli saanut Hengen voitelun sitten kun Johannes oli kastanut hänet [301] Jordanissa. Ja »Jumalan valtakunta», jonka he olivat julistaneen olevan lähellä, vahvistettiin Kristuksen kuoleman kautta. Tämä valtakunta ei ollut, niin kuin heitä oli opetettu uskomaan, maallinen valtakunta. Se ei ollut myöskään se tuleva katoamaton valtakunta, joka perustetaan, kun »valtakunta ja valta ja valtakuntien voima kaiken taivaan alla annetaan Korkeimman pyhien kansalle»; se iankaikkinen valtakunta, jossa »kaikki vallat palvelevat häntä ja ovat hänelle alamaiset» (Dan. 7: 27). Raamatussa käytetään sanontaa »Jumalan valtakunta» merkitsemään sekä armon että kirkkauden valtakuntaa. Armon valtakunnasta puhuu Paavali Hebrealaiskirjeessään. Viitattuaan Kristukseen, armolliseen välimieheemme, joka säälii meidän heikkouksiamme, apostoli jatkaa: »Käykäämme sentähden uskalluksella armon istuimen eteen, että saisimme laupeuden ja löytäisimme armon» (Hebr. 4: 16). Armon istuin (engl. käänn.: valtaistuin) edustaa armon valtakuntaa; sillä missä on valtaistuin, siellä on myös valtakunta. Monissa vertauksissaan Kristus käyttää sanontaa »taivasten valtakunta» osoittamaan Jumalan armon työtä ihmisten sydämessä.

Samoin kirkkauden valtaistuin edustaa kirkkauden valtakuntaa. Tähän valtakuntaan viittasivat Vapahtajan sanat: »Kun Ihmisen Poika tulee kirkkaudessaan ja kaikki enkelit hänen kanssaan, silloin hän istuu kirkkautensa valtaistuimelle. Ja hänen eteensä kootaan kaikki kansat» (Matt. 25: 31, 32). Tämä valtakunta kuuluu tulevaisuuteen. Sitä ei perusteta ennen Kristuksen toista tulemista.

Armon valtakunta perustettiin heti ihmisen lankeemuksen jälkeen syntisen suvun lunastamista varten laaditun suunnitelman mukaan. Se oli silloin olemassa Jumalan suunnitelmassa ja hänen lupauksensa kautta; ja uskon kautta ihmiset voivat tulla sen alamaisiksi. Mutta vasta Kristuksen kuolemassa se lopullisesti vahvistettiin. Vielä ryhdyttyään lähetystyöhönsä ihmisten uppiniskaisuuteen ja kiittämättömyyteen väsynyt Vapahtaja olisi voinut perääntyä Golgatalle vievältä tieltään. Getsemanessa kärsimysten malja vapisi hänen kädessään. Vielä silloinkin hän olisi voinut pyyhkiä verisen hien otsaltaan ja jättää syyllisen suvun hukkumaan synteihinsä. Jos hän olisi tämän tehnyt, langennut ihminen ei olisi voinut pelastua. Mutta kun Vapahtaja antoi henkensä ja viimeisillä hengenvedoillaan huusi: »Se on täytetty», silloin pelastussuunnitelman toteutuminen oli varma. Silloin syntiin langenneille esivanhemmillemme Eedenissä annettu pelastuksen lupaus vahvistettiin. Armon valtakunta, joka sitä ennen oli ollut olemassa Jumalan lupauksen kautta, vahvistettiin lopullisesti.

Täten Kristuksen kuolema, jonka opetuslapset luulivat lopullisesti tuhonneen heidän toivonsa, teki sen ikuisesti varmaksi. Samalla kun se tuotti heille katkeran pettymyksen, se oli paras todistus siitä, että heidän uskonsa oli ollut oikea. Tapahtuma, joka oli täyttänyt heidät surulla ja epätoivolla, [302] avasi toivon oven jokaiselle Aadamin lapselle, ja siihen keskittyi kaikkien aikojen kaikkien Jumalalle uskollisten tuleva elämä ja ikuinen onni.

Opetuslasten pettymyskin edisti Jumalan äärettömän armon tarkoitusperien täyttymistä. Vaikka Hän, joka puhui tavalla, jolla ihminen ei ollut koskaan puhunut, oli voittanut heidän sydämensä jumalallisella armollaan ja opetuksensa voimalla, oli heidän Jeesukseen kohdistuvan rakkautensa puhtaan kullan seassa maailmallisen ylpeyden ja itsekkään kunnianhimon alaarvoista seosta. Vieläpä pääsiäisjuhlalle varatussa salissa sinä juhlallisena hetkenä, jolloin heidän Mestarinsa astui Getsemanen varjoon, heidän välillään syntyi »kiista siitä, kuka heistä oli katsottava suurimmaksi» (Luuk. 22: 24). He kuvittelivat mielessään valtaistuinta, kruunua ja kunniaa hetkenä, jolloin heidän edessään oli Getsemanen puutarhan, oikeussalin ja Golgatan ristin häpeä ja tuska. Heidän ylpeytensä ja maallinen kunnianhimonsa oli saanut heidät hellittämättömästi pitämään kiinni aikansa väärästä opista ja jättämään huomioon ottamatta Vapahtajan sanat, jotka osoittivat hänen valtakuntansa todellisen luonteen ja viittasivat hänen kärsimykseensä ja kuolemaansa. Heidän erehdyksensä vei hyvin vaikeaan mutta välttämättömään koetukseen, jonka Jumala salli heidän ojennuksekseen. Vaikka opetuslapset olivat ymmärtäneet väärin sanomansa merkityksen ja pettyneet toiveissaan, he olivat kuitenkin julistaneet sitä sanomaa, jonka Jumala oli heille antanut, ja Herra tahtoi palkita heidän uskonsa ja kunnioittaa heidän kuuliaisuuttaan. Heille oli määrä uskoa ylösnousseen Vapahtajan ihanan evankeliumin julistaminen kaikille kansoille. Tähän työhön valmistumista varten heille sallittiin heistä niin katkeralta tuntuva kokemus.

Totuus Kristuksesta selvisi ylösnousemuksen jälkeen

Ylösnousemuksensa jälkeen Jeesus ilmestyi opetuslapsilleen Emmauksen tiellä. »Ja hän alkoi Mooseksesta ja kaikista profeetoista ja selitti heille, mitä hänestä oli kaikissa kirjoituksissa sanottu» (Luuk. 24: 27). Opetuslapset innostuivat. Usko heräsi. He »uudestisyntyivät elävään toivoon» jo ennen kuin Jeesus ilmaisi itsensä heille. Hänen tarkoituksenaan oli valaista heidän ymmärrystään ja kiinnittää heidän uskonsa »lujaan profeetalliseen sanaan». Hän toivoi totuuden juurtuvan syvälle heidän sydämeensä, ei ainoastaan hänen henkilökohtaisen todistuksensa perusteella vaan myös niiden kumoamattomien todistusten kautta, joita esittivät seremonialain vertauskuvat ja varjot sekä Vanhan testamentin ennustukset. Oli välttämätöntä, että Kristuksen seuraajilla oli järjellinen usko, ei vain heidän itsensä tähden vaan myös sen tähden, että he voisivat esittää maailmalle tietoa Kristuksesta. Ja ensimmäisenä toimenpiteenä välittäessään tätä tietoa Jeesus kiinnitti opetuslastensa huomion »Moosekseen ja profeettoi- [303] hin». Sellaisen todistuksen ylösnoussut Vapahtaja antoi Vanhan testamentin kirjoitusten arvosta ja merkityksestä.

Mikä muutos tapahtuikaan opetuslasten sydämessä, kun he jälleen näkivät Mestarinsa rakastetut kasvot! (Luuk. 24: 32). Täydellisemmässä merkityksessä kuin koskaan ennen he olivat nyt »löytäneet sen, josta Mooses laissa ja profeetat ovat kirjoittaneet». Epävarmuus, tuska ja epätoivo väistyivät täydellisen varmuuden ja valoisan uskon tieltä. Ei ole mikään ihme, että he hänen taivaaseenastumisensa jälkeen »olivat alati pyhäkössä ja ylistivät Jumalaa». Kansa, joka tunsi vain Vapahtajan häpeällisen kuoleman, odotti näkevänsä heidät surullisina, hämmentyneinä ja pettyneinä, mutta heissä näkyi vain iloa ja riemua. Minkä valmistuksen nämä opetuslapset olivatkaan saaneet edessään olevaa työtä varten! He olivat läpikäyneet vaikeimman koetuksen, mikä heidän oli mahdollista kokea, ja olivat nähneet, miten ihmisten päätellessä kaiken menetetyksi Jumalan sana oli voitokkaasti mennyt täytäntöön. Mikä tämän jälkeen enää voisi lannistaa heidän uskoaan tai jäähdyttää heidän rakkautensa intoa? Syvimmässä surussa heillä oli voimallinen lohdutus, toivo, joka oli »ikäänkuin sielun ankkurivarma ja luja» (Hebr. 6: 19). He olivat olleet Jumalan viisauden ja voiman todistajina ja olivat varmoja siitä, »ettei kuolema eikä elämä, ei enkelit eikä henkivallat, ei nykyiset eikä tulevaiset, ei voimat, ei korkeus eikä syvyys, eikä mikään muu luotu voi meitä erottaa Jumalan rakkaudesta, joka on Kristuksessa Jeesuksessa, meidän Herrassamme». »Näissä kaikissa», he sanoivat, »me saamme jalon voiton hänen kauttansa, joka meitä on rakastanut» (Room. 8: 38, 39, 37). »Herran sana pysyy iankaikkisesti» (1 Piet. 1: 25). »Kuka voi tuomita kadotukseen? Kristus Jeesus on se, joka on kuollut, onpa vielä herätettykin, ja hän on Jumalan oikealla puolella, ja hän myös rukoilee meidän edestämme» (Room. 8: 34).

Herra sanoo: »Eikä minun kansani joudu häpeään, iankaikkisesti» (Jooel 2: 26). »Ehtoolla on itku vieraana, mutta aamulla ilo» (Ps. 30: 5). Kun nämä opetuslapset ylösnousemuspäivänä kohtasivat Vapahtajan ja heidän sydämensä oli palava heidän kuunnellessaan hänen sanojaan; kun he katselivat päätä, käsiä ja jalkoja, jotka olivat heidän tähtensä haavoitetut; kun Jeesus ennen taivaaseen astumistaan vei heidät Betaniaan ja kädet kohotettuina siunaamaan sanoi heille: »Menkää kaikkeen maailmaan ja saarnatkaa evankeliumia» sekä lisäsi: »Katso, minä olen teidän kanssanne joka päivä» (Mark. 16: 15; Matt. 28: 20); kun luvattu Lohduttaja tuli heihin helluntaipäivänä ja heidät puettiin voimalla korkeudesta ja uskovat saivat syvästi kokea taivaaseen astuneen Herran läsnäoloa, olisivatkohan he silloin vaikka heidänkin tiensä kulki, kuten hänenkin, uhrausten ja marttyyrikuoleman kautta vaihtaneet hänen armonsa evankeliumin julistamisen ja sitä seuraavan »vanhurskauden seppeleen», jonka he saisivat hänen [304] [305] tullessaan, maallisen valtaistuimen kunniaan, jota he olivat toivoneet aikaisempana opetuslapsikautenaan. Hän, »joka voi tehdä enemmän, monin verroin enemmän kuin kaikki, mitä me anomme tai ymmärrämme», oli antanut heille kärsimystensä osallisuuden mukana ilonsa yhteyden ilon »saattaa paljon lapsia kirkkauteen», sanomattoman ilon, »iankaikkisen kirkkauden», johon Paavalin sanojen mukaan »tämä hetkisen kestävä ja kevyt ahdistuksemme» ei ole verrattavissa.

Milleriläisten ja opetuslasten kokemusten vastaavanlaisuus

Niiden opetuslasten kokemusta, jotka saarnasivat »valtakunnan evankeliumia» Kristuksen ensimmäisen tulemuksen yhteydessä, vastasi hänen toisen tulemuksensa julistajien samanlainen kokemus. Niin kuin opetuslapset lähtivät saarnaamaan: »Aika on täyttynyt, ja Jumalan valtakunta on tullut lähelle», niin myös Miller ja hänen toverinsa julistivat, että pisin ja viimeinen Raamatun ilmoittama ajanjakso oli päättymäisillään, tuomio lähellä ja iankaikkinen valtakunta oven edessä. Opetuslasten aikaa koskeva julistus perustui Danielin kirjan 9. luvun seitsemäänkymmeneen viikkoon. Millerin ja hänen tovereittensa julistama sanoma ilmoitti, milloin päättyivät Dan. 8: 14:ssä mainitut 2300 päivää, joista 70 viikkoa muodostaa osan. Molemmat sanomat perustuivat saman suuren profeetallisen ajanjakson eri osien päättymiseen.

Niin kuin ensimmäiset opetuslapset, eivät myöskään William Miller ja hänen työtoverinsa ymmärtäneet täysin julistamansa sanoman jokaisen kohdan merkitystä. Kirkossa kauan vallinneet erehdykset estivät heitä saamasta oikeaa käsitystä ennustuksen tärkeästä kohdasta. Siksi he, vaikka julistivatkin sitä sanomaa, jonka Jumala oli heille antanut maailmalle tiedotettavaksi, sen merkityksen väärinymmärtämisen tähden kokivat pettymyksen.

Selittäessään Dan. 8: 14:ssä olevaa ennustusta: »Kahtatuhatta kolmeasataa iltaa ja aamua, sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa» (engl. käänn.: pyhäkkö puhdistetaan), Miller omaksui, kuten ennen on mainittu, sen yleisen käsityksen, että maa on pyhäkkö, ja hän uskoi, että pyhäkön puhdistaminen merkitsee maan puhdistamista tulella Herran tullessa. Sen tähden hän huomatessaan, että 2300 päivän päättyminen oli selvästi ennustettu, päätteli, että samalla oli ilmoitettu Kristuksen toisen tulemisen aika. Hänen erehdyksensä johtui siitä, että hän hyväksyi yleisesti vallalla olevan käsityksen pyhäköstä. [306]

Siinä vertauskuvallisessa järjestelmässä, joka oli Kristuksen uhrin ja pappeuden varjo, pyhäkön puhdistus oli viimeinen palvelustoimi, jonka ylimmäinen pappi suoritti vuotuisessa virantoimituksessaan. Se oli sovituksen viimeinen vaihe, synnin poistaminen Israelista. Se kuvasi viimeistä työtä Ylimmäisen pappimme palveluksessa taivaassa, kun hän poistaa taivaan kirjoihin merkityt kansansa synnit. Tähän palvelukseen kuuluu tutkimuksen suorittaminen ja tuomitseminen, ja se tapahtuu juuri ennen Kristuksen tuloa taivaan pilvissä suurella voimalla ja kunnialla, sillä hänen tullessaan jokaisen asia on ratkaistu. Jeesus sanoo: »Katso, minä tulen pian, ja minun palkkani on minun kanssani, antaakseni kullekin hänen tekojensa mukaan!» (Ilm. 22: 12). Tästä Kristuksen toisen tulemisen edellä tapahtuvasta tutkivasta tuomiosta on kysymys Ilm. 14: 7:ssä olevassa ensimmäisen enkelin sanomassa: »Peljätkää Jumalaa ja antakaa hänelle kunnia, sillä hänen tuomionsa hetki on tullut.»

Ne, jotka julistivat tätä varoitussanomaa, julistivat oikeaa sanomaa oikeaan aikaan. Mutta niin kuin ensimmäiset opetuslapset todistivat: »Aika on täyttynyt, ja Jumalan valtakunta on tullut lähelle», perustaen todistuksensa Danielin kirjan 9. luvun ennustukseen, eivätkä huomanneet, että samassa luvussa oli ennustettu Kristuksen kuolema, niin myös Miller ja hänen työtoverinsa saarnasivat Dan. 8: 14:een ja Ilm. 14: 7:een perustuvaa sanomaa huomaamatta, että Ilm 14. luvussa oli muitakin sanomia, joita oli julistettava ennen Herran tuloa. Samoin kuin opetuslapset erehtyivät siihen valtakuntaan nähden, joka oli perustettava 70 viikon lopussa, samoin adventistit erehtyivät sen tapahtuman suhteen, joka oli tuleva 2300 päivän lopussa. Molemmissa tapauksissa yleisesti vallitsevien erehdysten hyväksyminen tai, oikeammin sanoen, niissä kiinni riippuminen esti käsittämästä totuutta. Molemmat ryhmät täyttivät Jumalan tahdon esittäessään sanomaa, jota hän toivoi julistettavan, ja molemmat pettyivät sanomansa väärinkäsityksen tähden.

Jumala toteutti oman armollisen aikeensa salliessaan julistaa tuomionsanomaa juuri sillä tavalla. Herran suuri päivä oli käsillä, ja hänen kaitselmuksessaan määrätyn ajan julistaminen pani ihmiset koetteelle ilmaisemaan heille heidän sydämensä salaisuudet. Sanoma oli tarkoitettu koettelemaan ja puhdistamaan seurakuntaa. Ihmiset oli johdettava näkemään, olivatko he kiintyneet tähän maailmaan vai Kristukseen ja taivaaseen. He tunnustivat rakastavansa Vapahtajaa; nyt heidän oli osoitettava rakkautensa. Olivatko he valmiit jättämään maalliset toiveensa ja kunnianhimoiset unelmansa tervehtiäkseen ilolla Herransa tuloa? Sanoman tarkoituksena oli auttaa heitä näkemään todellinen hengellinen tilansa. Armossaan Jumala tahtoi sen kautta herättää heidät etsimään Herraa katuvaisella ja nöyrällä sydämellä.

Myös pettymys, vaikka se johtuikin siitä, että sanoman julis- [307] tajat käsittivät itsekin julistamansa sanoman väärin, oli kääntyvä parhaaksi. Se koettelisi niitä, jotka olivat tunnustaneet uskovansa varoituksen. Luopuisivatko he pettymyksen edessä harkitsemattomasti kokemuksestaan ja menettäisivätkö he luottamuksensa Jumalan sanaan, vai koettaisivatko he nöyrästi rukoillen saada selville, mitä ennustuksen kohtaa he eivät olleet oikein ymmärtäneet. Kuinka monen vaikuttimena olikaan ollut pelko tai hetkellinen tunne ja kiihtymys! Miten monet olivatkaan puolisydämisiä ja epäuskoisia! Suuret joukot tunnustivat rakastavansa Herran ilmestymistä. Tulisivatko he kieltämään uskonsa joutuessaan kärsimään maailman pilkkaa ja moitetta sekä kokemaan viivytystä ja pettymystä? Hylkäisivätkö he Jumalan sanan mitä selvimmin ilmoittamat totuudet sen tähden, että eivät heti ymmärtäneet hänen menettelyään heidän suhteensa?

Tämä koe ilmaisisi niiden kestävyyden, jotka vilpittömästi uskoen olivat noudattaneet sitä, minkä käsittivät Jumalan sanan ja Hengen opetukseksi. Se opettaisi heitä, niin kuin vain sellainen kokemus voisi opettaa, miten vaarallista on hyväksyä ihmisten teorioita ja selityksiä sen sijaan, että annettaisiin Raamatun olla oma selittäjänsä. Tosi uskovaiset tulisivat erehdyksensä aiheuttaman hämmingin ja surun kautta saamaan väärän käsityksensä oikaistuksi. Se johtaisi heidät tutkimaan tarkemmin profeetallista sanaa. Se opettaisi heitä huolellisemmin tarkastamaan uskonsa perustusta ja hylkäämään kaiken, mikä ei perustunut totuuden sanaan, olipa se miten laajalti kristillisessä maailmassa hyväksytty tahansa.

Näille uskovaisille, samoin kuin ensimmäisille opetuslapsillekin, selviäisi myöhemmin se, mikä koetuksen hetkenä näytti käsittämättömältä. Kun he näkisivät »lopun, jonka Herra antaa», he ymmärtäisivät, että hänen hyvät tarkoituksensa heihin nähden olivat kaiken aikaa toteutuneet heidän erehdystensä aiheuttamista koettelemuksista huolimatta. He tulisivat siunatusta kokemuksesta oppimaan, että »Herra on laupias ja armahtavainen» ja että kaikki hänen tiensä ovat »armo ja totuus niille, jotka pitävät hänen liittonsa ja todistuksensa». [308]

Luku 20—Kristuksen tulon julistusta eri puolilla maailmaa

Ilmestyskirjan 14. luvussa on ensimmäisen enkelin sanomaa koskevassa profetiassa esitetty suuri uskonnollinen herätys, joka tapahtuu Kristuksen pikaista tulemista julistettaessa. Profeetta näki keskitaivaalla lentävän enkelin, jolla oli iankaikkinen evankeliumi julistettavana maan päällä asuvaisille, kaikille kansanheimoille ja sukukunnille ja kielille ja kansoille. Hän sanoi suurella äänellä: »Peljätkää Jumalaa ja antakaa hänelle kunnia, sillä hänen tuomionsa hetki on tullut, ja kumartakaa häntä, joka on tehnyt taivaan ja maan ja meren ja vetten lähteet» (Ilm. 14: 6, 7).

On merkityksellistä, että tämän sanoman julistajana esitetään enkeli. Kaikkiviisas Jumala on nähnyt hyväksi esittää taivaallisen sanansaattajan puhtaudella, kirkkaudella ja voimalla sanoman kautta suoritettavan työn ylevyyttä sekä siihen liittyvää voimaa ja kirkkautta. Enkelin lentäminen »keskitaivaalla», sanoman julistaminen »suurella äänellä» ja sen tiettäväksi tekeminen kaikille maan päällä asuvaisille, »kaikille kansanheimoille ja sukukunnille ja kielille ja kansoille» osoittavat, että liike leviää nopeasti yli koko maailman.

Tuomion ajan sanoma

Sanoma itse ilmaisee, milloin tämä liike esiintyy. Sanotaanhan, että sanoma on osa »iankaikkisesta evankeliumista» ja ilmoittaa tuomion hetken tulleen. Pelastuksen evankeliumia on saarnattu kaikkina aikoina, mutta tämä sanoma on sellainen evankeliumin osa, jota voitaisiin julistaa vasta viimeisinä päivinä, sillä vasta silloin pitäisi paikkansa, että tuomion hetki on tullut. Ennustukset esittävät tapahtumasarjan, joka johtaa tuomion alkamiseen saakka. Tämä koskee erityisesti Danielin kirjaa. Mutta Danielin käskettiin lukita ja sinetöidä viimeisiä päiviä koskeva osa ennustuksistaan »lopun aikaan asti». Ennen tätä aikaa ei voitu julistaa tuomion sanomaa, joka perustui näiden ennustusten täyttymiseen. Mutta lopun aikana, profeetan sanojen mukaan, »monet sitä tutkivat ja ymmärrys lisääntyy» (Dan. 12: 4).

Apostoli Paavali varoitti seurakuntaa odottamasta Kristuksen [309] tuloa hänen aikanaan. Hän sanoi, että »se päivä ei tule, ennenkuin luopumus ensin tapahtuu ja laittomuuden ihminen ilmestyy» (2 Tess. 2: 3). Me emme voi odottaa Herramme tuloa ennen kuin suuren luopumuksen ja »synnin ihmisen» pitkän hallituskauden jälkeen. »Synnin ihmisellä», jota myös kutsutaan »laittomuuden salaisuudeksi», »kadotuksen lapseksi» ja »vastustajaksi», tarkoitetaan paavinvaltaa, joka profeetan ennustuksen mukaan oli säilyttävä valtaasemansa 1260 vuotta. Tämä ajanjakso päättyi vuonna 1798. Kristuksen tuleminen ei voinut tapahtua ennen sitä aikaa. Paavalin varoitus koskee siis koko kristillistä aikaa aina vuoteen 1798 saakka. Sanomaa Kristuksen toisesta tulemisesta on julistettava tuon ajan jälkeen.

Mitään sellaista sanomaa ei ole julistettu menneinä aikoina. Olemme jo nähneet, ettei Paavali sitä julistanut. Hän osoitti veljilleen, että Herran tulemus tapahtuu kaukaisessa tulevaisuudessa. Uskonpuhdistajat eivät sitä julistaneet. Martti Luther otaksui tuomion tapahtuvan noin 300 vuotta hänen aikansa jälkeen. Mutta sen jälkeen kun vuonna 1798 Danielin kirjan sinetti avattiin, on profetioiden tuntemus lisääntynyt, ja useat ovat julistaneet tuomion läheisyyden vakavaa sanomaa.

Samoin kuin kuudennentoista vuosisadan suuri uskonpuhdistus adventtiliikekin ilmeni kristikunnan eri maissa samaan aikaan. Sekä Euroopassa että Amerikassa uskon ja rukouksen miehet alkoivat tutkia Raamatun ennustuksia, ja innoitettuja ennustussarjoja seuraamalla he löysivät vakuuttavia todisteita siitä, että kaiken loppu oli käsillä. Eri maissa oli kristittyjä ryhmiä, jotka yksinomaan Raamattua tutkimalla tulivat siihen vakaumukseen, että Vapahtajan tulemus oli lähellä.

Joseph Wolff, »maailman lähetyssaarnaaja»

Vuonna 1821, kolme vuotta sen jälkeen, kun Miller oli löytänyt selityksen tuomion aikaan viittaaviin profetioihin, tri Joseph Wolff, »maailman lähetyssaarnaaja», alkoi julistaa Herran pikaista tulemista. Wolff oli syntynyt Saksassa heprealaisista vanhemmista. Hänen isänsä oli juutalainen rabbi. Jo nuorena hän tuli vakuuttuneeksi kristinuskon totuudesta. Ajattelevana ja tiedonhaluisena nuorukaisena hän kuunteli innokkaasti keskusteluja isänsä kodissa, jonne hurskaat heprealaiset joka päivä kokoontuivat puhumaan kansansa toivosta ja odotuksesta, tulevan Messiaan kunniasta ja Israelin entiselleen saattamisesta. Kuullessaan eräänä päivänä mainittavan Jeesus Nasaretilaisesta poika kysyi, kuka hän oli. »Mitä suurimmilla luonnonlahjoilla varustettu juutalainen», oli vastaus; »mutta kun hän väitti olevansa Messias, juutalainen oikeus tuomitsi hänet kuolemaan.» »Miksi Jerusalem on hävitetty ja miksi me olemme maanpaossa?» kysyjä jatkoi. »Voi, voi!» isä vastasi, »koska juutalaiset murhasivat profeetat.» Silloin juolahti lapsen mieleen ajatus: »Ehkä Jeesuskin oli profeetta, ja juuta- [310] laiset tappoivat hänet, vaikka hän oli viaton.»333 Tämän ajatuksen herättämä tunne oli niin voimakas, että hänellä oli tapana usein pysähtyä kirkon ulkopuolelle kuuntelemaan saarnaa, vaikka häntä oli kielletty menemästä kristittyjen kirkkoon.

Ollessaan vasta seitsenvuotias hän kerskaten puhui eräälle vanhalle kristitylle naapurille Israelin tulevasta menestyksestä Messiaan saapuessa, jolloin vanha mies sanoi ystävällisesti: »Hyvä poika, minä sanon sinulle, kuka oli todellinen Messias. Hän oli Jeesus Nasaretilainen, jonka sinun esiisäsi ristiinnaulitsivat, niin kuin olivat muinoin tappaneet profeetatkin. Mene kotiisi ja lue Jesajan 53. luku. Silloin tulet vakuuttuneeksi, että Jeesus Kristus on Jumalan Poika.»334 Hän tuli heti vakuuttuneeksi. Kotiin päästyään hän luki mainitun raamatunpaikan ja ihmetteli, miten täydellisesti se oli toteutunut Jeesus Nasaretilaisessa. Olivatko kristityn sanat totta? Poika pyysi isäänsä selittämään ennustuksen, mutta sai vastaukseksi niin tiukan vaikenemiskäskyn, ettei koskaan enää uskaltanut kajota siihen asiaan. Tämä kuitenkin vain lisäsi hänen haluaan oppia paremmin tuntemaan kristinuskoa.

Se tieto, jota hän etsi, salattiin häneltä tarkoituksellisesti hänen juutalaisessa kodissaan, mutta yksitoistavuotiaana hän jätti isänsä kodin hankkiakseen maailmasta itselleen opetusta sekä valitakseen siellä uskontonsa ja elämäntehtävänsä. Hän sai jonkin aikaa asua sukulaistensa luona, mutta he ajoivat hänet pian pois luopiona, ja niin hän joutui yksinään rutiköyhänä hankkimaan toimeentulonsa vieraiden joukossa. Kulkiessaan paikasta toiseen hän opiskeli ahkerasti ja hankki elatuksensa opettamalla heprean kieltä. Erään katolisen opettajan [311] [312] vaikutuksesta hän otti vastaan katolisen uskon ja aikoi valmistua lähetyssaarnaajaksi oman kansansa keskuuteen. Tässä tarkoituksessa hän muutamia vuosia myöhemmin meni jatkamaan opintojaan Rooman lähetysopistossa. Täällä häntä ruvettiin hänen itsenäisen ajattelunsa ja avomielisen puhetapansa tähden syyttämään kerettiläisyydestä. Hän hyökkäsi julkisesti kirkon väärinkäytöksiä vastaan ja selitti uudistuksen välttämättömäksi. Vaikka kirkon johtomiehet alussa osoittivat hänelle erikoista suosiota, hänet jonkin ajan kuluttua lähetettiin pois Roomasta. Kirkon valvonnan alaisena hän kulki paikasta toiseen, kunnes ilmeni, ettei häntä voitu taivuttaa Rooman ikeen alle. Hänet selitettiin parantumattomaksi ja hänelle annettiin vapaus mennä mihin tahtoi. Tällöin hän matkusti Englantiin ja tunnustautuen protestantiksi liittyi Englannin kirkkoon. Kahden vuoden opintojen jälkeen hän vuonna 1821 aloitti lähetystyönsä.

Samalla kun Wolff hyväksyi sen suuren totuuden, että Kristus oli maailmaan tultuaan »kipujen mies ja sairauden tuttava», hän näki, että ennustukset esittivät yhtä selvästi hänen toisen tulemisensa voimassa ja kunniassa. Ja samalla kun hän koetti johdattaa kansaansa Jeesus Nasaretilaisen, luvatun Messiaan, luo ja teroittaa sille hänen ensimmäistä tulemistaan alhaisuudessa, ihmisten syntien uhrina, hän kertoi myös hänen toisesta tulemisestaan kuninkaana ja vapauttajana.

»Jeesus Nasaretilainen, oikea Messias», hän sanoi, »jonka kädet ja jalat lävistettiin, joka karitsan tavoin vietiin teurastettavaksi, joka oli kipujen mies ja sairauden tuttava ja joka tuli ensimmäisen kerran sen jälkeen, kun valtikka oli otettu pois Juudalta ja hallitsijasauva hänen polviensa välistä, on tuleva toisen kerran taivaan pilvissä, ylienkelin pasuunan soidessa.»335 »Hän on seisova Öljymäellä, ja se valta luomakunnan yli, joka kerran uskottiin Aadamille ja jonka hän menetti (1 Moos. 1: 26; 3: 17), annetaan Jeesukselle. Hän on oleva koko maan kuningas. Luomakunnan huokaukset ja valitukset loppuvat, mutta kiitosja ylistyslauluja kuuluu. Kun Jeesus tulee Isänsä kirkkaudessa pyhien enkelien kanssa, nousevat Kristuksessa kuolleet ylös ensin (1 Tess. 4: 16; 1 Kor. 15: 23). Me kristityt kutsumme tätä ensimmäiseksi ylösnousemiseksi. Silloin eläinten luonto muuttuu (Jes. 11: 6-9), ja eläinkunta alistetaan Kristuksen alle (Ps. 8). Tulee vallitsemaan yleinen rauha. Herra on jälleen katsova maata ja sanova: ’Katso, se on sangen hyvä.’»337

Wolff uskoi Herran tulemuksen olevan lähellä. Hänen profeetallisia ajanjaksoja koskevan selityksensä mukaan maailman loppu oli tuleva muutamia vuosia Millerin ilmoittaman ajan jälkeen. Niille, jotka vedoten Raamatun sanoihin: »Siitä päivästä ja hetkestä ei tiedä kukaan» väittivät, että ihmisten ei ole määrä tietää mitään Kristuksen tulemisen läheisyydestä, Wolff vastasi: »Sanoiko Herramme, ettei sitä päivää ja hetkeä koskaan tiedettäisi? Eikö hän antanut meille aikain merkkejä voi- [313] daksemme tietää ainakin hänen tulemisensa läheisyyden, kuten tiedämme kesän olevan lähellä lehtien puhjetessa viikunapuuhun (Matt. 24: 32) ? Emmekö koskaan ole tietävä tuota aikaa, vaikka hän itse kehottaa meitä, ei vain lukemaan Danielin kirjaa, vaan myös ymmärtämään sitä, ja juuri Danielin kirjassa sanotaan, että kirja sinetöitiin lopun aikaan asti (Danielin ajasta lähtien) ja että »monet sitä tutkivat, ja ymmärrys (ajan suhteen) lisääntyy» (Dan. 12: 4). Sitä paitsi meidän Herramme ei tarkoita sitä, ettei tiedettäisi, milloin aika on lähellä, vaan sitä, ettei kukaan tiedä tarkkaa päivää ja hetkeä. Hän sanoo tiedettävän ajan merkeistä niin paljon, että voidaan ruveta valmistautumaan hänen tulolleen, niin kuin Nooa valmisti arkin.»337

Kirjoitusten kansanomaisesta tai väärintulkinnasta Wolff kirjoitti: »Useimmat kristilliset kirkkokunnat ovat poikenneet Raamatun yksinkertaisesta tulkinnasta ja omaksuneet budhalaisten aavemaisen järjestelmän uskoen, että ihmiskunnan tulevan onnen muodostaa ilmassa liikkuminen. He otaksuvat, että lukiessaan sanan juutalaiset, heidän on tällä sanalla ymmärrettävä pakanoita; Jerusalemilla heidän on ymmärrettävä kirkkoa; maa merkitsee heille taivasta, Herran tuleminen lähetysseurojen edistymistä ja Herran huoneen vuorelle nouseminen metodistien suurta luokkakokousta,»338

Kahdenkymmenenneljän vuoden aikana 1821-1845 Wolff matkusteli laajalti. Afrikassa hän kävi Egyptissä ja Abessiniassa. Aasiassa hän matkusti halki Palestiinan, Syyrian, Persian, Buharan ja Intian. Hän kävi myös Yhdysvalloissa ja matkan varrella hän saarnasi St. Helenan saarella. Hän saapui New Yorkiin elokuussa 1837. Puhuttuaan tuossa kaupungissa hän saarnasi Philadelphiassa ja Baltimoressa sekä matkusti lopulta Washingtoniin. Täällä olostaan hän kertoo seuraavaa: »Entisen presidentti John Quincy Adamsin esityksestä, jonka hän teki kongressin eräässä edustajainhuoneessa, tämä edustajainhuone luovutti yksimielisesti kokoussalinsa minulle luentoa varten, jonka pidin lauantaipäivänä kaikkien kongressin jäsenten, Virginian piispan sekä Washingtonin pappien ja porvarien kunnioittaessa kokousta läsnäolollaan. Samanlaista kunnioitusta osoittivat minulle New Jerseyn ja Pennsylvanian hallitusten jäsenet, joiden läsnä ollessa pidin esitelmiä tutkimuksistani Aasiassa ja myös Jeesuksen Kristuksen persoonallisesta hallituksesta.»339

Tohtori Wolff matkusti mitä raaimpien kansojen keskuudessa ilman minkään eurooppalaisen vallan suojelusta, suurissa vaikeuksissa ja lukemattomien vaarojen keskellä. Häntä piestiin ja pidettiin nälässä, hänet myytiin orjaksi ja kolmesti tuomittiin kuolemaan. Kerran häneltä ryöstettiin kaikki, mitä hänellä oli, ja hänet jätettiin kulkemaan jalan satoja kilometrejä yli vuorien, lumisateen iskiessä häntä kasvoihin ja paljaiden jalkojen turtuessa kosketuksesta jäiseen maahan.

Kun Wolffia varoitettiin menemästä aseettomana villien ja viha- [314] mielisten heimojen keskuuteen, hän sanoi olevansa »aseistettu». Hänen aseinaan olivat »rukous, into Kristuksen puolesta ja luottamus hänen apuunsa». »Minulla on lisäksi», hän sanoi, »sydämessäni rakkaus Jumalaan ja lähimmäisiini sekä Raamattu kädessäni.»340 Mihin hyvänsä hän menikin, hänellä oli mukanaan hepreanja englanninkielinen Raamattu. Eräästä myöhemmästä matkastaan hän sanoo: »Minä — pidin Raamatun auki kädessäni. Tunsin voimani olevan tässä kirjassa ja uskoin tuon voiman ylläpitävän minua.»341

Siten hän jatkoi työtään, kunnes sanoma tuomion läheisyydestä oli viety suureen osaan asuttua maailmaa. Juutalaisten, turkkilaisten, persialaisten, hindujen sekä monien muiden kansallisuuksien ja heimojen keskellä hän jakeli Jumalan sanaa näiden kansojen omalla kielellä ja kaikkialla hän julisti lähellä olevaa Messiaan hallitusta.

Matkoillaan Buharassa hän löysi syrjäisellä seudulla erillään asuvan kansan, jolla oli Herran pikaisen tulemisen oppi. Hän sanoo, että Jemenin arabialaisilla on »Seeraniminen kirja, joka koskettelee Kristuksen toista tulemista ja hänen hallitustaan kunniassa. He odottavat tulevan suuria tapahtumia vuonna 1840.»342 »Jemenissä — minä vietin kuusi päivää reekabilaisten luona. He eivät juo viiniä, eivät istuta viinitarhoja, eivät kylvä siementä, asuvat teltoissa ja muistelevat Joonadabia, Reekabin poikaa. Heidän joukossaan oli Daanin sukuun kuuluvia Israelin lapsia, — jotka yhdessä Reekabin lasten kanssa odottavat Messiaan pikaista tuloa taivaan pilvissä.»343

Eräs toinen lähetyssaarnaaja huomasi Tartarissa olevan samanlaista uskoa. Muuan tartarilainen pappi kysyi lähetyssaarnaajalta, milloin Kristus tulee toisen kerran. Kun lähetyssaarnaaja vastasi, ettei hän tiennyt mitään siitä asiasta, pappi näytti suuresti hämmästyvän tavatessaan sellaista tietämättömyyttä miehessä, joka sanoi olevansa Raamatun opettaja. Samalla hän ilmoitti oman, profetiaan perustuvan käsityksensä olevan, että Kristus tulisi vuoden 1844 vaiheilla.

Maailmanlaajuista herätystä

Englannissa alettiin saarnata adventtisanomaa jo niin varhain kuin 1826. Siellä liike ei esiintynyt niin tarkoin määrätyssä muodossa kuin Amerikassa. Kristuksen tulemisen tarkkaa aikaa ei opetettu niin yleisesti, mutta suurta totuutta Kristuksen pikaisesta tulemisesta voimassa ja kunniassa julistettiin laajalti. Tätä ei tapahtunut ainoastaan Englannin kirkosta erossa olevien protestanttien keskuudessa. Englantilainen kirjalija Mourant Brock toteaa, että noin 700 Englannin kirkon pappia oli antautunut julistamaan »tätä valtakunnan evankeliumia». IsoBritanniassa julistettiin myös sanomaa Herran tulemisesta vuonna 1844. Yhdysvalloista tulleita adventtisanomaa käsitteleviä julkaisuja levitettiin laajalti. Kirjoista ja aikakauslehdistä otet- [315] tiin Englannissa jälkipainoksia. Englantilaissyntyinen Robert Winter, joka oli Amerikassa vastaanottanut adventtiuskon, palasi 1842 synnyinmaahansa julistamaan Herran tulemusta. Useat alkoivat työskennellä yhdessä hänen kanssaan, ja tuomion sanomaa julistettiin Englannin eri osissa.

Etelä-Amerikassa espanjalainen jesuiitta Lacunza alkoi keskellä raakalaisuutta ja pappisvaltaa tutkia Raamattua ja otti vastaan Kristuksen pikaista takaisintuloa koskevan totuuden. Tuntien velvollisuudekseen julistaa varoitussanomaa, mutta haluten samalla välttää Rooman moitteita, hän julkaisi näkemyksensä »Rabbi BenEzran» nimellä, esittäen itsensä kääntyneeksi juutalaiseksi. Lacunza eli kahdeksannellatoista vuosisadalla, mutta vasta vuoden 1825 vaiheilla hänen kirjansa, joka oli levinnyt Lontooseenkin, käännettiin englannin kielelle. Sen julkaiseminen syvensi sitä harrastusta, joka Englannissa oli herännyt Kristuksen toisen tulemisen sanomaa kohtaan.

Luterilainen Bengel toisen adventin julistajana

Saksassa tätä oppia oli kahdeksannellatoista vuosisadalla opettanut Bengel, joka oli luterilaisen kirkon pappi ja samalla kuuluisa Raamatun tutkija ja kriitikko. Lopetettuaan koulunkäyntinsä Bengel »oli antautunut tutkimaan teologiaa, johon hänen vakava, uskonnollinen mielenlaatunsa, aikaisemmin saadun opetuksen ja harjoituksen syventämänä ja vahvistamana, hänet luonnollisesti johti. Samoin kuin ajattelevat nuoret miehet ennen häntä ja hänen jälkeensä, hänkin joutui taistelemaan uskonnon alalla esiintyviä epäilyksiä ja vaikeuksia vastaan. Hän viittaa hyvin tunteellisesti moniin nuoliin, jotka lävistivät hänen sydänraukkansa ja tekivät hänen nuoruutensa raskaaksi. Tultuaan Wurtenbergin kirkkoneuvoston jäseneksi hän koetti edistää uskonnonvapauden asiaa. Samalla kun hän puolusti kirkon oikeuksia ja etuja, hän vaati, että oli myönnettävä kohtuullinen vapaus kirkosta eroamiseen niille, joiden omatunto sitä vaati.»344 Tämän menettelytavan hyvät seuraukset tuntuvat vielä hänen syntymäseudullaan.

Kristuksen toisen tulemisen valo tunkeutui Bengelin mieleen hänen valmistaessaan adventtisunnuntain saarnaa Ilmestyskirjan 21. luvusta. Ilmestyskirjan profetiat avautuivat hänelle ennen kokemattomalla tavalla. Profeetan esittämien näkyjen suunnaton tärkeys ja hämmästyttävä ihanuus vahasivat hänen mielensä niin, että hänen täytyi joksikin aikaa jättää tämän asian tutkistelu. Saarnatuolissa se jälleen esiintyi hänelle kaikessa kirkkaudessaan ja voimassaan. Siitä lähtien hän omistautui profetioiden, varsinkin Ilmestyskirjan ennustusten tutkimiseen ja tuli pian siihen käsitykseen, että ne esittävät Kristuksen tulemuksen lähellä olevana tapahtumana. Hänen laskemansa Kristuksen tulemisen aika erosi vain muutamilla vuosilla Millerin myöhemmin määrittä- [316] mästä ajasta.

Bengelin kirjoitukset ovat levinneet yli koko kristikunnan. Hänen käsityksensä profetioista hyväksyttiin varsin yleisesti hänen omassa valtiossaan Wurtenbergissä ja jossakin määrin myös muualla Saksassa. Liike jatkui hänen kuolemansa jälkeen, ja adventtisanomaa kuultiin Saksassa samaan aikaan, kun se herätti huomiota muissa maissa. Muutamia uskovaisia matkusti pian Venäjälle, missä he perustivat siirtokuntia, ja niillä seuduin saksalaisissa seurakunnissa uskotaan vieläkin Kristuksen pikaiseen tulemiseen.

Gaussen Genevessä toisen adventin julistajana

Valo loisti myös Ranskassa ja Sveitsissä. Genevessä, missä Farel ja Calvin olivat levittäneet uskonpuhdistuksen totuuksia, Gaussen saarnasi Kristuksen toisesta tulemisesta. Opiskeluaikanaan Gaussen oli joutunut tekemisiin sen järkeisopillisen hengen kanssa, joka vallitsi kaikkialla Euroopassa kahdeksannentoista vuosisadan loppupuolella ja yhdeksännentoista vuosisadan alussa. Astuessaan papinvirkaansa hän ei ollut vain vieras oikealle uskolle vaan lisäksi epäilyyn taipuvainen. Nuoruudessaan hän oli kiinnostunut Raamatun ennustusten tutkimisesta. Luettuaan Rollin »Vanhan ajan historian» hänen huomionsa kiintyi Danielin kirjan toiseen lukuun, ja hän hämmästyi nähdessään historiankirjoittajan kuvauksista, millä ihmeellisellä tarkkuudella

ennustus oli toteutunut. Tässä oli todistus Raamatun innoituksesta, ja tämä oli hänelle aivan kuin ankkuri myöhempien vuosien vaarojen keskellä. Hän ei voinut saada tyydytystä järkeisopin selityksistä, mutta tutkimalla Raamattua ja etsimällä kirkkaampaa valoa hän jonkin ajan kuluttua tuli elävään uskoon.

Jatkaessaan profetioiden tutkimista Gaussen tuli vakuuttuneeksi siitä, että Herran tulemus oli lähellä. Tämän suuren totuuden juhlallisuus ja tärkeys herättivät hänessä halun esittää sitä kansalle, mutta se kansanomainen usko, että Danielin ennustukset ovat käsittämättömiä salaisuuksia, oli hänelle vakavana esteenä. Hän päätti vihdoin niin kuin Farel oli tehnyt saarnatessaan evankeliumia Genevessä aloittaa lapsista, joiden kautta hän toivoi voivansa herättää kiinnostusta vanhemmissa.

Puhuessaan myöhemmin tämän menettelytavan tarkoituksesta hän sanoi: »Toivon ymmärrettävän, ettei asian vähäpätöisyys vaan päinvastoin sen suuri arvo oli syynä siihen, että halusin esittää sen tällä koruttomalla tavalla ja kääntyä lasten puoleen. Halusin tulla kuulluksi ja pelkäsin, ettei se onnistuisi, jos ensiksi ryhtyisin työskentelemään varttuneen väen parissa. Sen tähden päätin alkaa nuorimmista. Minä kokoan kuulijoikseni lapsia. Jos joukko suurenee ja huomaan, että lapset kuuntelevat, ovat tyytyväisiä ja kiinnostuneita sekä ymmärtävät ja pystyvät selittämään kuulemansa, olen varma siitä, että saan pian toisen ryhmän kuulijoita, ja sitten [317] varttuneet vuorostaan huomaavat, että heidänkin kannattaa syventyä kuuntelemaan. Kun tämä on saavutettu, on asia voitettu.»345

Suunnitelma onnistui. Hänen puhuessaan lapsille tuli vanhempiakin henkilöitä kuuntelemaan. Hänen kirkkonsa täyttyi tarkkaavista kuulijoista. Näiden joukossa oli arvossapidettyjä ja oppineita ihmisiä sekä vieraspaikkakuntalaisia ja ulkomaalaisia, jotka olivat käymässä Genevessä. Nämä veivät sanoman laajemmille alueille.

Tämän menestyksen rohkaisemana Gaussen painatti luentonsa toivoen siten edistävänsä profeetallisten kirjain tutkimista ranskaa puhuvan väestön seurakunnissa. »Lapsille annetun opetuksen julkaiseminen», Gaussen sanoo, »on samaa kuin sanoisi aikuisille, jotka liian usein laiminlyövät profeetallisten kirjojen lukemisen sillä väärällä tekosyyllä, että ne ovat vaikeatajuisia: ’Kuinka ne voivat olla vaikeatajuisia, kun teidän lapsenne niitä ymmärtävät?’» »Minulla oli suuri halu», hän lisää, »tehdä profetioiden tuntemus seurakunnissamme niin yleiseksi kuin mahdollista. Ei tosiaankaan ole mitään oppiainetta, joka mielestäni paremmin vastaisi aikamme tarvetta. Tämän kautta me valmistumme lähellä olevaa ahdistusta varten sekä opimme valvomaan ja odottamaan Jeesusta Kristusta.»

Vaikka Gaussen oli etevimpiä ja suosituimpia ranskankielisiä saarnaajia, hänet erotettiin jonkin ajan kuluttua papinvirastaan. Hänen pääasiallisena rikkomuksenaan pidettiin sitä, että hän oli käyttänyt nuorison opetuksessa Raamattua kirkon katekismuksen, kuivan ja järkeisopillisen käsikirjan asemesta, jossa uskon merkitys oli melkein kokonaan syrjäytetty. Myöhemmin hän tuli erään jumaluusopillisen koulun opettajaksi jatkaen sunnuntaisin edelleenkin Raamatun opettamista lapsille. Hänen profetioita käsittelevät teoksensa herättivät suurta kiinnostusta. Professorintoimensa, sanomalehdistön ja mielityönsä, lasten opettamisen, kautta hän usean vuoden aikana jatkoi laajalle ulottuvaa vaikutustaan ollen välikappaleena kiinnittämässä monien huomiota niihin profetioihin, jotka osoittivat Herran tulemisen olevan lähellä.

Lapset saarnaavat Skandinaviassa

Adventtisanomaa julistettiin myös Skandinaviassa, jossa sanoma herätti laajaa kiinnostusta. Monet heräsivät välinpitämättömyydestään, tunnustivat ja hylkäsivät syntinsä ja etsivät anteeksiantoa Kristuksen nimessä. Mutta valtionkirkon papit vastustivat tätä liikettä, ja heidän vaikutuksestaan heitettiin muutamia sanoman julistajista vankeuteen. Monissa paikoissa, missä Herran pikaisen tulemisen julistajat siten vaiennettiin, Jumala näki hyväksi lähettää sanoman ihmeellisellä tavalla, pienten lasten kautta. Näihin ei voitu soveltaa valtion lakia heidän alaikäisyytensä tähden, ja he saivat puhua esteettömästi.

Liike rajoittui pääasiallisesti alempaan kansanluokkaan, ja kansa kokoontui työläisten vaati- [318] mattomiin asuntoihin kuulemaan sanomaa. Lapsisaarnaajat kuuluivat itsekin suurimmaksi osaksi köyhään väestön osaan. Jotkut heistä olivat vain kuuden tai kahdeksan vuoden ikäisiä. Samalla kun heidän elämänsä todisti, että he rakastivat Vapahtajaa ja koettivat elää kuuliaisina Jumalan pyhille vaatimuksille, älykkyydeltään ja kyvyiltään he näyttivät jokapäiväisessä elämässä olevan samanlaisia kuin senikäiset lapset yleensä ovat. Mutta heidän seistessään kansan edessä oli ilmeistä, että heissä vaikutti korkeampi [319] voima kuin heidän omat luonnonlaihjansa. Ääni ja esiintymistapa muuttuivat, kun he juhlallisesti ja voimakkaasti varoittivat tuomiosta käyttäen Raamatun sanoja: »Peljätkää Jumalaa ja antakaa hänelle kunnia, sillä hänen tuomionsa hetki on tullut.» He moittivat kansan syntejä, eivätkä rajoittuneet siveettömyyden ja paheiden tuomitsemiseen, vaan moittivat myös ankarasti maailmanmielisyyttä ja luopumusta kehottaen kuulijoitaan kiiruusti pakenemaan tulossa olevaa vihaa.

Kansa kuunteli vavisten. Jumalan vakuuttava Henki puhui kuulijain sydämelle. Monet alkoivat tutkia Raamattua uudella ja syvemmällä innolla. Juomarit ja siveettömyyden harjoittajat tekivät parannuksen, kun taas toiset hylkäsivät epärehelliset tapansa. Liikkeen ihmeellisten vaikutusten tähden täytyi valtionkirkon pappienkin tunnustaa, että siinä oli Jumalan käsi.

Jumalan tahto oli, että tieto Vapahtajan tulosta oli annettava Skandinavian asukkaille. Kun hänen palvelijainsa ääni vaiennettiin, hän vuodatti Henkensä lapsiin, jotta työ tulisi tehdyksi. Kun Jeesus lähestyi Jerusalemia ja häntä seuraava innostunut kansanjoukko riemuhuudoin ja palmunoksia heiluttaen julisti hänet Daavidin pojaksi, kateelliset fariseukset vaativat häntä vaientamaan kansan, mutta Jeesus vastasi, että tämä kaikki oli ennustusten täyttymistä ja että jos ihmiset vaikenisivat, niin kivet huutaisivat. Pappien ja hallitusmiesten uhkauksista säikähtyneenä kansa lopetti riemulaulunsa astuessaan Jerusalemin porteista sisälle, mutta myöhemmin lapset esittivät sen kertosäkeen temppelissä, missä he palmunoksia heiluttaen huusivat: »Hoosianna Daavidin pojalle» (Matt. 21: 8-16). Kun fariseukset kovasti närkästyneinä sanoivat Jeesukselle: »Kuuletko, mitä nämä sanovat?», hän vastasi: »Kuulen; ettekö ole koskaan lukeneet: ’Lasten ja imeväisten suusta sinä olet valmistanut itsellesi kiitoksen’?» Niin kuin Jumala vaikutti lasten kautta Kristuksen ensimmäisen tulemisen aikana, niin hän myös vaikutti heidän kauttaan hänen toista tulemistaan koskevan sanoman julistamisessa. Sen sanan täytyi toteutua, että Vapahtajan tulemusta oli julistettava kaikille kansanheimoille ja kielille ja kansoille.

Adventtiherätyksen voima Amerikassa

William Millerin ja hänen työtoveriensa tehtäväksi annettiin sanoman julistaminen Amerikassa. Tästä maasta tuli suuren adventtiliikkeen keskus. Täällä ensimmäisen enkelin sanomaa koskeva ennustus toteutui selvimmin. Millerin ja hänen työtovereittensa kirjoitukset vietiin kaukaisiin maihin. Mihin hyvänsä lähetyssaarnaajat olivat maapallolla tunkeutuneet, sinne lähetettiin iloinen sanoma Kristuksen pikaisesta takaisintulosta. Kauas ja laajalle levisi iankaikkisen evankeliumin sanoma: »Peljätkää Jumalaa ja antakaa hänelle kunnia, sillä hänen tuomionsa hetki on tullut.»

Niiden profetioiden todistus, jotka näyttivät osoittavan, että [320] Kristuksen tuleminen tapahtuisi keväällä 1844, vaikutti syvästi ihmisten mieleen. Sanoman edetessä valtiosta toiseen heräsi kaikkialla laajaperäistä kiinnostusta. Monet tulivat vakuuttuneiksi siitä, että profeetallisia ajanjaksoja koskevat todisteet olivat oikeat, ja hyläten omat mielipiteensä he ottivat totuuden iloiten vastaan. Muutamat saarnaajat syrjäyttivät lahkolaiset näkemyksensä ja tunteensa, jättivät seurakuntansa ja palkkansa ja yhtyivät julistamaan Jeesuksen tulemista. Oli kuitenkin verrattain harvoja saarnaajia, jotka halusivat vastaanottaa tämän sanoman. Sen tähden se uskottiin suureksi osaksi vaatimattomille maallikoille. Maamiehet jättivät peltonsa, käsityöläiset työkalunsa, kauppiaat tavaransa ja ammattimiehet paikkansa; kuitenkin työntekijäin määrä oli pieni verrattuna suoritettavaan työhön. Turmeltuneen kirkon tila ja jumalaton maailma olivat todellisten vartijain sydämen taakkana. He olivat valmiita näkemään vaivaa, kieltäytymään ja kärsimään voidakseen kutsua ihmisiä pelastuksen tielle johtavaan katumukseen. Saatanan vastustuksesta huolimatta työ edistyi jatkuvasti, ja useat tuhannet ottivat vastaan adventtitotuuden.

Kaikkialla kuului voimakas todistus, joka varoitti syntisiä sekä maailmanmielisiä että seurakunnan jäseniä, pakenemaan tulevaista vihaa. Johannes Kastajan, Kristuksen edelläkävijän, tavoin saarnaajat panivat kirveen puun juurelle ja kehottivat kaikkia tuottamaan parannuksen mukaista hedelmää. Heidän liikuttavat vetoomuksensa olivat huomiota herättävän vastakohtaisia niille rauhan ja turvallisuuden vakuutuksille, joita yleensä kuultiin saarnatuoleista. Kaikkialla, missä sanomaa julistettiin, se pani kansan liikkeelle. Raamatun yksinkertaiset, suorat todistukset, joihin liittyi Pyhän Hengen voima, olivat niin vakuuttavia, että vain harvat voivat ne kokonaan hylätä. Uskon tunnustajat heräsivät petollisesta huolettomuudestaan. He näkivät luopumuksensa, maailmallisuutensa, epäuskonsa, ylpeytensä ja itsekkyytensä. Monet etsivät Herraa katuen ja nöyrtyen. Heidän mielensä, joka oli kauan ollut kiintyneenä maallisiin asioihin, kiintyi nyt taivaallisiin. Heidän yllään oli Jumalan Henki, ja Jumalalle antautunein, nöyrin mielin he yhtyivät kaiuttamaan huutoa: »Peljätkää Jumalaa ja antakaa hänelle kunnia, sillä hänen tuomionsa hetki on tullut.»

Syntiset kysyivät itkien: »Mitä minun on tehtävä, että pelastuisin?» Ne, jotka olivat olleet epärehellisiä, halusivat hyvittää vääryytensä. Kaikki, jotka olivat löytäneet rauhan Kristuksessa, toivoivat hartaasti muidenkin osallistuvan samasta siunauksesta. Vanhempien sydän kääntyi heidän lastensa puoleen ja lasten sydän heidän vanhempiensa puoleen. Ylpeyden ja umpimielisyyden muodostamat esteet poistuivat. Vilpittömiä tunnustuksia tehtiin, ja perheen jäsenet työskentelivät lähimpiensä ja rakkaimpiensa pelastamiseksi. Usein kuului hartaan rukouksen ääni. Kaikkialla oli ahdistettuja, rukoilevia sieluja. Monet kamppailivat koko [321] yön rukouksessa saadakseen vakuutuksen omien syntiensä anteeksiannosta tai anoen sukulaistensa ja naapureittensa kääntymyksen puolesta.

Kaikista kansanluokista tuli kuulijoita adventistien kokouksiin. Rikkaat ja köyhät, ylhäiset ja alhaiset olivat erilaisista syistä halukkaat omakohtaisesti kuulemaan Kristuksen toisen tulemisen oppia. Herra piti vastustuksen hengen kurissa hänen palvelijainsa selittäessä uskonsa perusteita. Joskus välikappale oli heikko, mutta Jumalan Henki antoi totuudelle voimaa. Näissä kokouksissa tuntui pyhäin enkelien läsnäolo, ja joka päivä liittyi useita uskovien joukkoon. Syvän hiljaisuuden vallitessa suuret joukot kuuntelivat vakavia todistuksia Kristuksen pikaisesta tulemisesta. Taivas ja maa näyttivät lähestyvän toisiaan. Vanhat, nuoret ja keski-ikäiset tunsivat Jumalan voiman. Ihmiset palasivat kotiin kiitos ja ylistys huulillaan, ja iloinen ääni kajahteli yön hiljaisuudessa. Ei kukaan näissä kokouksissa käynyt voi koskaan unohtaa noita mitä kiintoisimpia kokemuksia.

Vastustusta

Määrätyn ajan ilmoittaminen Kristuksen tulemiselle herätti suurta vastustusta monella taholla, saarnatuolissa puhuvasta papista aina häikäilemättömimpään, taivasta uhmaavaan synnintekijään saakka. Tällöin täyttyivät ennustuksen sanat: »Viimeisinä Päivinä tulee pilkkapuheinensa pilkkaajia, jotka vaeltavat omien himojensa mukaan ja sanovat: ’Missä on lupaus hänen tulemuksestansa? Sillä onhan siitä asti, kuin isät nukkuivat pois, kaikki pysynyt, niinkuin se on ollut luomakunnan alusta’» (2 Piet. 3: 3, 4). Monet, jotka tunnustivat rakastavansa Vapahtajaa, selittivät, etteivät he vastustaneet hänen toisen tulemisensa oppia; he vastustivat vain määrättyä aikaa. Mutta Jumalan kaikkinäkevä silmä luki heidän sydämensä ajatukset. He eivät halunneet kuulla Kristuksen tulosta tuomitsemaan maailmaa vanhurskaudessa. He olivat olleet uskottomia palvelijoita; heidän tekonsa eivät kestäisi sydämiä tutkivan Jumalan tarkastusta, ja he pelkäsivät kohdata Herraansa. Kristuksen ensimmäisen tulemisen aikana eläneiden juutalaisten tavoin he olivat valmistautumattomat vastaanottamaan Jeesusta. He eivät ainoastaan kieltäytyneet kuuntelemasta Raamatun selviä todistuksia vaan pilkkasivat niitä, jotka odottivat Herraa. Saatana ja hänen enkelinsä riemuitsivat sekä ivasivat Kristusta ja hänen pyhiä enkeleitään huomauttaen, että Kristuksen omiksi tunnustautuvat rakastivat häntä niin vähän, etteivät he toivoneet hänen ilmestymistään.

Miten adventistit torjuivat vastaväitteitä

Kristuksen tulemista koskevan julistuksen hylkääjät esittivät useimmiten perustelunaan sanat: »Siitä päivästä ja hetkestä ei tiedä kukaan.» Raamatun sanat kuuluvat: »Mutta siitä päivästä ja het- [322] kestä ei tiedä kukaan, eivät taivasten enkelit, eikä myöskään Poika, vaan Isä yksin» (Matt. 24: 36). Ne, jotka odottivat Herraa, selittivät tämän tekstin selvästi ja yhtäpitävästi muiden Raamatun tekstien kanssa sekä osoittivat, että heidän vastustajansa käyttivät sitä väärin. Nämä sanat Kristus lausui mieleenpainuvassa keskustelussaan opetuslastensa kanssa Öljymäellä jätettyään temppelin viimeisen kerran. Opetuslapset olivat kysyneet: »Mikä on sinun tulemukseksi ja maailman lopun merkki?» Jeesus ilmoitti heille merkkejä ja sanoi: »Kun näette tämän kaiken, tietäkää, että se on lähellä, oven edessä» (Matt. 24: 3, 33). Vapahtajan sanoja ei saa tulkita niin, että ne kumoavat hänen toiset sanansa. Vaikka kukaan ei tiedä hänen tulemisensa päivää ja hetkeä, meitä on opetettu ja meitä vaaditaan tietämään, milloin se on lähellä. Meitä on edelleen opetettu, että hänen varoituksensa hylkääminen ja hänen tulemisensa läheisyyttä koskevan sanoman kieltäminen tai laiminlyöminen on meille yhtä kohtalokasta kuin oli tietämättömyys vedenpaisumuksen alkamisesta Nooan päivinä eläneille ihmisille. Ja samassa luvussa oleva vertaus, joka vertaa uskollista ja uskotonta palvelijaa, tuomiten sen, joka sanoo sydämessään: »Minun Herrani viipyy», osoittaa, miten Kristus arvostelee ja palkitsee ne, joiden hän näkee valvovan ja julistavan hänen tulemustaan ja miten hän kohtelee niitä, jotka kieltävät hänen tulemisensa. »Valvokaa siis», hän sanoo. »Autuas se palvelija, jonka hänen herransa tullessaan havaitsee näin tekevän!» (Matt: 24: 42, 46). »Jos et valvo, niin minä tulen kuin varas, etkä sinä tiedä, millä het kellä minä sinun päällesi tulen» (Ilm. 3: 3).

Paavali puhuu ihmisistä, joille Herran ilmestyminen tapahtuu odottamatta. »Herran päivä tulee niinkuin varas yöllä. Kun he sanovat: Nyt on rauha, ei hätää mitään, silloin yllättää heidät yhtäkkiä turmio, — eivätkä he pääse pakoon.» Mutta niille, jotka ovat ottaneet vaarin Vapahtajan varoituksesta, hän sanoo: »Te veljet, ette ole pimeydessä, niin että se päivä voisi yllättää teidät niinkuin varas; sillä kaikki te olette valkeuden lapsia ja päivän lapsia; me emme ole yön emmekä pimeyden lapsia» (1 Tess. 5: 2-5).

Siten näytettiin, ettei Raamattu anna ihmisille oikeutta pysyä tietämättöminä Kristuksen tulemisen läheisyydestä. Mutta ne, jotka kaipasivat vain tekosyytä totuuden hylkäämiseen, sulkivat korvansa tältä selitykseltä. Sekä röyhkeät pilkkaajat että Kristuksen palvelijoiksi tunnustautuvat saarnaajat toistivat edelleen sanoja: »Siitä päivästä ja hetkestä ei tiedä kukaan.» Kun kansa heräsi ja alkoi kysellä pelastuksen tietä, saarnaajat asettuivat sen ja totuuden väliin koettaen rauhoittaa sitä selittämällä väärin Jumalan sanaa. Uskottomat vartijat alkoivat työskennellä yhdessä suuren pettäjän kanssa huutaen: »Rauha, rauha!» vaikka Jumala ei ollut puhunut rauhasta. Kristuksen aikana eläneiden fariseusten tavoin monet kieltäytyvät menemästä sisälle taivasten valtakuntaan ja [323] estivät niitä, jotka aikoivat sinne mennä. Näiden sielujen veri vaaditaan heidän kädestään.

Adventtisanoma jakaa ihmiset

Seurakuntien nöyrimmät ja pyhittyneimmät jäsenet ottivat yleensä ensimmäisenä sanoman vastaan. Ne, jotka tutkivat Raamattua omintakeisesti, eivät voineet olla näkemättä, miten epäraamatullisia kansanomaiset käsitykset ennustuksista olivat. Missä hyvänsä kansa ei ollut pappien vaikutusvallan alaisena ja missä tahansa sillä oli tapana tutkia Jumalan sanaa itsenäisesti, siellä tarvitsi vain verrata adventistien oppia Raamattuun sen jumalallisen alkuperän osoittamiseksi.

Useita vainosivat uskottomat veljet. Säilyttääkseen asemansa seurakunnassa jotkut suostuivat vaikenemaan toivostansa, mutta toiset tunsivat, että uskollisuus Jumalaa kohtaan esti heitä siten salaamasta niitä totuuksia, joita hän oli heille uskonut. Useita erotettiin seurakunnasta yksinomaan sen tähden, että he todistivat uskostaan Kristuksen tulemiseen. Niille, joiden uskoa siten koeteltiin, olivat hyvin kallisarvoisia profeetan sanat: »Teidän veljenne, jotka vihaavat teitä ja työntävät teidät luotaan minun nimeni tähden, sanovat: ’Osoittakoon Herra kunniansa, että me näemme teidän ilonne! Mutta he joutuvat häpeään’» (Jes. 66: 5).

Jumalan enkelit valvoivat syvimmällä mielenkiinnolla sanoman seurauksia. Kun seurakunnat yleensä hylkäsivät sanoman, enkelit kääntyivät pois murheellisina. Mutta oli useita, joita ei vielä ollut koeteltu adventtitotuudella. Monia olivat johtaneet harhaan miehet, vaimot, vanhemmat tai lapset. Heidät oli houkuteltu uskomaan, että adventistien julistamien harhaoppien pelkkä kuunteleminenkin oli syntiä. Enkeleitä kehotettiin valvomaan uskollisesti näitä sieluja, sillä heille oli tuleva Jumalan valtaistuimelta vielä uutta valoa.

Odotus ja pettymys

Ne, jotka olivat vastaanottaneet sanoman, odottivat sanomattomasti ikävöiden Vapahtajansa tuloa. Aika, jolloin he odottivat kohtaavansa hänet, oli lähellä. Tätä aikaa he lähestyivät tyynellä vakavuudella. Heillä oli suloinen yhteys Jumalan kanssa ja syvä rauha, joka oli esimakua kirkkaudessa nautittavasta rauhasta. Ei kukaan, joka sai kokea tätä toivoa ja luottamusta, voi unohtaa noita kallisarvoisia odotuksen hetkiä. Muutamia viikkoja ennen odotettua aikaa pantiin suurin osa maallisista toimista syrjään. Vilpittömät uskovaiset tutkivat huolellisesti sydämensä kaikki ajatukset ja tunteet, aivan kuin olisivat olleet kuolinvuoteellaan, sulkeakseen silmänsä muutamien tuntien sisällä maallisilta näyiltä. Mitään »taivaaseennousuvaatteita» ei valmistettu346, mutta kaikki tunsivat tarvitsevansa sisäistä todistusta siitä, että olivat valmiit kohtaamaan Vapahtajan. Heidän valkoisena pukunaan oli sielun puhtaus - Kristuksen sovintoverellä [324] synnistä puhdistettu luonne. Jospa vieläkin Jumalan lapsiksi tunnustautuvilla olisi sama sydämentutkistelun henki ja sama vakava, horjumaton usko. Jos he olisivat siten jatkaneet nöyrtymistään Herran edessä ja hellittämättä rukoillen lähestyneet armoistuinta, heillä olisi paljon rikkaampi kokemus, kuin heillä nykyään on. Rukoillaan liian vähän. On liian vähän todellista synnintuntoa, ja elävän uskon puuttuessa monet jäävät vaille sitä armoa, jota Vapahtajamme on niin runsaasti varannut.

Jumalan tarkoituksena oli koetella kansaansa. Hänen kätensä peitti profeetallisten ajanjaksojen laskemisessa tehdyn erehdyksen. Adventistit eivät huomanneet erehdystä, eivätkä sitä havainneet heidän oppineimmat vastustajansakaan. Nämä sanoivat: »Teidän profeetallisia aikakausia koskeva laskunne on oikea. Jokin suuri tapahtuma on lähellä, mutta ei se, jota herra Miller ennustaa. Se on maailman kääntyminen eikä Kristuksen toinen tuleminen.»347

Odotusaika kului, eikä Kristus tullutkaan vapauttamaan kansaansa. Ne, jotka vilpittömässä uskossa ja rakkaudessa olivat odottaneet Vapahtajaansa, kokivat katkeran pettymyksen. Mutta Jumalan suunnitelmat toteutuivat. Hän koetteli niiden sydämiä, jotka tunnustivat odottavansa Vapahtajan ilmestymistä. Näiden joukossa oli useita, joihin ei ollut vaikuttanut pelkoa korkeampi vaikutin. Heidän uskontunnustuksensa ei ollut vaikuttanut heidän sydämeensä eikä elämäänsä. Kun odotettua tapahtumaa ei tullut, nämä henkilöt selittivät, ettei se tuottanut heille pettymystä. He eivät olleet koskaan uskoneet Kristuksen tulevan ja olivat ensimmäisten joukossa tekemässä pilaa tosi uskovaisten murheesta.

Mutta Jeesus ja kaikki taivaan asukkaat katselivat rakkaudella ja myötätunnolla koeteltuja uskollisia, jotka olivat pettyneitä. Jos se verho, joka erottaa näkyväisen maailman näkymättömästä, olisi vedetty syrjään, enkelien olisi nähty lähestyvän näitä uskollisia sieluja ja suojelevan heitä saatanan nuolilta. [325]

Luku 21—Varoituksen hylkäämisen seuraukset

Kun William Miller ja hänen työtoverinsa julistivat Kristuksen toisen tulemisen oppia, heidän työskentelynsä ainoana tarkoituksena oli herättää ihmisiä valmistautumaan tuomiota varten. He koettivat saada uskonnon tunnustajat vastaanottamaan seurakunnan todellisen toivon ja näkemään, että he tarvitsivat syvempää kristillistä kokemusta. Kääntymättömiä he koettivat herättää näkemään velvollisuutensa tehdä viipymättä parannus ja kääntyä Jumalan puoleen. »He eivät pyrkineet kääntämään ihmisiä mihinkään uskonnolliseen lahkoon tai puolueeseen. Sen tähden he työskentelivät kaikkien puolueiden ja lahkojen keskuudessa sekaantumatta niiden kirkolliseen järjestykseen tai kuriin.»

»Koko toimintani aikana», Miller sanoi, »minulla ei ole ollut aikomusta perustaa olemassa olevista uskontokunnista eriävää ryhmää tai hyödyttää jotakin uskonsuuntaa toisen kustannuksella. Olen koettanut olla hyödyksi kaikille. Otaksuen, että kaikki kristityt iloitsisivat Kristuksen tulemisesta ja että ne, joilla on erilainen käsitys kuin minulla, eivät rakastaisi ihmisiä vähemmän sen tähden, että he hyväksyvät tämän opin, en voinut havaita erillisten kokousten pitämistä tarpeelliseksi. Tarkoitukseni oli vain kääntää sieluja Jumalan puoleen, antaa maailmalle ilmoitus tulevasta tuomiosta ja auttaa lähimmäisiäni sisäisesti valmistautumaan, niin että he voisivat rauhassa kohdata Jumalan. Useimmat niistä, jotka minun toimintani kautta kääntyivät, liittyivät jo olemassa oleviin eri seurakuntiin.»348

Koska Millerin toiminta vaikutti rakentavasti seurakuntiin, siihen suhtauduttiin jonkin aikaa suopeasti. Mutta kun papit ja uskonnolliset johtajat ottivat adventtisanomaa vastustavan kannan ja halusivat estää sen kaiken levittämisen, he eivät ainoastaan vastustaneet sitä saarnatuolista, vaan kielsivät seurakuntansa jäseniä menemästä kuulemaan Kristuksen toista tulemista koskevaa julistusta tai jopa puhumasta toivostaan seurakunnan keskeisissä kokouksissa. Täten uskovaiset joutuivat hyvin koettelevaan ja pulmalliseen asemaan. He rakastivat seurakuntaansa eivätkä halunneet siitä erota, mutta [326] nähtyään Jumalan sanan todistuksen tulleen vaiennetuksi ja profetioiden tutkimisoikeuden kielletyksi, he tunsivat uskollisuutensa Jumalaa kohtaan kieltävän alistumasta. Niiden, jotka koettivat sulkea pois Jumalan sanan todistuksen, he eivät voineet katsoa muodostavan Kristuksen seurakuntaa, joka on »totuuden pylväs ja perustus». Tämän nojalla he katsoivat olevansa oikeutettuja eroamaan aikaisemmasta seurakuntayhteydestään, ja kesällä 1844 seurakunnista erosi noin viisikymmentä tuhatta henkilöä.

Hengellisen elämän lamautumista

Näihin aikoihin ilmeni suuri muutos useimmissa Yhdysvaltain seurakunnissa. Jo useiden vuosien aikana maailmalliset tavat olivat niissä vähitellen lisääntyneet ja todellinen hengellinen elämä vastaavasti heikentynyt, mutta mainittuna vuonna näkyi selviä merkkejä äkillisestä ja sangen suuresta rappeutumisesta maan lähes kaikissa seurakunnissa. Vaikkei kukaan näyttänyt kykenevän osoittamaan syytä, huomattiin itse tapahtuma laajoilla alueilla ja siihen otettiin kantaa sekä sanomalehdissä että saarnatuoleissa.

Presbyteerisen kirkon kirkkoneuvoston kokouksessa Philadelphiassa tri Barnes, laajalle levinneen raamatunselitysteoksen tekijä ja yhden mainitun kaupungin suurimman seurakunnan pastori, »sanoi, että hän oli ollut pappina kaksikymmentä vuotta, eikä hän ollut ennen viimeistä Herran ehtoollista järjestänyt ehtoollistilai suutta, johon ei olisi tullut ketään. Mutta nyt ei ole ollenkaan herää misiä eikä kääntymisiä; ei voi paljoa havaita armossa kasvamista kristittyjen keskuudessa eikä kukaan tule hänen luokseen keskustelemaan sielunsa pelastuk sesta. Liikeelämän vilkastuessa sekä kaupan ja teollisuuden näköalojen kirkastuessa maailmanmielisyys kasvaa. Niin on kaikissa seurakunnissa.»349

Saman vuoden helmikuussa Oberlinin korkeakoulun professori Finney sanoi: »Me olemme panneet merkille sen tosiasian, että meidän maamme protestanttiset seurakunnat yleensä olivat välinpitämättömiä tai vihamielisiä melkein kaikkia nykyajan siveellisiä uudistuksia kohtaan. On yksityisiä poikkeuksia, mutta ne eivät voi muuttaa yleistä tilaa. On myös toinen varma tosiasia: melkein yleismaailmallinen hengellisen herätyksen puuttumisen seurakunnissa. Hengellinen välinpitämättömyys vallitsee melkein kaikkialla ja on pelottavan syvä; näin todistaa koko maan uskonnollinen lehdistö. Suuri osa seurakuntien jäsenistä alkaa olla muodin palvojia. He osallistuvat jumalattomien kanssa huvituksiin, tansseihin, juhliin jne. Mutta meidän ei tarvitse paisuttaa tätä surullista asiaa. Riittää, kun sanomme, että todistusketju tihenee ja kiertyy tiukasti ympärillemme osoittaen, että seurakunnat ovat yleensä surullisella tavalla rappeutumassa. Ne ovat loitonneet kauas Herrasta, ja hän on vetäytynyt pois heidän luotaan.»

The Religious Telescopelehdes —lehdes- [327] sä eräs kirjoittaja todisti: »Emme ole koskaan nähneet niin yleistä uskonnon rappeutumista kuin nykyään. Seurakunnan pitäisi todellakin herätä ja tutkia tämän onnettomuuden syytä, sillä jokaisen Siionia rakastavan täytyy nähdä se onnettomuutena. Kun ajattelemme todellisten kääntymysten harvinaisuutta ja synnintekijäin vertaansa vailla olevaa julkeutta ja paatumusta, meidän on melkein pakko huudahtaa: ’Onko Jumala unohtanut olla armollinen vai onko armon ovi jo suljettu?’»

Lamautuminen seurausta valon hylkäämisestä

Seurakunta ei joudu sellaiseen tilaan ilman syytä. Hengellinen pimeys, johon kansat, seurakunnat ja yksityiset henkilöt joutuvat, ei johdu siitä, että Jumala pidättäisi mielivaltaisesti armonsa avun, vaan siitä, että ihmiset laiminlyövät tai hylkäävät jumalallisen valon. Erinomaisen valaiseva esimerkki tästä totuudesta on Juudan kansan kokemus Kristuksen aikana. Kun he omistautuivat maailmalle unohtaen Jumalan ja hänen sanansa, heidän ymmärryksensä pimeni ja heidän sydämensä tuli maailmalliseksi ja aistilliseksi. Näin he jäivät tietämättömiksi Messiaan tulosta sekä ylpeydessään ja epäuskossaan hylkäsivät Vapahtajan. Jumala ei silloinkaan pidättänyt Juudan kansalta tietoa pelastuksen siunauksista tai mahdollisuutta päästä niistä osalliseksi. Mutta ne, jotka hylkäsivät totuuden, kadottivat kaiken halun osallistua taivaan lahjasta. He tekivät »pimeyden valkeudeksi ja valkeuden pimeydeksi», kunnes heissä oleva valkeus tuli pimeydeksi, ja kuinka suuri olikaan se pimeys!

Saatanan aikeisiin soveltuu, että ihmiset säilyttäisivät uskonnon ulkonaiset muodot, kun vain elinvoimaisen jumalisuuden henki puuttuu. Hylättyään evankeliumin juutalaiset jatkoivat innokkaasti vanhojen uskonnollisten menojensa noudattamista säilyttäen tarkasti kansallisen erikoisuutensa, samalla kun heidän itsensäkin täytyi myöntää, ettei Jumalan läsnäoloa enää ilmennyt heidän keskuudessaan. Danielin profetia osoitti niin selvästi Messiaan tulemisen ajan ja ennusti niin suoraan hänen kuolemansa, että juutalaiset kielsivät sen tutkimisen, ja lopuksi rabbit julistivat kirouksen kaikille, jotka yrittäisivät laskea aikaa. Sokeudessaan ja katumattomuudessaan, välinpitämättömänä pelastuksen armollisille tarjouksille ja evankeliumin siunauksille Israelin kansa on ollut vuosisatoja vakavana ja pelottavana varoituksena taivaasta tulleen valon hylkäämisestä.

Tällaisilla syillä on aina samat seuraukset. Se, joka tahallisesti toimii vastoin sisäistä vakaumustaan sen tähden, että se on ristiriidassa hänen mieltymystensä kanssa, ei lopulta kykene erottamaan totuutta erehdyksestä. Ymmärrys pimenee, omatunto paatuu, sydän kovettuu ja sielu eroaa Jumalasta. Missä jumalallisen totuuden sanomaa halveksitaan ja hyljeksitään, siellä seurakunta verhoutuu pimeyteen. Usko ja rakkaus kylmenevät vieraantumi- [328] sen ja eripuraisuuden vallatessa sijaa. Seurakunnan jäsenet keskittävät harrastuksensa ja voimansa maallisiin yrityksiin, ja synnintekjät paatuvat katumattomuudessaan.

Ilmestyskirjan 14. luvussa olevan ensimmäisen enkelin sanoman, joka ilmoittaa Jumalan tuomion hetken tulleen ja kehottaa ihmisiä pelkäämään ja palvelemaan häntä, oli määrä erottaa Jumalan omiksi tunnustautuvat maailman turmelevilta vaikutuksilta ja herättää heidät näkemään maailmallisuuden ja luopumuksen leimaama todellinen tilansa. Tässä sanomassa Jumala oli lähettänyt seurakunnalle varoituksen, joka vastaanotettuna olisi poistanut ne epäkohdat, jotka erottivat sen Jumalasta. Jos seurakunnan jäsenet olisivat vastaanottaneet taivaan sanoman, nöyryyttäen sydämensä Herran edessä ja yrittäen vilpittömästi valmistautua kohtaamaan häntä, Jumalan Henki ja voima olisivat ilmenneet heidän keskellään. Seurakunta olisi jälleen päässyt siihen siunattuun yksimielisyyden, uskon ja rakkauden kokemukseen, joka oli ominaista apostolien päivinä, kun uskovaisten joukossa oli »yksi sydän ja yksi sielu», ja he »puhuivat Jumalan sanaa rohkeasti», kun »Herra lisäsi heidän yhteyteensä joka päivä niitä, jotka saivat pelastuksen» (Ap.t. 4: 32, 31; 2: 47).

Jos Jumalan lapsiksi tunnustautuvat ottaisivat vastaan valon sellaisena kuin se loistaa hänen sanastaan, he saavuttaisivat yhteyden, jota Kristus rukoili seuraajilleen ja jota apostoli kuvaa kirjoittaessaan: »hengen yhteyden rauhan yhdyssiteellä: yksi ruumis ja yksi henki, niinkuin te olette kutsututkin yhteen ja sa maan toivoon, jonka te kutsumuksessanne saitte; yksi Herra, yksi usko, yksi kaste» (Ef. 4: 3-5).

Näitä siunattuja seurauksia saivat kokea ne, jotka vastaanottivat adventtisanoman. He olivat lähtöisin eri uskonsuunnista, ja heidän uskonnollisia käsityksiään erottavat rajaaidat sortuivat maahan: ristiriitaiset uskontunnustukset hävisivät, epäraamatullinen toivo ajallisesta tuhatvuotisesta valtakunnasta hylättiin, väärät käsitykset Kristuksen toisesta tulemisesta oikaistiin, ylpeys ja maailmanmielisyys poistuivat, vääryydet oikaistiin, sydänten välille muodostui mitä suloisin yhteys, ja rakkaus ja ilo vallitsivat. Jos tämä oppi vaikutti tällä tavalla niihin harvoihin, jotka sen vastaanottivat, se olisi vaikuttanut samoin kaikkiin, jos kaikki olisivat sen vastaanottaneet.

Mutta seurakunnat eivät yleensä välittäneet varoituksesta. Saarnaajat, joiden »Israelin huoneen vartijoina» olisi pitänyt ensimmäisinä huomata Jeesuksen tulemisen merkit, olivat laiminlyöneet velvollisuutensa etsiä totuutta joko profeettain todistuksista tai ajan merkeistä. Kun maalliset toiveet ja kunnianhimoiset suunnitelmat valtasivat sydämen, kylmeni rakkaus Jumalaan ja usko hänen sanaansa, ja kun oppia Kristuksen tulemuksesta esitettiin, se herätti vain ennakkoluuloja ja epäilyjä. Sitä seikkaa, että sanomaa julistivat suureksi osaksi maallikot, käytettiin todistuksena sitä vastaan. Samoin kuin Kris- [329] tuksen aikana Jumalan sanan selvään todistukseen vastattiin kysymällä: »Onko kukaan hallitusmiehistä uskonut häneen tai kukaan fariseuksista?» Huomattuaan, miten vaikea tehtävä oli kumota ne todistukset, jotka perustuivat profeetallisiin ajanjaksoihin, monet kielsivät kansaa tutkimasta profetioita opettaen, että profeetalliset kirjat olivat lukitut, eikä niitä voinut ymmärtää. Suuret joukot, jotka luottivat sokeasti paimeniinsa, kieltäytyivät kuuntelemasta varoitusta, ja toiset, vaikka olivat vakuuttuneita totuudesta, eivät uskaltaneet sitä tunnustaa, ettei heitä erotettaisi synagoogasta. Se sanoma, jonka Jumala oli lähettänyt koettelemaan ja puhdistamaan seurakuntaa, ilmaisi hyvin selvästi, kuinka suuri oli niiden joukko, jotka olivat kiintyneet tähän maailmaan enemmän kuin Kristukseen. Ne siteet, jotka liittivät heidät maahan, olivat vahvemmat kuin taivaan vetovoima. He valitsivat maallisen viisauden äänen kuuntelemisen ja kääntyivät pois sydäntä koettelevasta totuuden sanomasta.

Hylätessään ensimmäisen enkelin varoituksen he hylkäsivät sen keinon, jonka Jumala oli varannut heidän parannuksekseen. He halveksivat sitä armon sanomaa, joka olisi korjannut ne epäkohdat, jotka erottivat heidät Jumalasta, ja alkoivat entistä innokkaammin etsiä maailman ystävyyttä. Tämä oli syynä siihen maailmallisuuden, luopumuksen ja hengellisen kuoleman pelottavaan tilaan, joka vallitsi seurakunnissa 1844.

Ilmestyskirjan »Suuri Babylon»

Ilmestyskirjan 14. luvun mukaan ensimmäistä enkeliä seurasi toinen enkeli, joka sanoi: »Kukistunut, kukistunut on se suuri Babylon, joka haureutensa vihan viinillä on juottanut kaikki kansat» (Ilm. 14: 8). Sana »Babylon» johtuu sanasta »Baabel», joka merkitsee sekaannusta. Raamatussa se tarkoittaa väärän tai turmeltuneen uskonnon eri muotoja. Ilmestyskirjan 17. luvussa Babylon esitetään naisena, jolla vertauskuvalla Raamatussa kuvataan seurakuntaa, niin että siveellinen nainen kuvaa puhdasta seurakuntaa ja turmeltunut nainen langennutta seurakuntaa.

Kristuksen ja hänen seurakuntansa välillä vallitsevaa pyhää ja kestävää yhteyttä kuvataan Raamatussa avioliitolla. Herra on liittynyt kansaansa juhlallisen sopimuksen kautta. Hän on luvannut olla sen Jumala, ja se on sitoutunut olemaan hänen ja yksin hänen. Hän sanoo: »Minä kihlaan sinut itselleni ikiajoiksi, kihlaan sinut itselleni vanhurskaudella ja tuomiolla, armolla ja laupeudella» (Hoos. 2: 19). Ja taas: »Minä olen ottanut teidät omikseni» (Jer. 3: 14). Uudessa testamentissa Paavali käyttää samaa kuvaa sanoessaan: »Minähän olen kihlannut teidät miehelle, yhdelle ainoalle, asettaakseni Kristuksen eteen puhtaan neitsyen» (2 Kor. 11: 2).

Kun seurakunta antaa luottamuksensa ja kiintymyksensä kääntyä pois Kristuksesta ja sallii rakkauden maallisiin asioihin val- [330] lata sielunsa, verrataan tätä seurakunnan uskottomuutta Kristusta kohtaan avioliittolupauksen rikkomiseen. Tällä vertauskuvalla esitetään Israelin synti kansan luopuessa Herrasta, ja Jumalan ihmeellistä rakkautta, jota Israel siten halveksi, kuvataan seuraavalla liikuttavalla tavalla: »Minä vannoin sinulle ja menin liittoon sinun kanssasi, sanoo Herra; ja sinä tulit minun omakseni.» »Sinusta tuli ylenmäärin kaunis, ja sinä kelpasit kuninkaalliseen arvoon. Ja sinun maineesi kulki pakanakansoihin kauneutesi tähden, sillä se oli täydellinen niiden kaunistusten takia, jotka minä sinun yllesi panin. — Mutta sinä luotit kauneuteesi ja harjoitit haureutta maineesi nojalla»; »avionrikkoja - vaimo, joka miehensä sijaan ottaa vieraita.» »Niinkuin vaimo on uskoton puolisollensa, niin olette te, Israelin heimo, olleet uskottomat minulle, sanoo Herra» (Hes. 16: 8, 13-15, 32; Jer. 3: 20).

Uudessa testamentissa käytetään samanlaista kieltä kristityistä, jotka etsivät maailman ystävyyttä enemmän kuin Jumalan suosiota. Apostoli Jaakob sanoo: »Te avionrikkojat, ettekö tiedä, että maailman ystävyys on vihollisuutta Jumalaa vastaan? Joka siis tahtoo olla maailman ystävä, siitä tulee Jumalan vihollinen.»

Ilmestyskirjan 17. luvussa esitetään Babylon naisena, joka oli puettu purppuraan ja helakanpunaan ja koristettu kullalla ja jalokivillä ja helmillä ja piti kädessään kultaista maljaa, joka oli täynnä kauhistuksia ja hänen haureutensa riettauksia. Ja hänen otsaansa oli kirjoitettu nimi, salaisuus: »Suuri Babylon, maan porttojen ja kauhistuksien äiti.» Sitten profeetta jatkaa: »Minä näin sen naisen olevan juovuksissa pyhien verestä ja Jeesuksen todistajain verestä.» Edelleen sanotaan, että Babylon »on se suuri kaupunki, jolla on maan kuninkaitten kuninkuus» (Ilm. 17: 4-6, 18). Se valta, joka monia vuosisatoja hallitsi tyrannina kristikunnan yksinvaltiaita hallitsijoita, on Rooma. Purppura ja helakanpuna sekä kulta, jalokivet ja helmet kuvaavat elävästi Rooman ylpeän valtiaan loistoa, joka oli kuninkaallista komeutta suurempi. Mistään muusta vallasta ei myöskään voi niin totuudenmukaisesti sanoa, että se oli »juovuksissa pyhien verestä», kuin siitä kirkosta, joka on niin julmasti vainonnut Kristuksen seuraajia. Babylonia syytetään myös luvattomasta yhteydestä »maan kuninkaihin». Luopumalla Herrasta ja liittymällä pakanoihin juutalainen seurakunta tuli avioliiton rikkojaksi. Etsimällä maallisten valtain tukea Rooma turmeli itsensä samalla tavalla ja saa samanlaisen tuomion.

»Babylonin tyttäret»

Babylonia kutsutaan »porttojen äidiksi». Sen »tyttärien» täytyy olla kirkkokuntia, jotka pitävät kiinni sen opeista ja perimätiedoista ja seuraavat sen esimerkkiä uhraamalla totuuden ja Jumalan hyväksymisen voidakseen asettua laittomaan yhteyteen maailman kanssa. Ilmestyskirjan 14. luvun sanomaa Babylonin lankeemukses- [331] ta on sovellettava sellaisiin uskonnollisiin yhdyskuntiin, jotka ensin olivat puhtaita mutta sitten turmeltuivat. Koska tämä sanoma seuraa tuomion sanomaa, sitä täytyy julistaa viimeisinä päivinä. Sen tähden se ei voi viitata yksinomaan roomalaiseen kirkkoon, sillä se on ollut langenneessa tilassa monia vuosisatoja. Sitäpaitsi Ilmestyskirjan 18. luvussa kehotetaan Jumalan kansaa lähtemään ulos Babylonista. Tämän raamatunkohdan mukaan useiden Jumalan lasten täytyy vielä olla Babylonissa. Ja missä uskonnollisissa yhdyskunnissa on nykyään suurin osa Kristuksen seuraajista? Epäilemättä protestanttista uskoa tunnustavissa eri seurakunnissa. Kun nämä seurakunnat syntyivät, ne ottivat ylevän kannan Jumalan ja totuuden suhteen, ja hänen siunauksensa seurasi niitä. Uskottoman maailmankin oli pakko tunnustaa ne hyvät seuraukset, jotka johtuivat evankeliumin periaatteiden noudattamisesta. Niihin soveltuivat profeetan sanat Israelille: »Sinun maineesi kulki pakanakansoihin kauneutesi tähden, sillä se oli täydellinen niiden kaunistusten takia, jotka minä sinun yllesi panin, sanoo Herra, Herra» (Hes. 16: 14). Mutta ne lankesivat saman halun tähden, joka oli Israelin kirous ja turmio - halun jäljitellä jumalattomien tapoja ja etsiä heidän ystävyyttään. »Sinä luotit kauneuteesi ja harjoitit haureutta maineesi nojalla» (Hes. 16:15).

Monet protestanttiset kirkot seuraavat Rooman esimerkkiä väärässä yhteydessä »maan kumnkaiden» kanssa - valtionkirkot suhteessaan maalliseen hallitukseen ja muut uskonnolliset yhdyskunnat etsiessään maailman suosiota. Nimitystä »Babylon» (sekaannus) voi sopivasti käyttää näistä yhdyskunnista, jotka kaikki väittävät oppinsa perustuvan Raamattuun ja jotka kuitenkin ovat jakaantuneet melkein lukemattomiin lahkoihin, joiden uskontunnustukset ja teoriat ovat ristiriidassa toistensa kanssa.

Roomasta eronneet kirkot muistuttavat sitä muissakin suhteissa kuin synnillisessä yhteydessä maailmaan.

Eräässä roomalaiskatolisessa teoksessa esitetään seuraava väite: »Jos Rooman kirkko suhteessaan pyhimyksiin on syyllistynyt epäjumalanpalvelukseen, sen tytär, Englannin kirkko, on syyllinen samaan syntiin, koska sillä on yhtä Kristukselle pyhitettyä kirkkoa kohti kymmenen Marialle pyhitettyä.»350

Tutkielmassaan »A Treatise on the Millennium» tri Hopkins sanoo: »Ei ole mitään syytä ajatella antikristillisen hengen ja käytännön rajoittuvan siihen, mitä nyt kutsutaan Rooman kirkoksi. Protenstanttisissakin kirkoissa on paljon antikristillisyyttä, eivätkä ne ole läheskään täydellisesti puhdistetut — turmeluksesta ja jumalattomuudesta. »351

Kosketellessaan presbyteerisen kirkon eroa Roomasta tri Guthrie kirjoittaa: »Kolmesataa vuotta sitten meidän kirkkomme marssi ulos Rooman porteista avonainen Raamattu lipussaan ja tunnuslauseenaan sanat ’Tutkikaa kirjoituksia’.» Sitten hän tekee merkityksellisen kysymyksen: »Tuliko [332] se puhtaana pois Babylonista?»352

»Englannin kirkon», Spurgeon sanoo, »näyttää sakramentillisuus kauttaaltaan hapattaneen, mutta maan protestantitkin näyttävät olevan melkein yhtä pahasti filosofisen epäuskon läpitunkemia. Ne, joista meillä oli parempia ajatuksia, kääntyvät toinen toisensa jälkeen pois uskon perusperiaatteista. Luulen, että itse Englannin sydän on tuomittavan epäuskon läpitunkema, joka epäusko on kyllin julkea menemään saarnatuoliin ja nimittämään itseään kristillisyydeksi.»

Protestanteissa toistuu »Babylonin» luopumus

Mikä oli suuren luopumuksen al kusyynä? Miten kirkko ensin luo pui evankeliumin yksinkertaisuu desta? Siten, että se mukautui pa kanallisiin tapoihin helpottaak [333] seen pakanain kääntymistä kristinuskoon. Apostoli Paavali todisti jo omana aikanaan: »Laittomuuden salaisuus on jo vaikuttamassa» (2Tess. 2: 7). Apostolien eläessä seurakunta säilyi verrattain puhtaana. Mutta »toisen vuosisadan lopulla useimmat seurakunnat omaksuivat uusia muotoja. Alkuperäinen yksinkertaisuus katosi, ja kun vanhat opetuslapset kuolivat, heidän lapsensa yhdessä äsken kääntyneiden kanssa huomaamatta astuivat heidän tilalleen ja uudistivat oppia.»353 Uusien käännynnäisten saamiseksi alennettiin kristinuskon korkeaa tasoa. Sen seurauksena »pakanallinen virta tulvi sisään seurakuntaan tuoden mukanaan pakanain tavat, menot ja epäjumalat». Kun kristinusko sai osakseen maallisten hallitsijani suosion ja tuen, suuret joukot ottivat sen vastaan nimellisesti. Kuitenkin »monet näistä ulkonaisesti kristinuskoon kääntyneistä jäivät todellisuudessa pakanoiksi ja varsinkin salassa palvoivat epäjumaliaan».354

Eikö sama kehitys ole tapahtunut melkein jokaisessa uskonnollisessa yhdyskunnassa, joka nimittää itseään protestanttiseksi? Kun niiden perustajat, joita elähdytti todellinen uudistuksen henki, kuolivat, heidän seuraajansa tulivat heidän tilalleen ja antoivat asialle uuden muodon. Kun uskonpuhdistajien lapset sokeasti pitävät kiinni isiensä uskontunnustuksesta eivätkä halua vastaanottaa mitään totuutta, jota nämä eivät nähneet, he poikkeavat suuresti näiden esimerkistä nöyryydessä, itsensä kieltämisessä ja maailmasta luopumisessa. Siten alkuperäinen yksinkertaisuus katoaa. Maailmallinen virta tulvii sisään seurakuntaan ja »tuo mukanaan maailman tavat, menot ja epäjumalat».

Miten pelottavassa määrässä Kristuksen seuraajiksi tunnustautuvat rakastavatkaan nykyään maailman ystävyyttä, joka on »vihollisuutta Jumalaa vastaan»! Kuinka kauas ovatkaan kansankirkot kaikkialla kristikunnassa loitonneet Raamatun esittämästä nöyryydestä, itsensä kieltämisestä, yksinkertaisuudesta ja jumalisuudesta! John Wesley sanoi puhuessaan rahojen oikeasta käytöstä: »Älkää tuhlatko osaakaan niin kallisarvoisesta lahjasta tyydyttämään yksinomaan silmäin pyyntöä ostamalla ylellisiä ja kalliita vaatteita tai tarpeettomia koruja. Älkää tuhlatko rahaa talojenne huomiota herättäviin koristuksiin, ylellisiin ja kalliisiin huonekaluihin, kalliisiin tauluihin, maalauksiin ja kultauksiin. Älkää käyttäkö rahaa ylpeyden tyydyttämiseen tai ihmisten ihailun ja kiitoksen tavoitteluun. Niin kauan kuin pidät itsestäsi hyvää huolta, ihmiset puhuvat sinusta hyvää. Niin kauan kuin olet puettuna purppuraan ja hienoihin liinavaatteisiin ja vietät joka päivä loisteliasta elämää, monet epäilemättä ylistävät sinun hienoa makuasi, ylevämielisyyttäsi ja vieraanvaraisuuttasi. Mutta älä osta heidän kiitostaan niin kalliisti. Ole ennemmin tyytyväinen siihen kunniaan, joka tulee Jumalalta.»355 Mutta monissa meidän aikamme seurakunnissa sellaista opetusta ei arvosteta. [334]

Seurakuntien maailmallisuus

Uskonnon tunnustaminen on tullut suosituksi maailman ihmisten keskuudessa. Hallitusmiehet, poliitikot, lakimiehet, lääkärit ja kauppiaat liittyvät seurakuntaan turvatakseen yhteiskunnan kunnioituksen ja luottamuksen ja edistääkseen omia maallisia pyrkimyksiään. Näin he koettavat peittää kaikki väärät tekonsa tunnustamalla kristinuskoa. Erilaiset uskonnolliset yhdyskunnat, jotka ovat hyötyneet näiden kastettujen maailmanmiesten rikkaudesta ja vaikutusvallasta, tavoittelevat yhä innokkaammin kansan suosiota ja tukea. Komeita, ylellisesti koristettuja kirkkoja rakennetaan suosittujen katujen varsille. Ne, jotka tulevat jumalanpalveluksiin, pukeutuvat kalliisti ja muodin mukaisesti. Lahjakkaalle papille, joka kykenee miellyttämään ja keräämään kansaa, maksetaan korkea palkka. Hän ei saa saarnoissaan kosketella yleisiä syntejä, vaan hänen on puhuttava suloisia ja miellyttäviä asioita hienoille kuulijoille. Täten ylhäisöön kuuluvia synnintekijöitä merkitään kirkonkirjoihin ja heidän tavanomaiset syntinsä kätketään teeskennellyn jumalisuuden suojaan.

Kosketellessaan nykyajan kristittyjen suhdetta maailmaan eräs johtava maallinen lehti sanoo: »Kirkko on huomaamatta mukautunut ajan henkeen ja muovannut jumalanpalvelusta nykyajan toiveitten mukaan.» »Kirkko käyttää todellakin nykyään kaikkia keinoja, joiden avulla uskonto saadaan puoleensavetäväksi.» Eräs New York Independentin kirjoittaja sanoo nykyaikaisesta metodismista: »Jumalaa pelkäävien ja jumalattomien välillä vallitseva ero hälvenee jonkinlaiseksi puolivarjoksi, ja innokkaat miehet molemmin puolin koettavat poistaa kaiken eroavaisuuden heidän toimintatapojensa ja nautintojensa väliltä. Uskonnon kansanomaisuus lisää suuresti niiden lukua, jotka haluaisivat varmistaa sen edut täyttämättä rehellisesti siihen kuuluvia velvollisuuksia.»

Howard Crosby sanoo: »On hyvin huolestuttava asia, että näemme Kristuksen seurakunnan niin vähäisessä määrässä täyttävän Herransa tarkoituksia. Samoin kuin juutalaiset muinoin antautumalla läheiseen seurusteluun epäjumalia palvelevien kansojen kanssa vieraantuivat Jumalasta - - samoin Jeesuksen seurakunta nykyään, väärän yhteytensä kautta uskottomaan maailmaan, hylkää tosi elämän jumalalliset menettelytavat ja antautuu noudattamaan epäkristillisen yhteiskunnan turmiollisia, joskin usein kauniilta näyttäviä tapoja, käyttäen todisteita ja päätyen tuloksiin, jotka ovat vieraita Jumalan ilmoitukselle ja suorastaan vastakkaisia kaikelle armossa kasvamiselle.»356

Tässä maailmallisuuden ja huvitusten virrassa ovat itsensäkieltäminen ja uhrautuminen Kristuksen asian tähden melkein kokonaan hävinneet. »Muutamat niistä miehistä ja naisista, jotka nyt ovat vaikuttamassa meidän seurakunnissamme, kasvatettiin lapsuudessaan uhrautuvaisuuteen, [335] jotta voisivat antaa tai tehdä jotakin Kristukselle. Mutta jos nyt tarvitaan rahaa, - - ketään ei saa kehottaa antamaan. Eihän toki. Järjestäkää myyjäisiä, kuvaelmia, leikillisiä kilpailuja, vanhanaikaisia illallisia tai jotakin syötävää jotakin, joka huvittaa kansaa.»

Wisconsinin kuvernööri Washburn sanoi vuosiraportissaan tammikuun 9. pnä 1873: »Näyttää siltä kuin tarvittaisiin laki sulkemaan sellaiset koulut, joissa kasvatetaan kortinpelaajia. Sellaisia on kaikkialla. Kirkkokin on (tietysti tietämättään) joskus tehnyt saatanan työtä. Lahjakonsertit, lahjahankkeet ja arvonnat, joita joskus järjestetään uskonnollisia tai avustustarkoituksia varten, mutta usein vähemmän arvokkaiden asiain hyväksi, arpajaiset, palkintopaketit jne. ovat kaikki keinoja, joilla kerätään rahaa ilman saatua vastinetta. Ei mikään ole niin turmelevaa ja viettelevää, etenkään nuorille, kuin rahan ja tavaran hankkiminen ilman työtä. Kun kunnioitettavat ihmiset antautuvat tällaisiin yrityksiin ja koettavat vaientaa omaatuntoaan sillä ajatuksella, että raha käytetään hyvään tarkoitukseen, ei ole outoa, että nuoriso usein lankeaa tapoihin, joita tällaiset onnenpelit melko varmasti synnyttävät.»

Maailmanmielisyyden henki tunkeutuu seurakuntiin kaikkialla kristikunnassa. Robert Atkins antaa eräässä saarnassaan, jonka hän piti Lontoossa, Englannissa vallitsevasta hengellisestä rappeutumisesta seuraavan synkän kuvan: »Vanhurskaiden luku vähenee maan päällä, eikä kukaan Pane sitä sydämelleen. Uskonnon tunnustajat ovat nykyään kaikissa kirkkokunnissa maailmaan kiintyneitä, maailman tapoja seuraavia, mukavuutta rakastavia ja kunnianhimoisia. He ovat kutsutut kärsimään Kristuksen kanssa, mutta he hätkähtävät jo moitteestakin. - - Luopumus, luopumus, luopumus on kaiverrettu jokaisen kirkon julkisivuun. Jos he sen tietäisivät ja tuntisivat, heillä olisi toivoa, mutta he huutavat: ’Me olemme rikkaita, olemme rikastuneita emmekä mitään tarvitse.’»357

Babylonia syytetään siitä suuresta synnistä, että se »haureutensa vihan viinillä on juottanut kaikki kansat». Juovuttava malja, jota se esittää maailmalle, merkitsee niitä vääriä oppeja, joita se on omaksunut luvattoman yhteytensä kautta maan mahtaviin. Maailman ystävyys on turmellut sen uskon, ja se puolestaan on vaikuttanut turmelevasti maailmaan opettamalla oppeja, jotka ovat ristiriidassa Pyhän Raamatun selvimpien esitysten kanssa.

Rooman kirkko pidätti Raamatun kansalta ja vaati kaikkia ihmisiä vastaanottamaan Raamatun asemesta kirkon opit. Uskonpuhdistuksen tehtävänä oli antaa ihmisille jälleen Jumalan sana, mutta eikö ole liiankin totta, että meidän aikamme seurakunnissa opetetaan ihmisiä perustamaan uskonsa uskontunnustukseen ja seurakuntansa opetuksiin pikemmin kuin Raamattuun? Puhuessaan protestanttisista seurakunnista Charles Beecher sanoi: »Ne karttavat ankaria sanoja uskontunnustuksista samalla herkkätuntoisuudella, millä kirkkoisät [336] olisivat välttäneet ankaria lausuntoja suosimastaan ja yhäti lisääntyvästä pyhimysten ja marttyyrien palvonnasta. - - Protestanttiset evankeliset kirkkokunnat ovat niin sitoneet toistensa kädet ja omat kätensä, ettei niiden piirissä voi tulla saarnaajaksi, ellei hyväksy jotakin kirjaa Raamatun ohella. - - Ei ole mitään luuloteltua siinä väitteessä, että uskontunnustukset alkavat olla Raamatulle yhtä todellisena esteenä kuin Roomakin, vaikka se tapahtuu hienommalla tavalla.»358

Kun uskolliset opettajat selittävät Jumalan sanaa, ilmaantuu oppineita miehiä, sananjulistajia, jotka sanovat ymmärtävänsä Raamattua ja tuomitsevat terveen opin harhaopiksi, johtaen siten totuuden etsijöitä harhaan. Jos maailma ei olisi niin auttamattomasti päihtynyt Babylonin viinistä, tulisivat suuret joukot vakuuttuneiksi ja kokisivat kääntymyksen Jumalan sanan selvien ja voimallisten totuuksien kautta. Mutta uskonto näyttää niin sekavalta ja ristiriitaiselta, ettei kansa tiedä, mitä pitäisi uskoa. Maailman paatumus on synti, joka väijyy kirkon ovella.

Luopumus vähitellen syvenevää

Ilmestyskirjan 14. luvussa olevaa toisen enkelin sanomaa julistettiin ensin kesällä 1844. Se soveltui silloin suoranaisimmin Yhdysvaltain kirkkokuntiin, sillä siellä oli tuomionsanomaa julistettu laajimmin, siellä se myös oli yleisimmin hylätty ja siellä kirkkokunnat olivat nopeimmin rappeutuneet. Mutta toisen enkelin sanoma ei toteutunut täydellisesti vuonna 1844. Kirkkokunnat kokivat silloin siveellisen lankeemuksen, koska ne hylkäsivät adventtisanoman valon, mutta lankeemus ei ollut täydellinen. Jatkettuaan tälle ajalle kuuluvien eri totuuksien hylkäämistä ne ovat langen neet yhä syvemmälle. Mutta vieläkään ei voi sanoa, että Babylon on kukistunut, — koska se haureutensa vihan viinillä on juottanut kaikki kansat. Se ei ole tehnyt sitä vielä kaikille kansoille. Maailmanmielisyyttä ja välinpitämättömyyttä aikamme koettelevia totuuksia kohtaan esiintyy ja ne ovat saamassa sijaa protestanttisissa kirkkokunnissa kristikunnan kaikissa maissa. Toisen enkelin juhlallisen pelottava julistus koskee näitä kirkkokuntia. Mutta luopumus ei ole vielä saavuttanut huippukohtaansa.

Raamattu todistaa, että Herran tulemuksen edellä saatana vaikuttaa »valheen kaikella voimalla ja tunnusteoilla ja ihmeillä ja kaikilla vääryyden viettelyksillä», ja niille, jotka eivät ota vastaan »rakkautta totuuteen, voidaksensa pelastua - - Jumala lähettää heille väkevän eksytyksen, niin että he uskovat valheen» (2 Tess. 2: 9-11). Vasta sitten, kun tämä tila saavutetaan ja kirkon yhteys maailman kanssa täydellisesti toteutetaan kaikkialla kristikunnassa, Babylonin lankeemus on täydellinen. Muutos tapahtuu asteittain, ja Ilm. 14: 8 toteutuu täydellisesti tulevaisuudessa.

Vaikka niissä kirkkokunnissa, jotka muodostavat Babylonin, vallitsee hengellinen pimeys ja Ju- [337] malasta vieraantuminen, Kristuksen seuraajien pääosa on vielä niiden yhteydessä. Monet heistä eivät ole koskaan nähneet aikamme erikoisia totuuksia. Monet ovat tyytymättömiä nykyiseen tilaansa ja kaipaavat kirkkaampaa valoa. Turhaan he etsivät Kristuksen kuvaa niissä seurakunnissa, joihin he kuuluvat. Kun nämä kirkkokunnat poikkeavat yhä enemmän totuudesta ja liittyvät yhä läheisemmin maailmaan, eroavaisuus näiden kahden luokan välillä suurenee ja johtaa lopulta täydelliseen eroon. Tulee aika, jolloin ne, jotka rakastavat Jumalaa yli kaiken, eivät voi enää jäädä niiden yhteyteen, jotka »rakastavat hekumaa enemmän kuin Jumalaa» omistaen jumalisuuden ulkokuoren mutta kieltäen sen voiman.

Ilmestyskirjan 18. luku viittaa aikaan, jolloin kirkkokunnat Ilm. 14. luvun 6-12 jakeissa esitetyn kolminkertaisen varoitussanoman hylkäämisen seurauksena ovat täysin saavuttaneet toisen enkelin ennustaman tilan ja jolloin Babylonissa vielä olevaa Jumalan kansaa kehotetaan eroamaan sen yhteydestä. Tämä on viimeinen maailmalle annettava sanoma, ja se on täyttävä tehtävänsä. Kun ne, jotka »eivät ole uskoneet totuutta vaan [ovat] mielistyneet vääryyteen» (2 Tess. 2: 12), jätetään väkevän eksytyksen valtaan ja uskovat valheen, silloin totuuden valo on loistava kaikille, joiden sydän on avoin vastaanottamaan sen, ja kaikki Babylonissa jäljellä olevat Herran lapset noudattavat kutsua: »Lähtekää siitä ulos, te minun kansani» (Ilm. 18: 4). [338]

Luku 22—Toteutuneet ennustukset

Kun se aika meni ohi, jolloin Herran ensin odotettiin tulevan keväällä vuonna 1844 ne, jotka olivat uskossa odottaneet hänen ilmestymistään, jäivät joksikin aikaan epäilyn ja epävarmuuden valtaan. Maailma piti heitä täydellisen tappion kärsineinä henkilöinä, jotka todistetusti olivat suosineet erehdystä, mutta Jumalan sana oli heille vielä lohdutuksen lähteenä. Monet jatkoivat Raamatun tutkimista tarkastaen uudelleen uskonsa perusteita ja huolellisesti tutkien profetioita saadakseen uutta valoa. Heidän kantaansa tukevat Raamatun todisteet näyttivät selviltä ja vakuuttavilta. Merkit, joista ei voitu erehtyä, osoittivat Kristuksen tulemuksen olevan lähellä. Jumalan erikoinen siunaus, joka oli ilmennyt sekä syntisten kääntymisessä että kristittyjen hengellisen elämän elpymisessä, oli todistuksena sanoman taivaallisesta alkuperästä. Vaikka uskovaiset eivät voineet selittää pettymystään, he olivat kuitenkin vakuuttuneita siitä, että Jumala oli johtanut heitä heidän äskeisessä kokemuksessaan.

Odottamaan kehottavia raamatuntekstejä

Niiden ennustusten yhteydessä, joiden he olivat katsoneet soveltuvan Kristuksen toisen tulemisen aikaan, oli neuvoja, jotka erityisesti sopivat heidän epävarmaan ja kiusalliseen asemaansa kehottaen heitä odottamaan kärsivällisesti siinä uskossa, että se, mitä he nyt eivät ymmärtäneet, olisi aikanaan selviävä.

Näiden ennustusten joukossa oli Hab. 2: 1-4: »Minä seison vartiopaikallani, asetun varustukseen ja tähystän, nähdäkseni, mitä hän minulle puhuu, mitä hän valitukseeni vastaa. Ja Herra vastasi minulle ja sanoi: ’Kirjoita näky ja piirrä selvästi tauluihin, niin että sen voi juostessa lukea’. Sillä näky odottaa vielä aikaansa, mutta se rientää määränsä päähän, eikä se petä. Jos se viipyy» odota sitä; sillä varmasti se toteutuu, eikä se myöhästy. Katso, sen kansan sielu on kopea eikä ole suora; mutta vanhurskas on elävä uskostansa.»

Niin varhain kuin vuonna 1842 tämän profetian kehotus: »Kirjoita näky ja piirrä selvästi tauluihin, niin että sen voi juostessa lukea», oli antanut Charles Fitchille aiheen valmistaa profeetallisen kartan valaisemaan Danielin ja Ilmestyskirjan näkyjä. Tämän kartan julkaisemista pidettiin Habakukin antaman määräyksen to- [339] teutumisena. Mutta silloin ei kukaan huomannut, että samassa ennustuksessa esitetään näyn toteutumisessa tapahtuva näennäinen viivytys. Pettymyksen jälkeen seuraavat sanat näyttivät hyvin merkitseviltä: »Näky odottaa vielä aikaansa, mutta se rientää määränsä päähän, eikä se petä. Jos se viipyy, odota sitä; sillä varmasti se toteutuu, eikä myöhästy. - - Vanhurskas on elävä uskostansa.»

Uskovia vahvisti ja lohdutti myös seuraava Hesekielin ennustuksen kohta: »Minulle tuli tämä Herran sana: Ihmislapsi, miksi teillä on tämä pilkkalause Israelin maasta, kun sanotte: ’Aika venyy pitkälle, ja tyhjään raukeavat kaikki näyt?’ Sentähden sano heille: Näin sanoo Herra, Herra. - - Lähellä on aika ja kaikkien näkyjen täyttymys. — Sillä minä, Herra, minä puhun; ja minkä sanan minä puhun, se tapahtuu eikä enää viivy. — Israelin heimo sanoo: ’Niihin näkyihin, joita tämä näkee, on päiviä paljon, ja hän ennustaa kaukaisista ajoista.’ Sentähden sano heille: Näin sanoo Herra, Herra: Ei viivy enää yksikään minun sanani. Minkä sanan minä puhun, se tapahtuu, sanoo Herra, Herra» (Hes. 12: 21-25, 27, 28).

Herraa odottavat iloitsivat uskoen, että Hän, joka tuntee lopun alusta, oli katsoessaan aikojen läpi ja edeltäpäin nähdessään heidän pettymyksensä antanut heille rohkaisun ja toivon sanoja. Jos he eivät olisi löytäneet Raamatusta tällaisia kohtia, jotka kehottivat heitä kärsivällisesti odottamaan Ja luottamaan lujasti Jumalan sanaan, heidän uskonsa olisi rauennut tuona koettelevana hetkenä.

Vertaus kymmenestä neitsyestä milleriläisten kokemuksissa

Vertaus kymmenestä neitsyestä Matteuksen 25. luvussa valaisee myös adventtikansan kokemusta. Matteuksen 24. luvussa Kristus oli vastauksena opetuslastensa kysymykseen, joka koski hänen tulemuksensa ja maailmanlopun merkkiä, osoittanut muutamia tärkeimpiä tapahtumia maailman ja seurakunnan historiassa ensimmäisestä tulemuksestaan toiseen tulemukseensa asti, nimittäin Jerusalemin hävityksen, seurakunnan suuren ahdistuksen pakanain ja paavinvallan toimeenpanemissa vainoissa, auringon ja kuun pimenemisen ja tähtien putoamisen. Tämän jälkeen hän puhui tulemisestaan valtakuntaansa ja esitti vertauksen kahdenlaisista palvelijoista, jotka odottavat hänen ilmestymistään. 25. luku alkaa sanoilla: »Silloin on taivasten valtakunta oleva kymmenen neitsyen kaltainen.» Tässä esitetään viimeisten päivien seurakunta, sama, josta kerrotaan 24. luvun lopussa. Tässä vertauksessa seurakunnan jäsenten kokemusta kuvataan itämaisten häiden tapahtumilla.

»Silloin on taivasten valtakunta oleva kymmenen neitsyen kaltainen, jotka ottivat lamppunsa ja lähtivät ylkää vastaan. Mutta viisi heistä oli tyhmää ja viisi ymmärtäväistä. Tyhmät ottivat lamppunsa, mutta eivät ottaneet öljyä mukaansa. Mutta ymmärtäväiset ot- [340] tivat öljyä astioihinsa ynnä lamppunsa. Yljän viipyessä tuli heille kaikille uni, ja he nukkuivat. Mutta yösydännä kuului huuto: ’Katso, ylkä tulee! Menkää häntä vastaan’.»

Otaksuttiin, että yljän tuleminen kuvasi Kristuksen tulemista, jota ensimmäisen enkelin sanoman yhteydessä julistettiin. Laajalle levinnyt herätys hänen pikaisen tulemuksensa julistuksen yhteydessä vastasi neitsyeiden menemistä ylkää vastaan. Tässä vertauksessa, samoin kuin Matteuksen 24. luvussa, esitetään kaksi luokkaa. Kaikki olivat ottaneet lamppunsa, Raamatun, ja olivat lähteneet sen valossa kohtaamaan ylkää. Mutta kun tyhmät ottivat lamppunsa eivätkä ottaneet öljyä mukaansa, ymmärtäväiset ottivat öljyä astioihinsa ynnä lamppunsa. Viimeksi mainitut olivat vastaanottaneet Jumalan armon, Pyhän Hengen uudistavan voiman, joka tekee Jumalan sanan meidän jalkaimme lampuksi ja valkeudeksi tiellemme. He olivat Jumalan pelossa tutkineet Raamattua oppiakseen tuntemaan totuuden ja olivat vakavasti pyrkineet sydämen ja elämän puhtauteen. Heillä oli henkilökohtainen kokemus ja usko Jumalaan ja hänen sanaansa, joita pettymys ja viivytys eivät voineet hävittää. Toiset »ottivat lamppunsa, mutta eivät ottaneet öljyä mukaansa». Nämä olivat seuranneet hetkellistä mielijohdetta. Juhlallinen sanoma oli herättänyt heissä pelkoa, mutta he olivat luottaneet veljiensä uskoon ja tyytyivät hyvien tunteiden lepattavaan valoon ymmärtämättä täysin totuutta tai kokematta armon todellista vaikutusta sydämessään. He olivat menneet kohtaamaan Herraa toivoen heti saavansa palkan mutta he eivät olleet valmistuneet kokemaan viivytystä ja pettymystä. Kun koettelemukset tulivat, heidän uskonsa horjui, ja heidän lamppunsa paloivat himmeästi.

»Yljän viipyessä tuli heille kaikille uni, ja he nukkuivat.» Yljän viipyminen merkitsee sen ajan ohitse menoa, jolloin Herran odotettiin saapuvan, sekä pettymystä ja näennäistä viivytystä. Tänä epävarmuuden aikana pintapuolisten ja puolisydämisten into alkoi pian horjua ja heidän pyrkimyksensä herpaantua. Mutta niillä, joiden usko perustui henkilökohtaiseen raamatuntemukseen, oli jalkojensa alla kallio, jota pettymyksen aallot eivät voineet huuhtoa pois. Heille kaikille tuli uni, ja he nukkuivat, toinen luokka välinpitämättömänä ja uskonsa hyläten, toinen odottaen kärsivällisesti kirkkaampaa valoa. Kuitenkin jälkimmäisetkin näyttivät koettelemusten yönä osaksi kadottaneen intonsa ja antaumuksensa. Puolisydämiset ja pintapuoliset eivät enää voineet nojautua veljiensä uskoon. Jokaisen täytyi seistä tai kaatua muista riippumatta.

Sielunvihollisen juonia adventtiherätyksen lamauttamiseksi

Näihin aikoihin alkoi esiintyä hurmahenkisyyttä. Muutamat, jotka olivat tunnustaneet olevansa sanoman innokkaita kannattajia, hylkäsivät Jumalan sanan ainoa- [341] na erehtymättömänä oppaana ja väittäen olevansa Hengen johdossa antautuivat omien tunteittensa, vaikutelmiensa ja kuvittelujensa johdettaviksi. Jotkut ilmaisivat sokeaa kiihkoa ja julistivat tuomion kaikille, jotka eivät hyväksyneet heidän menettelyään. Heidän kiihkomieliset käsityksensä ja menettelytapansa eivät saaneet adventistien enemmistön taholta osakseen vähääkään myötätuntoa; kuitenkin ne tuottivat häpeää totuuden asialle.

Saatana koetti tällä tavalla vastustaa ja vahingoittaa Jumalan työtä. Adventtiliike oli saanut aikaan suuren herätyksen, tuhannet syntiset olivat kääntyneet ja uskovaisia miehiä antautui julistamaan totuutta, vieläpä viivytyksenkin aikana. Pahuuden ruhtinas menetti alamaisiaan, ja saattaakseen Jumalan asian huonoon huutoon hän koetti pettää joitakin uskon tunnustajia ja kiihotti heitä äärimmäisyyksiin. Sitten hänen asiamiehensä olivat valmiina tarttumaan jokaiseen erehdykseen, jokaiseen hairahdukseen ja jokaiseen sopimattomaan tekoon sekä esittämään ne kansalle suuresti liioiteltuina tehdäkseen adventistit ja heidän uskonsa vastenmielisiksi. Sen vuoksi mitä useampia sellaisia henkilöitä, jotka olivat hänen johdossaan, hän saisi tunnustamaan uskonsa Kristuksen toiseen tulemiseen, sitä suuremman hyödyn hän saisi esittämällä heidät koko uskovien joukon edustajina.

Saatana on veljien syyttäjä, ja hänen henkensä yllyttää ihmisiä tarkkaamaan Herran kansan erehdyksiä ja puutteita sekä saattamaan ne julkisuuteen, samalla kun sen hyvät työt vaieten sivuutetaan. Hän toimii, kun Jumala tekee työtä sielujen pelastukseksi. Kun Jumalan pojat tulevat Herran eteen, tulee saatanakin heidän kanssaan. Jokaisessa herätyksessä hän on valmis tuomaan kääntyneiden joukkoon sellaisia, joilla on kääntymätön sydän ja epävakainen mieli. Kun nämä ovat vastaanottaneet muutamia totuuden kohtia ja saaneet paikan uskovien joukossa, hän vaikuttaa heidän kauttaan esittämällä teorioita, jotka pettävät varomattomia. Jos joku on Jumalan lasten kanssa kirkossa ja Herran pöydässä, ei sen perusteella vielä voi päättää, että hän on tosi kristitty. Saatana on usein läsnä juhlallisimmissa tilaisuuksissa niiden hahmossa, joita hän voi käyttää aseinaan.

Pimeyden ruhtinas vastustaa Jumalan kansaa joka askeleella, jonka se ottaa matkallaan taivaallista kaupunkia kohti. Koko kirkon olemassaolon aikana ei ole toimitettu mitään uskonpuhdistusta kohtaamatta vaikeita esteitä. Niin oli Paavalin aikana. Mihin hyvänsä apostoli perusti seurakunnan, siellä oli joitakin, jotka ilmoittivat vastaanottavansa uskon mutta toivat mukanaan harhaoppeja. Jos ne olisi hyväksytty, ne olisivat lopulta hävittäneet totuudenrakkauden. Lutherkin joutui kokemaan suuria vaikeuksia kiihkomielisten henkilöiden tähden, jotka väittivät Jumalan puhuneen suoraan heidän kauttaan ja tämän perusteella asettivat omat käsityksensä Raamatun todistusten yläpuolelle. Useat, joilta [342] puuttui uskoa ja kokemusta mutta jotka olivat itsekylläisiä ja rakastivat uuden kuulemista ja kertomista, tulivat näiden uusien opettajien väitteiden harhaan johtamiksi ja saatanan asiamiehiin liittyen alkoivat repiä sitä, minkä Luther oli Jumalan ohjaamana rakentanut. Samoin Wesleyn veljekset ja muut, joiden vaikutus ja usko ovat olleet siunaukseksi maailmalle, kohtasivat joka askeleella saatanan vehkeilyjä tämän yllyttäessä kiihkoilevia, epävakaisia ja pyhittymättömiä henkilöitä kaikenlaiseen hurmahenkisyyteen.

William Miller ei hyväksynyt sellaisia pyrkimyksiä, jotka johtivat hurmahenkisyyteen. Lutherin tavoin hän selitti, että jokaista henkeä oli koeteltava Jumalan sanalla. »Saatanalla on», Miller sanoi, »nykyään suuri valta muutamien mieleen. Mutta mistä tiedämme, mikä henki heissä on? Raamattu vastaa: ’Heidän hedelmistään te tunnette heidät.’ - - Maailmassa on monenlaisia henkiä, ja meitä on kehotettu koettelemaan niitä. Henki, joka ei johda meitä elämään siveästi, vanhurskaasti ja jumalisesti, ei ole Kristuksen Henki. Olen yhä enemmän vakuuttunut siitä, että saatanalla on suuri osuus näissä hillittömissä liikkeissä. — Keskuudessamme on useita, jotka väittäessään olevansa täysin pyhittyneitä seuraavat ihmisten perimätietoja ja ovat [343] ilmeisesti yhtä tietämättömiä totuudesta kuin nekin, jotka eivät esitä sellaisia väitteitä.»359 »Erehdyksen henki johtaa meidät pois totuudesta, ja Jumalan Henki johtaa meidät totuuteen. Mutta te sanotte, että ihminen voi olla erehdyksessä ja luulla omistavansa totuuden. Mitä sitten? Me vastaamme, että Henki ja sana pitävät yhtä. Jos ihminen tutkii itseään Jumalan sanan avulla ja huomaa täydellisen sopusoinnun vallitsevan koko Raamatussa, silloin hänen täytyy uskoa, että hänellä on totuus, mutta jos hän huomaa, että häntä johtava henki ei ole sopusoinnussa koko Jumalan lain ja koko Raamatun kanssa, silloin hänen tulee varoa, ettei hän joudu perkeleen pauloihin.»360 »Minä olen usein ystävällisissä silmissä, kyynelten kostuttamissa poskissa ja mielenliikutuksen katkaisemissa lauseissa nähnyt parempia todistuksia tosi hurskaudesta kuin kaikessa siinä hälinässä, mitä kristikunnassa on.»361

Uskonpuhdistuksen päivinä sen viholliset syyttivät hurmahenkisyyden tuottamista pahoista hedelmistä niitä, jotka sitä innokkaimmin vastustivat. Adventtiliikkeen vastustajat menettelivät samoin. Tyytymättä vain vääristelemään ja liioittelemaan ääriainesten ja kiihkoilijani erheitä he levittivät täysin perättömiä, epäsuotuisia huhuja. Näiden henkilöiden vaikuttimina olivat ennakko- [344] luulot ja viha. Kristuksen tulemuksen julistaminen oven edessä olevana tapahtumana häiritsi heidän rauhaansa. He pelkäsivät sen olevan totta mutta toivoivat, ettei niin olisi. Tämä oli salaisena syynä heidän taisteluunsa adventisteja ja heidän uskoaan vastaan.

Muutamien kiihkoilijain tunkeutuminen adventistien riveihin oikeuttaa yhtä vähän päättelemään, että liike ei ollut Jumalasta, kuin kiihkoilijain ja pettureiden tunkeutuminen seurakuntaan Paavalin ja Lutherin päivinä oikeutti tuomitsemaan heidän työnsä. Jos Jumalan lapset heräävät unestaan ja alkavat vakavissaan tehdä parannusta ja uudistaa elämäänsä, jos he tutkivat Jumalan sanaa oppiakseen tuntemaan totuuden, niin kuin se on Jeesuksessa, jos he kokonaan pyhittäytyvät Jumalalle, silloin ei ole puuttuva todistusta siitä, että saatana on yhä vireässä toiminnassa. Hän on ilmaiseva voimansa kaikella mahdollisella petoksella valtakuntansa kaikkien langenneiden enkelien avustamana.

Hurmahenkisyys ja hajaannus eivät johtuneet Kristuksen toisen tulemisen julistuksesta. Niitä ilmaantui kesällä 1844, jolloin adventistit olivat epäilyn ahdistamia ja neuvottomia todellisen tilansa suhteen. Ensimmäisen enkelin sanomalla ja »keskiyön huudolla» oli hurmahenkisyyttä ja erimielisyyttä ehkäisevä vaikutus. Ne, jotka olivat mukana näissä vakavissa liikkeissä, olivat yksimielisiä. Heidän sydämensä oli täynnä rakkautta toisiinsa ja Jeesukseen, jonka he odottivat pian näkevänsä. Tämä usko, tämä autuaallinen toivo, nosti heidät kaikkien inhimillisten vaikutusten yläpuolelle ja osoittautui suojaksi saatanan hyökkäyksiä vastaan.

Aikaprofetian tarkistus

»Yljän viipyessä tuli heille kaikille uni, ja he nukkuivat. Mutta yösydännä kuului huuto: Katso, ylkä tulee! Menkää häntä vastaan. Silloin kaikki nämä neitsyet nousivat ja laittoivat lamppunsa kuntoon» (Matt. 25: 5-7). Kesällä 1844, sen ajan puolivälissä, joka ulottuu arvellusta 2300 päivän päättymisen ajasta saman vuoden syksyyn, johon niitten jälkeenpäin havaittiin ulottuvan, julistettiin sanomaa Raamatun sanoilla: »Katso, ylkä tulee!»

Tähän liikkeeseen johti se havainto, että Jerusalemin uudelleen rakentamista koskeva Artakserkseen määräys, joka oli noiden 2300 päivän lähtökohtana, astui voimaan syksyllä 457 eKr. eikä vuoden alkupuolella, kuten aikaisemmin luultiin. Laskemalla syksystä 457 ennustuksen esittämät 2300 vuotta ulottuvat syksyyn 1844.362

Myös Vanhan testamentin vertauskuvista saadut todisteet osoittivat syksyn olevan se vuodenaika, jolloin »pyhäkön puhdistuksen» piti tapahtua. Tämä tuli hyvin selväksi, kun otettiin huomioon, miten Kristuksen ensimmäistä tulemusta koskevat vertauskuvat olivat toteutuneet.

Pääsiäislampaan teurastaminen oli Kristuksen kuoleman vertauskuva. Paavali sanoo: »Onhan meidän pääsiäislampaamme, Kristus, teurastettu» (1 Kor. 5: 7). Viljan [345] uutislyhde, jonka heilutus Herran edessä toimitettiin pääsiäisenä, oli Kristuksen kuolleista nousemisen vertauskuva. Puhuessaan Herran ja kaiken hänen kansansa kuolleista nousemisesta Paavali sanoo: »Esikoisena Kristus, sitten Kristuksen omat hänen tulemuksessaan» (1 Kor. 15: 23). Niin kuin heilutuslyhde oli ensiksi kypsynyttä viljaa, joka koottiin ennen varsinaista elonkorjuuta, niin Kristus on lunastettujen katoamattoman sadon esikoishedelmä, sen sadon, joka tulevassa ylösnousemuksessa kootaan Jumalan aittaan.

Nämä vertauskuvat toteutuivat, ei ainoastaan tapahtumaan vaan myös aikaan nähden. Juutalaisten vuoden ensimmäisen kuukauden neljäntenätoista päivänä, jolloin pääsiäislammas viidentoista vuosisadan aikana oli teurastettu, Kristus syötyään pääsiäislampaan opetuslastensa kanssa asetti sen juhlan, joka oli oleva muistona hänen omasta kuolemastaan Jumalan Karitsana, joka ottaa pois maailman synnin. Samana yönä jumalattomat ihmiset ottivat hänet kiinni ristiinnaulitakseen ja tappaakseen hänet. Ja heilutuslyhteen perikuvana meidän Herramme herätettiin kuolleista kolmantena päivänä, »esikoisena kuoloon nukkuneista» (1 Kor. 15: 20) ja esimerkkinä kaikista ylösnousseista vanhurskaista, joiden »alennustilan ruumis» muutetaan »hänen kirkkautensa ruumiin kaltaiseksi» (Fil: 3: 21).

Samalla tavalla Kristuksen takaisintuloon viittaavien vertauskuvien täytyy toteutua vertauskuvallisen palveluksen osoittamana aikana. Mooseksen kautta annetun järjestelmän aikana suuri sovituspäivä, jolloin tapahtui pyhäkön puhdistus, oli juutalaisten seitsemännen kuun kymmenentenä päivänä (3 Moos. 16: 29-34). Silloin ylimmäinen pappi toimitettuaan sovituksen koko Israelille ja siten poistettuaan sen synnit pyhäköstä astui esille ja siunasi kansan. Samoin luultiin Kristuksen, suuren Ylimmäisen Pappimme, ilmestyvän puhdistamaan maan hävittämällä synnin ja syntiset ja siunaamaan odottavan kansansa kuolemattomuudella. Seitsemännen kuukauden kymmenes päivä, suuri sovituspäivä, pyhäkön puhdistamisen aika, joka vuonna 1844 sattui lokakuun 22. päiväksi, katsottiin sen tähden Herran tulemisen ajaksi. Tämä oli sopusoinnussa sen aikaisemmin esitetyn toteamuksen kanssa, että nuo 2300 päivää päättyivät syksyllä, ja johtopäätös näytti vastustamattomalta.

»Keskiyön huuto»

Matteuksen 25. luvun vertauksessa odotuksen ja unen aikaa seuraa yljän saapuminen. Tämä oli sopusoinnussa sekä profetiasta että esikuvista juuri esitettyjen todisteiden kanssa. Todisteet näyttivät täysin vakuuttavilta, ja tuhannet uskovaiset kaiuttivat »keskiyön huutoa».

Vuoksiaallon tavoin liike kulki yli maan. Se levisi kaupungista kaupunkiin ja kylästä kylään, maan syrjäisimpiinkin paikkoihin, kunnes Jumalan odottava kansa oli täysin hereillä. Kiihkomielisyys katosi tämän julistuk- [346] sen tieltä niin kuin varhainen huurre nousevan auringon edestä. Uskovaisten epäily ja neuvottomuus katosivat; toivo ja rohkeus elähdyttivät heidän mieltään. Liike oli vapaa niistä äärimmäisyyksistä, joita aina ilmenee ihmisten suuresti innostuessa ilman Jumalan sanan ja Hengen hillitsevää vaikutusta. Se oli luonteeltaan samanlaista kuin ne nöyrtymisen ja Herran luokse palaamisen ajat, jotka muinaisen Israelin keskuudessa seurasivat hänen palvelijainsa julistamia varoitussanomia. Sillä oli ne tuntomerkit, jotka ovat ominaisia Jumalan työlle kaikkina aikoina. Haltioitumista ei sanottavasti ollut, vaan pikemmin syvää sydämen tutkimista, syntien tunnustamista ja maailmasta luopumista. Kamppailevien sielujen taakkana oli valmistautuminen kohtaamaan Herraa. Oli kestävää rukousta, johon liittyi ehdoton antautuminen Jumalalle.

Tätä liikettä kuvaillessaan Miller sanoi: »Mitään suuren ilon ilmaisua ei esiinny; se on aivan kuin pidätetty sitä hetkeä varten, jolloin taivas ja maa yhdessä iloitsevat sanomattomalla ja kirkastuneella ilolla. Ei kuulu mitään huutoa; sekin on säästetty siihen hetkeen, jolloin huuto kuuluu taivaasta. Laulajat ovat hiljaa; he odottavat yhtymistä enkelijoukkoihin, taivaan kuoroon. Tunteet eivät iske yhteen; koko joukossa on yksi sydän ja yksi sielu.»363

Eräs toinen liikkeessä mukana ollut todisti: »Se sai kaikkialla aikaan syvää sydämen tutkimista ja sielun nöyrtymistä taivaan Jumalan edessä. Se vieroitti tämän maailman asioista, poisti riidat ja vihamielisyydet sekä sai ihmiset tunnustamaan rikoksensa, nöyrtymään Jumalan edessä ja katuvin, murtunein sydämin rukoilemaan häneltä armoa ja anteeksiantoa. Se sai aikaan sellaista itsensä nöyryyttämistä, mitä emme koskaan ennen olleet nähneet. Sopusoinnussa sen kehotuksen kanssa, jonka Jumala antoi Jooelin kautta Herran suurta päivää lähellä olevalle ajalle, liike johti ihmiset repimään rikki sydämensä, eikä vaatteitaan, ja kääntymään Herran tykö paastoten, itkien ja valittaen’: Sakarjan kautta antamansa sanan mukaan Jumala vuodatti armon ja rukouksen hengen lastensa ylle. He katsoivat häneen, jonka he olivat lävistäneet. Maassa oli suuret valittajaiset, ja ne, jotka odottivat Herraa, nöyryyttivät sydämensä hänen edessään.»364

Kaikista suurista uskonnollisista liikkeistä apostolien ajasta lähtien ei mikään ole ollut vapaampi inhimillisistä puutteellisuuksista ja saatanan juonista kuin syksyn 1844 liike. Vielä nytkin, monen vuoden perästä, tässä liikkeessä mukana olleet ja totuudessa lujina pysyneet tuntevat tuon siunauksellisen toiminnan pyhän vaikutuksen ja todistavat sen olleen Jumalasta.[*]

»Yljän tulon» harrasta odotusta

Kun kuului huuto: »Katso, ylkä tulee! Menkää häntä vastaan», silloin ne, jotka häntä odottivat, »nousivat ja laittoivat lamppunsa

[*]Tämä kirja ilmestyi ensimmäisen kerran e n g la n n in kielisenä vuonna 1888.

[347]

kuntoon.» He tutkivat Jumalan sanaa suuremmalla innolla kuin koskaan ennen. Taivaasta lähetettiin enkeleitä rohkaisemaan masentuneita ja valmistamaan heitä vastaanottamaan sanomaa. Toiminta ei perustunut inhimilliseen viisauteen ja oppineisuuteen vaan Jumalan voimaan. Eivät lahjakkaimmat vaan nöyrimmät ja pyhittyneimmät ottivat ensimmäisinä kutsusta vaarin. Maanviljelijät jättivät laihonsa pelloille, ja käsityöläiset panivat työkalunsa syrjään lähteäkseen itkien ja samalla iloiten julistamaan varoitussanomaa. Ne, jotka ennen olivat ensimmäisinä julistaneet sanomaa, liittyivät viimeisinä tähän liikkeeseen. Seurakunnat yleensä sulkivat ovensa tältä sanomalta, ja useat sen vastaanottaneet erosivat niiden yhteydestä. Jumalan kaitselmuksessa tämä julistus liittyi toisen enkelin sanomaan ja antoi sille voimaa.

Sanoma »Katso, ylkä tulee!» ei ollut pääasiassa todistelusta riippuva asia, vaikka Raamatun todisteet olivatkin selvät ja vakuuttavat. Sitä seurasi pakottava, syvästi liikuttava voima. Siinä ei ollut epävarmuutta tai kyseenalaisuutta. Kristuksen mennessä riemukulkueessa Jerusalemiin kokoontui Öljymäelle maan kaikista osista juhlanviettoon tulleita ihmisiä, ja kun he liittyivät Jeesusta seuraavaan joukkoon, he hetken innostuksen valtaamina yhtyivät huutoon: »Siunattu olkoon hän, joka tulee Herran nimeen» (Matt. 21: 9). Samoin ne epäuskoiset, jotka tulivat adventistien kokouksiin - jotkut uteliaisuudesta, jotkut vain pilkatakseen - tunsivat sen vakuuttavan voiman, joka liittyi sanomaan: »Katso, ylkä tulee!»

Siihen aikaan oli uskoa, joka toi vastauksia rukouksiin uskoa, joka antoi arvoa luvatulle palkalle. Armon Henki laskeutui vakavien etsijöiden ylle niin kuin sadekuurot kuivalle maalle. Ne, jotka odottivat pian näkevänsä Vapahtajansa kasvoista kasvoihin, tunsivat juhlallista iloa, jota ei voinut sanoin kuvailla. Pyhän Hengen pehmittävä, hillitsevä voima sulatti sydämet, kun taivaallinen siunaus runsain määrin laskeutui uskollisten Jumalan lasten ylle.

Ne, jotka olivat vastaanottaneet sanoman, lähestyivät huolellisesti ja vakavasti sitä aikaa, jolloin he toivoivat kohtaavansa Herran. Joka aamu he tunsivat ensimmäiseksi velvollisuudekseen pyrkiä saamaan todistuksen Jumalan hyväksymisestä. Heidän sydämensä olivat läheisesti liittyneet yhteen, ja he rukoilivat paljon yhdessä ja toistensa puolesta. He kokoontuivat usein syrjäisiin paikkoihin seurustelemaan Jumalan kanssa, ja esirukouksen ääni kohosi taivaaseen kedoilta ja lehdoista. Varmuutta Vapahtajan suosiosta he pitivät tärkeämpänä kuin jokapäiväistä leipää, ja jos pilvi pimensi heidän mielensä, he eivät levänneet, ennen kuin se oli väistynyt pois. Kun he tunsivat sydämessään anteeksiantavan armon todistuksen, he ikävöivät nähdä hänet, jota heidän sielunsa rakasti.

Uusi pettymys

Mutta jälleen heidän osakseen tuli pettymys. Odotettu aika meni ohi, eikä Vapahtaja tullut. He olivat [348] odottaneet hänen ilmestymistään järkähtämättömällä luottamuksella, ja nyt heillä oli sama tunne kuin Marialla, joka tultuaan Vapahtajan haudalle ja nähtyään sen olevan tyhjä itkien huudahti: »Ovat ottaneet pois minun Herrani, enkä tiedä, mihin ovat hänet panneet» (Joh. 20:13).

Pelonsekainen kunnioitus, pelko siitä, että sanoma voisi olla totta, oli jonkin aikaa hillinnyt epäuskoista maailmaa. Kun aika meni ohi, pelko ei aivan heti hävinnyt. Sanoman hylänneet eivät aluksi uskaltaneet iloita uskovien pettymyksestä, mutta kun mitään Jumalan vihan merkkiä ei näkynyt, he tointuivat pelostaan ja alkoivat jälleen moittia ja pilkata. Suuri joukko niitä, jotka olivat tunnustaneet uskovansa Herran pikaiseen tulemiseen, kielsi uskonsa. Muutamat, jotka olivat olleet hyvin itsevarmoja, loukkaantuivat ylpeytensä tähden niin syvästi, että he tunsivat halua paeta maailmasta. Joonan tavoin he olivat tyytymättömiä Jumalan heille antamaan kokemukseen ja pitivät kuolemaa parempana kuin elämää. Ne, jotka olivat perustaneet uskonsa toisten mielipiteisiin eivätkä Jumalan sanaan, olivat nyt jälleen valmiit muuttamaan mielipiteensä. Pilkkaajat saivat heikot ja pelkurit omalle puolelleen, ja kaikki nämä yhtyivät julistamaan, ettei enää voinut olla mitään pelättävää tai odotettavaa. Aika oli mennyt ohi, Herra ei ollut tullut ja maailma voi pysyä nykyisellään tuhansia vuosia.

Vilpittömät, vakavat uskovaiset olivat jättäneet kaikki Kristuksen tähden ja olivat saaneet kokea hänen läsnäoloaan enemmän kuin koskaan ennen. He olivat, niin kuin he luulivat, antaneet viimeisen varoituksen maailmalle, ja odottaessaan pian pääsevänsä jumalallisen Mestarinsa ja taivaan enkelien seuraan he olivat suuressa määrin vetäytyneet pois niiden seurasta, jotka eivät vastaanottaneet sanomaa. Hartaasti toivoen he olivat rukoilleet: »Tule, Herra Jeesus, tule pian.» Mutta hän ei tullut. Elämän huolien ja vastuksien raskaan taakan uudelleen ottaminen kannettavaksi sekä pilkkaavan maailman ivan ja halveksimisen kestäminen oli pelottava uskon ja kärsivällisyyden koe.

Tämä pettymys ei kuitenkaan ollut niin suuri kuin opetuslasten pettymys Kristuksen esimmäisen tulemisen aikana. Kun Jeesus ratsasti riemukulkueessa Jerusalemiin, hänen opetuslapsensa uskoivat, että hän aikoi nousta Daavidin valtaistuimelle ja vapauttaa Israelin sen sortajista. Suurin toivein ja iloisin odotuksin he kilpailivat keskenään kunnian osoittamisessa kuninkaalleen. Useat levittivät päällysvaatteensa matoksi tielle tai sirottivat tuuheita palmunoksia hänen eteensä. Ilon hurmiossa he yhtyivät riemulliseen huutoon: »Hoosianna Daavidin pojalle!» Kun tämän ilonpurkauksen häiritsemät ja vihastuttamat fariseukset toivoivat Jeesuksen nuhtelevan opetuslapsiaan, hän vastasi: »Jos nämä olisivat vaiti, niin kivet huutaisivat» (Luuk. 19: 40). Profetian piti toteutua. Opetuslapset täyttivät Jumalan tarkoituksen; kuitenkin heidän täytyi kokea katkera pettymys. Muutamien päivien kulut- [349] tua he todistivat Vapahtajan tuskallista kuolemaa ja hautasivat hänet. Heidän odotuksensa eivät täyttyneet ainoassakaan suhteessa, ja heidän toivonsa sammui Jeesuksen kuolemaan. Vasta Herransa voitollisen kuolleista nousemisen jälkeen he voivat havaita, että profeetat olivat kaiken tämän ennustaneet ja »että Kristuksen piti kärsimän ja nouseman kuolleista» (Ap.t. 17: 3).

Viisisataa vuotta aikaisemmin Herra oli sanonut profeetta Sakarjan kautta: »Iloitse suuresti, tytär Siion, riemuitse, tytär Jerusalem, sillä sinun kuninkaasi tulee sinulle! Vanhurskas ja auttaja hän on, on nöyrä ja ratsastaa aasilla, aasintamman varsalla» (Sak. 9: 9). Jos opetuslapset olisivat tienneet, että Kristus oli menossa tuomittavaksi ja tapettavaksi, he eivät olisi voineet täyttää tätä ennustusta.

Samalla tavalla Miller ja hänen työtoverinsa täyttivät ennustuksen julistaessaan sanomaa, jonka innoitettu sana oli edeltäpäin ilmoittanut tulevan julistettavaksi maailmalle. Mutta he eivät olisi voineet julistaa sitä, jos he olisivat täysin ymmärtäneet ne ennustukset, jotka viittasivat heidän pettymykseensä ja esittivät, että toinenkin sanoma oli julistettava kaikille kansoille ennen Herran tuloa. Ensimmäisen ja toisen enkelin sanoma esitettiin oikeaan aikaan, ja ne suorittivat sen työn, jonka Jumala oli määrännyt niiden kautta suoritettavaksi.

Lujina pysyneet

Maailma oli tarkannut asiain kulkua ja odottanut, että oppi Kristuksen toisesta tulemisesta hylättäisiin kokonaan, jos Kristus ei saapuisi ilmoitettuna aikana. Mutta vaikka useat vaikean koetuksen aikana luopuivat uskostaan, oli muutamia, jotka pysyivät lujina. Adventtiliikkeen hedelmät, nöyryyden ja itsetutkistelun henki, maailman kieltäminen ja elämän uudistuminen, osoittivat sen olleen Jumalasta. Ei uskallettu kieltää, että Pyhän Hengen voima oli ollut läsnä Jeesuksen toisen tulemisen julistuksessa, eikä profeetallisten ajanjaksojen laskemisessa voitu löytää mitään virhettä. Adventistien taitavimmat vastustajat eivät olleet onnistuneet osoittamaan vääräksi heidän tapaansa tulkita ennustuksia. Nämä uskolliset eivät ilman Raamatun todistusta voineet suostua hylkäämään niitä käsityksiä, joihin oli tultu vakavasti ja rukoillen tutkimalla Raamattua, kun Jumalan Henki valaisi tutkijain mieltä ja elähdytti heidän sydäntään. Nämä käsitykset olivat kestäneet uskonnon opettajien ja tämän maailman viisaiden tarkimman arvostelun ja katkerimman vastustuksen ja pysyneet lujina, vaikka oppineisuuden ja kaunopuheisuuden sekä ylhäisten ja alhaisten pilkan ja ivan yhdistyneet voimat olivat hyökänneet niitä vastaan.

Oli kyllä totta, että he olivat erehtyneet odotettuun tapahtumaan nähden, mutta tämäkään ei voinut horjuttaa heidän uskoaan Jumalan sanaan. Kun Joona julisti Niniven kaduilla, että kaupunki hävitettäisiin neljänkymmenen päivän kuluttua, Herra hyväksyi niniveläisten nöyrtymisen ja pi- [350] densi heidän koetusaikaansa. Kuitenkin Joonan sanoma oli Jumalan lähettämä, ja Niniveä koeteltiin hänen tahtonsa mukaan. Adventistit uskoivat, että Jumala oli samalla tavalla lähettänyt heidät varoittamaan tuomiosta. »Se on», he selittivät, »koetellut kaikkien kuulijain sydäntä ja herättänyt rakkautta Herran ilmestymiseen. Se on myös voinut synnyttää hänen tulemustaan kohtaan enemmän tai vähemmän näkyvää vihaa, jonka Jumala kuitenkin joka tapauksessa tuntee. Se on vetänyt rajan, niin että ne, jotka tutkivat sydäntään, voivat tietää, kummalla puolella he olisivat olleet, jos Herra olisi silloin tullut olisivatko he huudahtaneet: ’Katso, tämä on meidän Jumalamme, jota me odotimme meitä pelastamaan’, vai olisivatko he sanoneet vuorille ja kallioille: ’Langetkaa meidän päällemme ja kätkekää meidät hänen kasvoiltansa, joka valtaistuimella istuu, ja Karitsan vihalta.’ Me uskomme, että Jumala on siten tutkinut lapsiaan, on koetellut heidän uskoaan ja nähnyt, väistyisivätkö he koetuksen hetkenä siitä asemasta, mihin hän näkisi sopivaksi heidät asettaa, vai hylkäisivätkö he tämän maailman ja turvautuisivat ehdottomalla luottamuksella Jumalan sanaan.»365

Niiden tunteet, jotka yhä uskoivat Jumalan johtaneen heitä heidän menneissä kokemuksissaan, ilmenevät seuraavista William Millerin sanoista: »Jos minun olisi elettävä elämäni uudelleen ja minulla olisi sama todistusaineisto kuin silloinkin, minun täytyisi, ollakseni rehellinen Jumalan ja ihmisten edessä, menetellä samalla tavalla kuin olen menetellyt. Toivon puhdistaneeni vaatteeni sielujen verestä. Tunnen, että siinä määrin kuin on ollut minun vallassani, olen vapautunut kaikesta syyllisyydestä heidän tuomitsemiseensa.» »Vaikka olen kahdesti pettynyt», tämä Jumalan mies kirjoitti, »en kuitenkaan ole masentunut tai lannistunut. - - Panen toivoni Kristuksen tulemukseen yhtä varmasti kuin milloin hyvänsä aikaisemmin. Olen tehnyt vain sen, minkä useiden vuosien vakavan harkinnan jälkeen tunsin vakavaksi velvollisuudekseni. Jos olen erehtynyt, se on tapahtunut rakkauden hengessä, sillä olen rakastanut lähimmäisiäni ja halunnut täyttää velvollisuuteni Jumalaa kohtaan. Sen tiedän, etten olen saarnannut mitään sellaista, mihin itse en olisi uskonut. Jumala on ollut kanssani. Hänen voimansa on näkynyt työtä suoritettaessa, ja paljon hyvää on saatu aikaan. Monet tuhannet on, sen mukaan kuin ihminen voi nähdä, aikaa koskevan saarnan kautta johdettu tutkimaan Raamattua ja siten ovat tulleet sovitetuiksi Jumalan kanssa uskon ja Kristuksen verellä pirskoittamisen kautta.»366 »En ole koskaan ja hänen sanaansa. Pilkkaava enkä ole lannistunut maailman paheksumisesta. Nytkään en osta heidän suosiotaan enkä ylitä velvollisuuttani uhmatakseni heidän vihaansa. Minä en ole koskaan koettava säilyttää elämääni heidän kauttaan enkä ole kieltäytyvä, niin toivon, sitä uhraamasta, jos Jumala hyvässä kaitselmuksessaan niin järjestää.»367

Jumala ei hylännyt kansaansa. [351] Hänen Henkensä oli yhä niiden yllä, jotka eivät äkkipikaisesti hylänneet vastaanottamaansa valoa ja adventtiliikettä. Hebrealaiskirjeessä on annettu niille Herraa odottaville, joita koetellaan tällaisessa ahdinkotilassa, seuraavat rohkaisevat ja varoittavat sanat: »Älkää siis heittäkö pois uskallustanne, jonka palkka on suuri. Sillä te tarvitsette kestäväisyyttä, tehdäksenne Jumalan tahdon ja saadaksenne sen, mikä luvattu on. Sillä vähän, aivan vähän aikaa vielä, niin tulee hän, joka tuleva on, eikä viivyttele; mutta minun vanhurskaani on elävä uskosta, ja jos hän vetäytyy pois, ei minun sieluni mielisty häneen. Mutta me emme ole niitä, jotka vetäytyvät pois omaksi kadotuksekseen, vaan niitä, jotka uskovat sielunsa pelastukseksi» (Hebr. 10: 35-39).

Tämä kehotus on annettu viimeisten päivien seurakunnalle. Se näkyy selvästi Herran tulemuksen läheisyyteen viittaavista sanoista: »Vähän, aivan vähän aikaa vielä, niin tulee hän, joka tuleva on, eikä viivyttele.» Lisäksi tässä on selvästi ilmaistu, että tapahtuisi näennäinen viivytys ja että Herra näyttäisi viipyvän. Tässä annettu opetus soveltuu erikoisen hyvin adventistien kokemukseen tuona aikana. He olivat vaareissa kärsiä uskon haaksirikon. He olivat tehneet Jumalan tahdon seuratessaan hänen Henkensä ja sanansa johdatusta, mutta he eivät voineet ymmärtää osakseen tulleessa kokemuksessa hänen tarkoitustaan eivätkä nähneet tietä selvänä edessään, ja heille tuli kiusaus ruveta epäilemään, oliko Jumala todellakin heitä johdattanut. Tähän aikaan sopivat sanat: »Vanhurskas on elävä uskosta.» Kun »keskiyön huudon» kirkas valo oli loistanut heidän tielleen ja he olivat nähneet profetiat avattuina nopeasti täyttyvien ajan merkkien todistaessa Kristuksen tulemisen läheisyydestä, he olivat vaeltaneet aivan kuin näkemisessä. Mutta nyt, pettyneiden toiveiden masentamina, he voivat kestää vain uskon kautta Jumalaan ja hänen sanaansa. Pilkkaava maailma sanoi: »Te olette pettyneet. Hylätkää uskonne ja sanokaa adventtiliikkeen olleen saatanasta.» Mutta Jumalan sana julisti: »Jos hän vetäytyy pois, ei minun sieluni mielisty häneen.» Jos he nyt olisivat hylänneet uskonsa ja kieltäneet sanomaa seuranneen Pyhän Hengen voiman, se olisi ollut pois vetäytymistä perikatoa kohti. Heitä rohkaisivat kestäväisyyteen Paavalin sanat: »Älkää siis heittäkö pois uskallustanne», »te tarvitsette kestäväisyyttä», »sillä ’vähän, aivan vähän aikaa vielä, niin tulee hän, joka tuleva on, eikä viivyttele’». Ainoa turvallinen menettelytapa oli vaalia valoa, jonka he jo olivat Jumalalta saaneet, pitää lujasti kiinni hänen lupauksistaan, jatkaa Raamatun tutkimista ja odottaa ja tarkata kärsivällisesti lisävalon saamista. [352]

Luku 23—Taivaallinen pyhäkkö

Adventtiuskon perustuksena ja vahvimpana tukena oli ollut ilmoitus: »Kahtatuhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa» [Engl. käänn. muk.: »pyhäkkö puhdistetaan»] (Dan. 8: 14). Nämä olivat tuttuja sanoja kaikille, jotka uskoivat Herran tulevan pian. Tuhannet toistivat tämän ennustuksen uskonsa tunnussanana. He tunsivat, että heidän valoisimmat odotuksensa ja rakkaimmat toiveensa riippuivat siinä esitetyistä tapahtumista. Näiden profeetallisten päivien oli osoitettu päättyvän syksyllä 1844. Yhdessä kaikkien muiden kristittyjen kanssa adventistit silloin otaksuivat, että maa tai jokin sen osa oli pyhäkkö. Heidän käsityksensä mukaan pyhäkön puhdistaminen merkitsi maan puhdistamista tulella viimeisenä suurena päivänä, ja tämä oli tapahtuva Kristuksen toisessa tulemisessa. Tämä vei siihen johtopäätökseen, että Kristus tulisi takaisin maan päälle vuonna 1844.

Mutta määrätty aika oli mennyt ohi, eikä Herra ollut tullut. Uskovaiset tiesivät, ettei Jumalan sana voinut raueta tyhjiin. Heidän selityksensä täytyi olla virheellinen; mutta missä oli virhe? Monet katkaisivat äkkiä vaikeasti avattavan solmun väittämällä, että ennustetut 2300 päivää eivät päättyneetkään vuonna 1844. Väitteen tueksi ei voitu esittää muuta kuin se, että Kristus ei ollut tullut odotettuna aikana. He selittivät, että jos profeetalliset päivät olisivat päättyneet 1844, Kristus olisi silloin tullut puhdistamaan pyhäkön puhdistamalla maan tulella; mutta koska hän ei ollut tullut, eivät päivätkään olleet voineet silloin päättyä.

Täyttyneen aikaprofetian luotettavuus

Tämän johtopäätöksen hyväksyminen olisi merkinnyt profeetallisia aikakausia koskevan aikaisemman laskelman hylkäämistä. Oli huomattu, että 2300 päivää alkoi syksyllä 457 eKr., jolloin Artakserkseen käsky Jerusalemin jälleen rakentamisesta ja ennalleen saattamisesta astui voimaan. Kun tämä ajankohta otettiin lähtökohdaksi, vallitsi täydellinen sopu- [353] sointu kaikkien niiden tapahtumain sovelluttamisessa, jotka oli ennustettu tämän ajanjakson selityksessä Dan. 9: 25-27. 69 viikkoa eli ensimmäiset 483 vuotta noista 2300 vuodesta kestäisivät Messiaaseen, voideltuun ruhtinaaseen saakka. Kristuksen kaste ja Pyhän Hengen voitelu vuonna 27 jKr. täyttivät tarkalleen ennustuksen tämän kohdan. Messias surmattaisiin keskellä seitsemättäkymmenettä vuosiviikkoa. Kolme ja puoli vuotta kasteensa jälkeen Kristus ristiinnaulittiin keväällä vuonna 31 jKr. Seitsemänkymmenen viikon eli 490 vuoden oli määrä koskea erikoisesti juutalaisia. Tämän ajan päättyessä Juudan kansa lopullisesti hylkäsi Kristuksen ryhtymällä vainoamaan hänen opetuslapsiaan, ja apostolit kääntyivät pakanain puoleen vuonna 34 jKr. Silloin oli kulunut 490 vuotta, ja 2300 vuodesta oli vielä jäljellä 1810 vuotta. Vuodesta 34 jKr. laskettuna 1810 vuotta ulottuu vuoteen 1844 jKr. »Sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa» eli puhdistetaan, kuten enkeli sanoi. Kaikki edellä käyvät ennustuksen yksityiskohdat olivat eittämättömästi toteutuneet ennustuksen ilmoittamina aikoina.

Tämän laskelman mukaan kaikki oli selvää ja sopusointuista lukuunottamatta sitä, ettei vuonna 1844 ollut havaittu mitään tapahtumaa, joka olisi vastannut pyhäkön puhdistusta. Jos olisi sanottu, ettei 2300 vuoden aika päättynytkään sinä vuonna, koko asia °lisi saatettu hämmennyksiin ja hylätty käsitykset, joita tukivat Profetian selvät täyttymykset.

Käsitykset pyhäköstä alkavat selvitä

Jumala oli johtanut kansaansa suuressa adventtiliikkeessä. Hänen voimansa ja kirkkautensa olivat olleet tässä liikkeessä, eikä hän sallisi sen päättyä pimeyteen ja pettymykseen, niin että sitä halveksittaisiin vääränä kiihotuksena. Hän ei jättäisi sanaansa epäilyn ja epävarmuuden varaan. Vaikka monet hylkäsivät profeetallisia ajanjaksoja koskevat aikaisemmat laskelmansa ja kielsivät niihin perustuvan sanoman luotettavuuden, oli kuitenkin toisia, jotka eivät halunneet kieltää Raamatun ja Pyhän Hengen todistuksen tukemia uskonnollisia käsityksiä ja kokemuksia. Nämä uskoivat ennustusten tutkimisessa noudattaneensa oikeita selitysperiaatteita sekä katsoivat velvollisuudekseen pitää kiinni jo löytämistään totuuksista ja jatkaa entiseen tapaan Raamatun tutkimista. Vakavasti rukoillen he uudelleen tarkastivat kantaansa ja tutkivat Raamattua huomatakseen erehdyksensä. Kun he eivät löytäneet virhettä profeetallisia ajanjaksoja koskevasta laskelmastaan, he alkoivat tutkia tarkemmin pyhäkkökysymystä.

Tutkiessaan he huomasivat, ettei Raamattu tue sitä yleistä käsitystä, jonka mukaan maa on pyhäkkö, mutta he löysivät sieltä täydellisen selityksen, josta ilmeni pyhäkön luonne, asema ja siihen liittyvät palvelustoimet. Pyhien kirjoittajien todistus oli niin selvä ja tyhjentävä, ettei asiaan jäänyt mitään epäiltävää. Apostoli Paavali sanoo Hebrealaiskirjeessä: [354] »Olihan tosin ensimmäiselläkin liitolla jumalanpalvelussäännöt ja maallinen pyhäkkö. Sillä maja oli valmistettu niin, että siinä oli etumainen maja, jossa oli sekä lampunjalka että pöytä ja näkyleivät ja sen nimi on ’pyhä’. Mutta toisen esiripun takana oli se maja, jonka nimi on ’kaikkeinpyhin’; siinä oli kultainen suitsutusalttari ja liiton arkki, yltympäri kullalla päällystetty, jossa säilytettiin kultainen mannaa sisältävä astia ja Aaronin viheriöinyt sauva ja liiton taulut, ja arkin päällä kirkkauden kerubit varjostamassa armoistuinta» (Hebr. 9:1-5).

Muinaisen Israelin pyhäkkö

Paavalin tässä mainitsema pyhäkkö oli se ilmestysmaja, jonka Mooses rakensi Jumalan käskystä Korkeimman maalliseksi asunnoksi. »Tehkööt he minulle pyhäkön asuakseni heidän keskellään» (2 Moos. 25: 8), oli se ohje, jonka Mooses sai ollessaan Jumalan luona vuorella. Israelilaiset taivalsivat erämaan halki, ja ilmestysmaja oli rakennettu siten, että se voitiin siirtää paikasta toiseen. Kuitenkin se oli hyvin komea rakennus. Seinät oli tehty pystyyn asetetuista kullalla silatuista laudoista, jotka oli kiinnitetty hopeajalustoihin. Katto oli tehty useista kankaista ja niiden päälle asetetuista nahoista. Sisimpänä oli hienoa pellavakangasta, joka oli kauniisti koristettu kerubinkuvilla. Paitsi ulompana olevaa esikartanoa polttouhrialttareineen majaan kuului kaksi huonetta, joita nimitettiin pyhäksi ja kaikkein pyhimmäksi ja jotka erotti toisistaan kallisarvoinen ja kaunis esirippu. Samanlainen esirippu sulki ensimmäisen huoneen sisäänkäytävän.

Pyhässä oli etelän puolella lampunjalka seitsemine lamppuineen, jotka valaisivat pyhäkköä sekä päivällä että yöllä. Pohjoisella sivulla oli näkyleipäpöytä sekä pyhän ja kaikkein pyhimmän välillä olevan esiripun edessä kultainen suitsutusalttari, mistä hyvänhajuinen suitsukkeen savu nousi yhdessä Israelin rukousten kanssa joka päivä Jumalan eteen.

Kaikkein pyhimmässä oli kallisarvoisesta puusta tehty, kullalla päällystetty arkki ja sen sisällä kaksi kivitaulua, joihin Jumala oli kirjoittanut kymmenen käskyn lain. Arkin päällä oli kantena armoistuin, suurenmoinen ammattitaidon näyte. Siitä kohosi kaksi kerubia, yksi kummastakin päästä. Sekä kerubit että armoistuin olivat puhdasta kultaa. Tässä huoneessa ilmestyi Jumalan läsnäolo kirkkauden pilvessä kerubien välissä.

Kun heprealaiset asettuivat asumaan Kanaanin maahan, ilmestysmajan tilalle tuli Salomon temppeli, joka oli rakenteeltaan pysyvä ja suurempi, mutta samanmuotoinen ja samalla tavalla sisustettu. Tällaisena pyhäkkö säilyi - lukuunottamatta Danielin aikaa, jolloin se oli raunioina - kunnes roomalaiset hävittivät sen vuonna 70 jKr.

Tämä on ainoa maan päällä ollut pyhäkkö, mistä Raamattu kertoo. Paavali selittää sen olleen ensimmäisen liiton pyhäkkö. Mutta eikö uudella liitolla olekaan pyhäkköä? [355]

Uuden liiton pyhäkkö

Totuudenetsijät kääntyivät jälleen Hebrealaiskirjeen puoleen ja huomasivat uuden liiton pyhäkön olemassaolon ilmenevän selvästi edellä mainituissa Paavalin sanoissa: »Olihan tosin ensimmäiselläkin liitolla jumalanpalvelussäännöt ja maallinen pyhäkkö.» Pääte kin osoittaa, että Paavali on aikaisemmin puhunut tästä pyhäköstä. Edellisen luvun alusta he löysivätkin sanat: »Mutta pääkohta siinä, mistä me puhumme, on tämä: meillä on sellainen ylimmäinen pappi, joka istuu Majesteetin valtaistuimen oikealla puolella taivaissa, tehdäkseen pappispalvelusta kaikkeinpyhimmässä, siinä oikeassa majassa, jonka on rakentanut Herra eikä ihminen» (Hebr. 8:1, 2).

Tässä on esitetty uuden liiton pyhäkkö. Vanhan liiton pyhäkön rakensivat ihmiset Mooseksen johdolla, mutta tämän on rakentanut Herra eikä ihminen. Vanhan liiton pyhäkössä toimittivat palvelusta maalliset papit; tässä pyhäkössä Kristus, meidän suuri ylimmäinen pappimme tekee pappispalvelusta Jumalan oikealla puolella. Ensimmäinen pyhäkkö oli maan päällä, toinen on taivaassa.

Sitä paitsi Mooseksen rakentama ilmestysmaja tehtiin Jumalan näyttämän mallin mukaan. Herra sanoi Moosekselle: »Tehkää asumus ja kaikki sen kalusto tarkoin sen kaavan mukaan, jonka minä sinulle näytän». Tehtävä toistettiin: »Katso, että teet ne sen kaavan mukaan, joka sinulle niistä vuorella näytettiin» (2 Moos. 25: 40). Paavali sanoo ensimmäisestä pyhäköstä: »Tämä on nykyistä aikaa tarkoittava vertauskuva, ja sen mukaisesti uhrataan lahjoja ja uhreja.» Edelleen hän sanoo, että pyhäkön pyhät huoneet olivat »taivaallisten kuvia»; että papit, jotka lain mukaan uhrasivat, palvelivat siinä, mikä oli »taivaallisten kuva ja varjo» ja että »Kristus ei mennyt käsillä tehtyyn kaikkeinpyhimpään [engl. käänn. muk.: »pyhiin paikkoihin»], joka on sen oikean kuva, vaan itse taivaaseen, nyt ilmestyäkseen Jumalan kasvojen eteen meidän hyväksemme» (Hebr. 9: 9, 23; 8: 5; 9: 24).

Taivaassa oleva pyhäkkö, missä Jeesus suorittaa pappispalvelusta meidän hyväksemme, on se suuri alkuperäinen pyhäkkö, josta Mooseksen rakentama pyhäkkö oli jäljennös. Jumala antoi maallisen pyhäkön rakentajille Henkensä. Se taiteellinen kyky, mitä he osoittivat sen rakentamisessa, oli jumalallisen viisauden ilmaus. Seinät näyttivät olevan kiinteää kultaa, joka heijasti kaikkiin suuntiin seitsemän kultaisessa lampunjalassa olevan lampun valoa. Näkyleipäpöytä ja suitsutusalttari kimaltelivat kuin hiottu kulta. Kattona oleva komea verho, johon oli kudottu enkelin kuvia sinisistä, purppuranpunaisista ja helakanpunaisista langoista, lisäsi näyn kauneutta. Toisen esiripun takana oli pyhä sekina, Jumalan kirkkauden näkyvä ilmestys, jonka eteen ei kukaan muu kuin ylimmäinen pappi voinut astua ja jäädä eloon.

Maallisen pyhäkön verraton loisto kuvasi sen taivaallisen temppelin kirkkautta, missä Kris- [356] tus, meidän edelläkävijämme, suorittaa pappispalvelusta meidän hyväksemme Jumalan valtaistuimen edessä. Kuningasten Kuninkaan olinpaikka, missä tuhannen tuhatta palvelee häntä ja kymmenentuhatta kertaa kymmenentuhatta seisoo hänen edessään (Dan. 7:10), tuo iankaikkisen valtaistuimen kirkkauden täyttämä temppeli, jossa serafit, sen loistavat vartijat, pyhästä kunnioituksesta peittävät kasvonsa, saattoi komeimmassa ihmiskäsien pystyttämässä rakennuksessa vain heikosti heijastua suuruudessaan ja kirkkaudessaan. Kuitenkin maallinen pyhäkkö ja siinä tapahtuva palvelus antoivat tärkeitä opetuksia taivaallisesta pyhäköstä ja siellä ihmisten hyväksi suoritettavasta suuresta lunastustyöstä.

Taivaallisen pyhäkön pyhiä paikkoja kuvasi maallisen pyhäkön kaksi osastoa. Kun apostoli Johannes sai näyssä katsella Jumalan temppeliä taivaassa, hän näki, kuinka siellä »valtaistuimen edessä paloi seitsemän tulisoihtua» (Ilm. 4: 5). Hän näki myös, miten eräs enkeli »asettui alttarin ääreen pitäen kultaista suitsutusastiaa, ja hänelle annettiin paljon suitsukkeita pantavaksi kaikkien pyhien rukouksiin kultaiselle alttarille, joka oli valtaistuimen edessä» (Ilm. 8: 3). Tässä profeetta sai nähdä taivaassa olevan pyhäkön ensimmäisen osaston, jossa hän näki »seitsemän tulisoihtua» ja »kultaisen alttarin», joita maallisessa pyhäkössä vastasivat kultainen lampunjalka ja suitsutusalttari. Vielä hän näki, miten »Jumalan temppeli taivaassa aukeni», ja hän sai katsoa sisäpuolisen esiripun taakse kaikkein pyhimpään. Siellä näkyi »hänen liittonsa arkki» (Ilm. 11: 19), jota Mooseksen teettämässä pyhäkössä vastasi Jumalan lain säilyttämistä varten valmistettu pyhä arkki.

Täten ne, jotka tutkivat tätä aihetta, löysivät epäämättömiä todistuksia siitä, että taivaassa on pyhäkkö. Mooses teki maallisen pyhäkön sen esikuvan mukaan, joka hänelle näytettiin. Paavali selittää, että esikuvana oli todellinen pyhäkkö, joka on taivaassa. Ja Johannes todistaa nähneensä sen taivaassa.

Taivaan temppelissä, missä Jumala asuu, hänen valtaistuimensa perustuksena on vanhurskaus ja tuomio. Kaikkein pyhimmässä on hänen lakinsa, se oikeuden suuri perusohje, jolla kaikki ihmiset tutkitaan. Lain taulut ovat arkissa, ja arkin kantena on armoistuin, jonka edessä Kristus vetoaa vereensä syntisten puolustukseksi. Näin esitetään oikeuden ja armon yhteys Jumalan suunnitelmassa ihmisten pelastamiseksi. Tämän yhteyden voi vain ääretön viisaus keksiä ja ääretön voima panna täytäntöön. Se täyttää koko taivaan ihmettelyllä ja kunnioituksella. Maallisen pyhäkön kerubit, jotka kunnioittavasti katsoivat alas armoistuimeen, kuvaavat sitä kiinnostusta, millä kaikki taivaalliset olennot seuraavat pelastustyötä. Se, että Jumala voi olla vanhurskas samalla kun vanhurskauttaa katuvan syntisen ja uudistaa yhteytensä langenneeseen sukuun, on armon salaisuus, johon enkelit haluavat katsahtaa. On armon salaisuus, että Kristus [357] voi alentua nostamaan lukemattoman joukon ihmisiä perikadon kuilusta ja pukea heidät oman vanhurskautensa tahrattomaan pukuun, niin että he voivat seurustella enkelien kanssa, jotka eivät ole koskaan tehneet syntiä, ja olla ikuisesti Jumalan läheisyydessä.

Uuden liiton pappi

Kristuksen työtä ihmisten välittäjänä kuvaillaan Sakarjan kauniissa ennustuksessa miehestä, jonka nimi on »Vesa». Profeetta sanoo: »Herran temppelin hän on rakentava, ja valtasuuruutta hän on kantava, ja hän on istuva ja hallitseva valtaistuimellansa, hän on oleva pappi valtaistuimellansa; ja rauhan neuvo on vallitseva niitten molempien välillä» (Sak. 6:13).

»Herran temppelin hän on rakentava.» Uhrinsa ja välitystyönsä kautta Kristus on sekä Jumalan seurakunnan perustus että sen rakentaja. Apostoli Paavali kirjoittaa, että seurakuntarakennuksessa on »kulmakivenä itse Kristus Jeesus, jossa koko rakennus liittyy yhteen ja kasvaa pyhäksi temppeliksi Herrassa; ja hänessä tekin yhdessä muitten kanssa rakennutte Jumalan asumukseksi Hengessä» (Ef. 2: 20-22).

»Valtasuuruutta hän on kantava.» Kunnia langenneen sukukunnan lunastuksesta kuuluu Kristukselle. Halki iäisyyden on lunastettujen lauluna oleva: »Hänelle, joka meitä rakastaa ja on Päästänyt meidät synneistämme verellänsä, — hänelle kunnia ja voima aina ja iankaikkisesti!» (Ilm. 1:5,6).

»Hän on istuva ja hallitseva valtaistuimellansa; hän on oleva pappi valtaistuimellansa.» Nyt hän ei vielä istu »kirkkautensa valtaistuimella», sillä kirkkauden valtakunta ei ole vielä tullut. Vasta sitten, kun hänen työnsä välittäjänä on päättynyt, »Herra Jumala antaa hänelle Daavidin, hänen isänsä, valtaistuimen». Silloin hän saa valtakunnan, jolla »ei pidä loppua oleman» (Luuk. 1: 32, 33). Nyt pappina ollessaan Kristus istuu isänsä kanssa hänen valtaistuimellansa (Ilm. 3: 21). Iankaikkisen, itsestään olemassa olevan Jumalan kanssa istuu valtaistuimella hän, joka kantoi meidän sairautemme ja sälytti päällensä meidän kipumme, hän, »joka on ollut kaikessa kiusattu samalla lailla kuin mekin, kuitenkin ilman syntiä», ja voi sen tähden »kiusattuja auttaa». »Jos joku syntiä tekeekin, niin meillä on puolustaja Isän tykönä» (Jes. 53: 4; Hebr. 4: 15; 2: 18; 1 Joh. 2: 1). Välitystyössään hän esittää murretun ruumiinsa ja synnittömän elämänsä. Hänen haavoitetut kätensä, puhkaistu kylkensä ja lävistetyt jalkansa puhuvat langenneen ihmisen puolesta, jonka pelastus ostettiin niin kalliilla hinnalla.

»Rauhan neuvo on vallitseva niitten molempien välillä.» Isän rakkaus, joka ei ole Pojan rakkautta pienempi, on langenneen suvun pelastuksen lähde. Ennen poismenoaan Jeesus sanoi opetuslapsilleen: »Enkä minä sano teille, että minä olen rukoileva Isää teidän edestänne; sillä Isä itse rakastaa teitä» (Joh. 16: 26, 27). »Jumala oli Kristuksessa ja sovitti [358] maailman itsensä kanssa» (2 Kor. 5: 19). Taivaallisen pyhäkön pappispalveluksessa »rauhan neuvo on vallitseva niitten molempien välillä». »Sillä niin on Jumala maailmaa rakastanut, että hän antoi ainokaisen Poikansa, ettei yksikään, joka häneen usko, hukkuisi, vaan hänellä olisi iankaikkinen elämä» (Joh. 3:16).

Mitä on pyhäkön puhdistus

Raamattu antaa selvän vastauksen kysymykseen: »Mikä on pyhäkkö?» Sana pyhäkkö sellaisena, kuin sitä käytetään Raamatussa, tarkoittaa ensiksi sitä ilmestysmajaa, jonka Mooses rakensi taivaallisten asiain vertauskuvaksi, ja toiseksi sitä »oikeaa majaa» taivaassa, johon maallinen pyhäkkö viittasi. Vertauskuvallinen palvelus päättyi Kristuksen kuollessa. »Oikea maja» taivaassa on uuden liiton pyhäkkö. Ja koska Dan. 8: 14:ssa oleva ennustus on toteutunut uuden liiton aikana, siinä esitetyn pyhäkön täytyy olla uuden liiton pyhäkkö. Ennustuksessa mainittujen 2300 päivän päättyessä vuonna 1844 maan päällä ei ollut ollut mitään pyhäkköä moniin vuosisatoihin. Siten ennustuksen sanat: »Kahtatuhatta kolmeasataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa» [engl. käänn. muk.: »sitten pyhäkkö puhdistetaan»] epäilemättä tarkoittavat taivaassa olevaa pyhäkköä.

Mutta tärkein kysymys on vielä selvittämättä: Mitä pyhäkön puhdistaminen merkitsee? Vanhan testamentin kirjoitukset osoittavat, että sellainen toimitus oli maallisen pyhäkön yhteydessä. Mutta onko taivaassa mitään puhdistettavaa? Hebrealaiskirjeen 9. luvussa puhutaan selvästi sekä maallisen että taivaallisen pyhäkön puhdistamisesta. Siellä sanotaan: »Niin puhdistetaan lain mukaan miltei kaikki verellä, ja ilman verenvuodatusta ei tapahdu anteeksiantamista. On siis välttämätöntä, että taivaallisten kuvat tällä tavalla puhdistetaan [eläinten verellä], mutta että taivaalliset itse puhdistetaan paremmilla uhreilla kuin nämä» (Hebr. 9: 22, 23), nimittäin Kristuksen kalliilla verellä.

Puhdistaminen sekä vertauskuvallisessa että todellisessa palveluksessa täytyy toimittaa verellä: edellisessä eläinten verellä, jälkimmäisessä Kristuksen verellä. Syyksi siihen, että puhdistaminen on toimitettava verellä, Paavali sanoo, ettei ilman verenvuodatusta tapahdu anteeksiantamista. Aikaansaatava asia on anteeksiantaminen eli synnin poistaminen. Mutta miten voi syntiä olla pyhäkön yhteydessä, joko taivaassa tai maan päällä? Siitä pääsee selvyyteen tarkastamalla vertauskuvallista palvelusta, sillä papit, jotka toimittivat palvelusta maan päällä, palvelivat siinä, »mikä on taivaallisten kuva ja varjo» (Hebr. 8: 5).

Palvelus maallisessa pyhäkössä jakaantui kahteen osaan; papit palvelivat joka päivä pyhässä, kun taas ylimmäinen pappi kerran vuodessa toimitti erityisen sovitustyön kaikkein pyhimmässä pyhäkön puhdistamiseksi. Päivä päi- [359] vältä katuva syntinen toi uhrinsa ilmestysmajan ovelle ja pitäen kättään uhrieläimen pään päällä tunnusti syntinsä. Siten hän siirsi ne kuvaannollisesti itseltään viattomalle eläimelle. Sitten eläin tapettiin. »Ilman verenvuodatusta ei tapahdu anteeksiantamista», apostoli sanoo. »Lihan sielu on veressä» (3 Moos. 17: 11). Jumalan rikottu laki vaati rikkojan hengen. Veren, joka edusti syntisen menettämää elämää, sillä hänen syntinsä oli siirtynyt uhrieläimelle, pappi vei pyhäkköön ja pirskoitti sitä esiripun edessä. Esiripun takana olevassa arkissa oli se laki, jonka syntinen oli rikkonut. Tällä tavalla synti kuvaannollisesti siirrettiin veren avulla pyhäkköön. Muutamissa tapauksissa verta ei viety pyhäkköön, mutta silloin papin täytyi syödä syntiuhrin lihaa, kuten Mooses neuvoi Aaronin poikia: »Hän [Jumala] on antanut sen teille, että poistaisitte kansan syntivelan» (3 Moos. 10: 17). Nämä molemmat toimitukset kuvasivat synnin siirtämistä katuvalta syntiseltä pyhäkköön.

Tällaista työtä suoritettiin päivästä päivään läpi koko vuoden. [360] Israelin synnit siirrettiin siten pyhäkköön, ja erikoinen työ tuli välttämättömäksi niiden poistamiseksi. Jumala käski toimittaa sovituksen kummallekin pyhälle huoneelle ja myös alttarille. »Hän toimittakoon pyhäkölle sovituksen israelilaisten saastaisuudesta ja heidän rikoksistaan, olivatpa heidän syntinsä minkälaiset tahansa, näin hän tehköön myös ilmestysmajalle, joka on heidän tykönänsä, keskellä heidän saastaisuuttansa. — Sitten hän lähteköön sieltä alttarin ääreen, joka on Herran edessä — ja puhdistakoon ja pyhittäköön sen israelilaisten saastaisuudesta» (3 Moos. 16:16,18,19).

Kerran vuodessa, suurena sovituspäivänä, ylimmäinen pappi meni kaikkein pyhimpään puhdistamaan pyhäkköä. Siellä toimitettu työ päätti palveluksen vuotuisen kierron. Sovituspäivänä tuotiin kaksi kaurista ilmestysmajan ovelle ja niistä heitettiin arpaa. Toinen kauris tuli Herralle ja toinen Asaselille. Se kauris, joka arvonnassa tuli Herralle, oli teurastettava kansan syntiuhrina. Papin oli vietävä sen verta esiripun sisäpuolelle sekä pirskotettava sitä armoistuimelle ja armoistuimen eteen. Verta oli pirskotettava myös esiripun edessä olevalle suitsutusalttarille.

»Ja Aaron laskekoon molemmat kätensä elävän kauriin pään päälle ja tunnustakoon siinä kaikki israelilaisten pahat teot ja kaikki heidän rikkomuksensa, olipa heillä mitä syntejä tahansa, ja pankoon ne kauriin pään päälle ja lähettäköön sen, sitä varten varatun miehen viemänä erämaahan» (3 Moos. 16: 8, 21, 22). Syntikauris ei enää koskaan tullut Israelin leiriin, ja miehen, joka vei sen erämaahan, täytyi vedessä pestä itsensä ja vaatteensa, ennen kuin hän palasi leiriin.

Tämän koko seremonian tarkoituksena oli juurruttaa israelilaisten mieleen ajatus Jumalan pyhyydestä ja hänen vihastaan syntiä kohtaan sekä lisäksi osoittaa heille, etteivät he voineet tulla kosketuksiin synnin kanssa saastumatta siitä. Jokaisen oli kuritettava itseään paastolla tämän sovituspalveluksen aikana. Kaikki askareet oli jätettävä, ja koko Israelin seurakunnan oli vietettävä päivä vakavasti nöyryyttämällä itsensä Jumalan edessä rukouksin, paastoin ja syvin sydämen tutkisteluin.

Pyhäkön puhdistamiseen liittyviä opetuksia

Vertauskuvallinen palvelus opetti tärkeitä sovitusta koskevia totuuksia. Syntisen asemesta otettiin vastaan sijainen, mutta uhrieläimen veri ei pessyt pois syntiä. Siten oli varattu keino sen siirtämiseksi pyhäkköön. Uhraamalla verta syntinen tunnusti lain arvovallan sekä lain rikkomisesta johtuvan syyllisyytensä ja ilmaisi toivovansa anteeksiantoa uskon kautta tulevaan Vapahtajaan, mutta hän ei vielä ollut täysin vapaa lain tuomiosta. Sovituspäivänä ylimmäinen pappi vastaanotettuaan seurakunnan uhrin meni kaikkein pyhimpään tämän uhrin verta mukanaan ja pirskotti sitä lain yläpuolella olevalle armoistuimelle tyydyttääkseen [361] lain vaatimukset. Sitten hän välittäjän ominaisuudessa otti synnit itselleen ja kantoi ne ulos pyhäköstä. Asettaen kätensä syntikauriin pään päälle hän tunnusti kaikki nämä synnit ja siten kuvaannollisesti siirsi ne itseltään kauriille. Sitten kauris kantoi ne pois, ja niitä pidettiin ikuisesti poistettuina kansasta.

Tällaista oli se palvelus, jota toimitettiin »siinä, mikä on taivaallisten kuva ja varjo». Ja mitä vertauskuvallisesti toimitettiin maallisessa pyhäkköpalveluksessa, se toteutuu taivaallisessa pyhäkköpalveluksessa. Taivaaseen astumisensa jälkeen Vapahtajamme aloitti työnsä meidän ylimmäisenä pappinamme. Paavali sanoo: »Kristus ei mennyt käsillä tehtyyn kaikkein pyhimpään [engl. käänn. muk.: »pyhiin paikkoihin»], joka vain on sen oikean kuva, vaan itse taivaaseen, nyt ilmestyäkseen Jumalan kasvojen eteen meidän hyväksemme» (Hebr. 9: 24).

Pappien palvelus kautta vuoden pyhäkön ensimmäisessä osastossa, sen esiripun sisäpuolella, joka oli ovena ja erotti pyhän esikartanosta, kuvasi sitä palvelustyötä, johon Kristus ryhtyi taivaaseen astuessaan. Jokapäiväisessä palveluksessa papin tehtävänä oli syntiuhrin veren vieminen Jumalan eteen sekä Israelin rukousten mukana ylösnousevan suitsutuksen toimittaminen. Samoin Kristus vetosi Isän edessä vereensä syntisen puolustuksena ja esitti hänelle katuvien uskovaisten rukoukset oman vanhurskautensa suloisen tuoksun saattelemana. Tällaista oli palvelustyö taivaallisen pyhäkön ensimmäisessä osastossa.

Sinne suuntautui Kristuksen opetuslasten uskon katse, kun hän kohosi ylös ja meni pois heidän näkyvistään. Sinne keskittyi heidän toivonsa, josta Paavali kirjoittaa: »Se toivo meille on ikäänkuin sielun ankuri, varma ja luja, joka ulottuu esiripun sisäpuolelle asti, jonne Jeesus edelläjuoksijana meidän puolestamme on mennyt, tultuaan ylimmäiseksi papiksi Melkisedekin järjestyksen mukaan, iankaikkisesti.» Hän »meni, ei kauristen ja vasikkain veren kautta, vaan oman verensä kautta kerta kaikkiaan kaikkeinpyhimpään ja sai aikaan iankaikkisen lunastuksen» (Hebr. 6: 19, 20; 9:12).

Kahdeksantoista vuosisataa tämä palvelustyö jatkui pyhäkön ensimmäisessä osastossa. Kristuksen veri, joka puhui katuvien uskovaisten puolesta, takasi heille anteeksiannon ja hyväksymisen Isän luona, mutta heidän syntinsä jäivät vielä taivaan kirjoihin. Niin kuin vertauskuvallisessa palveluksessa oli sovitustyö vuoden lopussa, niin suoritetaan sovitustyö synnin poistamiseksi pyhäköstä, ennen kuin Kristuksen työ ihmisten pelastamiseksi päättyy. Tämä sovitustyö alkoi 2300 päivän päättyessä. Silloin ylimmäinen pappimme meni kaikkein pyhimpään, kuten profeetta Daniel oli ennustanut, suorittamaan viimeistä osaa tärkeästä työstään - puhdistamaan pyhäkköä.

Niin kuin vanhan liiton aikana kansan synnit uskon kautta sälytettiin uhrieläinten päälle ja niiden veren välityksellä kuvaannol- [362] lisesti siirrettiin maalliseen pyhäkköön, niin pannaan uuden liiton aikana katuvien synnit uskon kautta Kristuksen päälle ja siirretään todellisesti taivaalliseen pyhäkköön. Ja niin kuin maallisen pyhäkön vertauskuvallinen puhdistus toimitettiin poistamalla ne synnit, jotka olivat sen tahrana, niin taivaallisen pyhäkön todellinen puhdistus toimitetaan poistamalla eli pois pyyhkimällä ne synnit, jotka ovat sinne merkityt. Mutta ennen kuin tämä voi tapahtua, täytyy tarkastaa niitä kirjoja, joihin ihmisten teot ovat merkityt, jotta voitaisiin päättää, ketkä synnistä pois kääntymisen ja Kristukseen uskomisen kautta ovat oikeutettuja Kristuksen sovitusuhrin ansioihin. Pyhäkön puhdistamiseen kuuluu sen tähden tutkiminen ja tuomiopäätöksen tekeminen. Tämä työ on tehtävä, ennen kuin Kristus tulee pelastamaan kansansa, sillä kun hän tulee, hänellä on palkka mukanaan antaakseen kullekin hänen tekojensa mukaan (Ilm. 22:12).

Täten ne, jotka seurasivat profeetallisen sanan valoa, näkivät, että Kristus, sen sijaan että olisi 2300 päivän päättyessä vuonna 1844 tullut puhdistamaan maata, meni silloin taivaallisen pyhäkön kaikkein pyhimpään toimittamaan tulemistaan edeltävää sovitustyön viimeistä osaa.

Nähtiin myös, että syntiuhrin viitatessa Kristukseen todellisena uhrina ja ylimmäisen papin esittäessä Kristusta välittäjänä syntikauris kuvasi saatanaa, synnin alkuunpanijaa, jonka päälle vilpittömästi katuvien ihmisten synnit lopuksi pannaan. Kun ylimmäinen pappi syntiuhrin veren ansiolla poisti synnit pyhäköstä, hän asetti ne syntikauriin päälle. Kun Kristus pappispalveluksensa lopussa oman verensä ansiolla poistaa kansansa synnit taivaallisesta pyhäköstä, hän asettaa ne saatanan päälle, jonka tuomiota toimeenpantaessa täytyy kärsiä lopullinen rangaistus. Syntikauris vietiin autioon erämaahan, mistä se ei enää koskaan tullut Israelin seurakunnan luo. Samoin karkotetaan saatana ikuisiksi ajoiksi Jumalan ja hänen kansansa luota, ja kun synti ja syntiset lopullisesti hävitetään, hänkin on lakkaava olemasta. [363]

Luku 24—Kaikkein pyhimmässä

Pyhäkköoppi oli se avain, jonka avulla vuonna 1844 koetun pettymyksen salaisuus paljastui. Se toi päivänvaloon täydellisen totuuden järjestelmän, yhtenäisen ja sopusointuisen, ja osoitti, että Jumalan käsi oli johtanut suurta adventtiliikettä. Samalla, kun se paljasti Jumalan kansalle sen aseman ja tehtävän, se ilmoitti sen velvollisuuden. Niin kuin Jeesuksen opetuslapset tuskan ja pettymyksen kauhean yön jälkeen »iloitsivat nähdessään Herran», niin iloitsivat nyt nekin, jotka olivat odottaneet hänen toista tulemistaan. He olivat odottaneet hänen ilmestyvän kirkkaudessaan antaakseen palvelijoilleen palkan. Kun he pettyivät toivossaan, he kadottivat Jeesuksen näkyvistään ja huudahtivat niin kuin Maria haudalla: »Ovat ottaneet pois minun Herrani, enkä tiedä, mihin ovat hänet panneet.» Nyt he näkivät hänet kaikkein pyhimmässä säälivänä ylimmäisenä pappinaan, joka pian oli ilmestyvä heidän kuninkaanaan ja vapauttajanaan. Pyhäkön valo valaisi heille menneisyyden, nykyisyyden ja tulevaisuuden. He tiesivät Jumalan johtaneen heitä erehtymättömällä kaitselmuksellaan. Vaikka he eivät olleet ymmärtäneet julistamaansa sanomaa, niin kuin kävi ensimmäisillekin opetuslapsille, se oli kuitenkin ollut joka suhteessa oikea. Sen julistamisella he olivat täyttäneet Jumalan tarkoituksen, eikä heidän työnsä ollut turha Herrassa. Uudestisyntyneinä elävään toivoon he riemuitsivat »sanomattomalla ja kirkastuneella ilolla».

Tutkivan tuomion alkaminen

Sekä Dan. 8:14:n ennustus: »Kahtatuhatta kolmeasataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa», että ensimmäisen enkelin sanoma: »Peljätkää Jumalaa ja antakaa hänelle kunnia, sillä hänen tuomionsa hetki on tullut», viittasivat Kristuksen pappispalvelukseen kaikkein pyhimmässä ja tutkivaan tuomioon eivätkä hänen saapumiseensa pelastamaan kansansa ja hävittämään jumalattomat. He eivät olleet erehtyneet profeetallisten ajanjaksojen laskemisessa, [364] vaan 2300 päivän päättyessä esiintyvän tapahtuman tulkinnassa. Tämän erehdyksen tähden he olivat pettyneet, mutta kaikki mitä profeetat olivat ennustaneet ja mitä heillä Raamatun mukaan oli oikeus odottaa, oli täyttynyt. Juuri silloin, kun he valittivat toiveittensa raukeamista, oli tapahtunut se, mitä sanoma oli ennustanut ja minkä täytyi tapahtua, ennen kuin Herra voisi ilmestyä palkitsemaan palvelijansa.

Kristus oli tullut, ei maan päälle, niin kuin he olivat odottaneet, vaan Jumalan temppelin kaikkein pyhimpään taivaassa, niin kuin vertauskuvissa oli osoitettu. Profeetta Daniel esittää hänen tähän aikaan tulleen Vanhaikäisen luo: »Minä näin yöllisessä näyssä, ja katso, taivaan pilvissä tuli Ihmisen Pojan kaltainen; ja hän saapui» ei maan päälle, vaan »Vanhaikäisen tykö, ja hänet saatettiin tämän eteen» (Dan. 7:13).

Tästä tulemisesta puhuu myös profeetta Malakia: »Äkisti on tuleva temppeliinsä Herra, jota te etsitte, ja liiton enkeli, jota te halajatte. Katso, hän tulee, sanoo herra Sebaot» (Mal. 3: 1). Herran tuleminen temppeliinsä tapahtui äkkiä ja odottamatta. Hänen kansansa ei odottanut häntä sinne. Luultiin, että hän tulee maan päälle »tulen liekissä ja kostaa niille, jotka eivät tunne Jumalaa eivätkä ole kuuliaisia meidän Herramme Jeesuksen evankeliumille» (2 Tess. 1: 8).

Mutta kansa ei ollut vielä valmis kohtaamaan Herraansa. Ihmisten hyväksi oli vielä suoritettava valmistustyötä. Oli annettava valoa suuntaamaan heidän ajatuksensa taivaassa olevaan Jumalan temppeliin. Kun he uskon kautta seuraisivat ylimmäistä pappiaan hänen virantoimituksessaan, heille paljastuisi uusia velvollisuuksia. Seurakunta oli saava toisen varoittavan ja opettavan sanoman.

Profeetta sanoo: »Kuka kestää hänen tulemisensa päivän, ja kuka voi pysyä, kun hän ilmestyy? Sillä hän on niinkuin kultasepän tuli ja niinkuin pesijäin saippua. Ja hän istuu ja sulattaa ja puhdistaa hopean, hän puhdistaa Leevin pojat, saa ne puhtaiksi kuin kullan ja hopean, ja sitten he tuovat Herralle uhrilahjoja vanhurskaudessa» (Mal. 3: 2, 3). Niiden, jotka elävät maan päällä, kun Kristuksen välittäjätoimi taivaan pyhäkössä päättyy, täytyy seisoa pyhän Jumalan kasvojen edessä ilman välittäjää. Heidän vaatteidensa täytyy olla tahrattomat, heidän luonteensa täytyy olla vihmontaverellä synnistä puhdistettu. Jumalan armon ja omien uutterien ponnistustensa kautta heidän täytyy päästä voittajiksi taistelussa pahaa vastaan. Samalla kun tutkiva tuomio on käynnissä taivaassa ja katuvien uskovaisten synnit poistetaan pyhäköstä, on Jumalan kansan keskuudessa maan päällä tapahtuva erikoinen puhdistustyö ja synnin hylkääminen. Tämä työ esitetään selvästi Ilmestyskirjan 14. luvun sanomissa.

Kun tämä työ on päättynyt, Kristuksen seuraajat ovat valmiit hänen ilmestymistänsä varten. Silloin »Herralle ovat otollisia Juudan ja Jerusalemin uhrilahjat niin kuin ammoin menneinä päivinä ja muinaisina vuosina». Sil- [365] loin se seurakunta, jonka Herramme tullessaan on ottava luokseen, on oleva ihana seurakunta, jossa ei ole »tahraa eikä ryppyä eikä mitään muuta sellaista» (Ef. 5: 27). Se on silloin näyttäytyvä »kauniina kuin kuu, kirkkaana kuin päivänpaiste, peljättävänä kuin sotajoukot» (Kork. v. 6:10).

Paitsi Herran tulemista temppeliinsä Malakia ennustaa myös hänen toisen tulemisensa, hänen tulemisensa toimeenpanemaan tuomion, seuraavin sanoin: »Ja minä lähestyn teitä pitääkseni tuomion ja tulen kiiruusti todistajaksi velhoja ja avionrikkojia ja väärinvannojia vastaan ja niitä vastaan, jotka sortavat palkkalaista palkanmaksussa, leskeä ja orpoa ja vääntävät vääräksi muukalaisen asian eivätkä pelkää minua, sanoo Herra Sebaot» (Mal. 3: 5). Juudas viittaa samaan tapaukseen sanoessaan: »Katso, Herra tulee tuhannen tuhansine pyhineen tuomitsemaan kaikkia jumalattomia kaikista heidän jumalattomista teoistansa» (Juud. 14: 15). Tämä tuleminen ja Herran tuleminen temppeliinsä ovat erilaisia ja toisistaan erillään olevia tapahtumia.

Dan. 8: 14:ssa esitetty Kristuksen tuleminen meidän ylimmäisenä pappinamme kaikkein pyhimpään puhdistamaan pyhäkköä, Dan. 7: 13:ssa kuvattu Ihmisen Pojan tuleminen Vanhaikäisen luo ja Malakian ennustama Herran tuleminen temppeliinsä kuvaavat samaa tapahtumaa. Sitä kuvaa myös yljän tulo häihin Matt. 25. luvun esittämässä Kristuksen vertauksessa kymmenestä neitsyestä.

»Yljän tulo» ja »Karitsan häät»

Kesällä ja syksyllä 1844 julistettiin sanomaa: »Katso, ylkä tulee!» Silloin muodostuivat ne kaksi luokkaa, joita kuvataan viisailla ja tyhmillä neitsyeillä. Toinen luokka odotti ilolla Herran ilmestymistä ja oli huolellisesti valmistautunut kohtaamaan häntä; toinen luokka, jota pelko ohjasi ja joka toimi hetken mielijohteesta, oli hyväksynyt totuuden teorian, mutta oli vailla Jumalan armoa. Vertauksen mukaan yljän saapuessa »ne, jotka olivat valmiit, menivät hänen kanssaan häihin». Tässä esitetty yljän tuleminen tapahtuu ennen häitä. Häät ovat silloin, kun Kristus ottaa vastaan valtakuntansa. Pyhää kaupunkia, uutta Jerusalemia, joka on valtakunnan pääkaupunki ja edustaja, nimitetään »morsiameksi, Karitsan vaimoksi». Sanoihan enkeli Johannekselle: »Tule tänne, minä näytän sinulle morsiamen, Karitsan vaimon.» »Ja hän vei minut hengessä», Johannes sanoo, »suurelle ja korkealle vuorelle ja näytti minulle pyhän kaupungin Jerusalemin, joka laskeutui alas taivaasta Jumalan tyköä» (Ilm. 21: 9,10). Morsian on siis pyhä kaupunki, ja neitsyet, jotka menevät kohtamaan ylkää, ovat seurakunnan vertauskuva. Ilmestyskirjassa sanotaan Jumalan lasten olevan hääaterialla kutsuvieraina (Ilm. 19: 9). Jos he ovat vieraita, heitä ei voi samalla kertaa esittää morsiamena. Profeetta Daniel sanoo, että Kristus saa Vanhaikäiseltä taivaassa »vallan, kunnian ja valtakunnan». Hän saa uuden Jerusa- [366] lemin, valtakuntansa pääkaupungin, »valmistettuna niinkuin morsian, miehellensä kaunistettu» (Dan. 7: 14; Ilm. 21: 2). Vastaanotettuaan valtakunnan hän tulee kirkkaudessaan kuningasten Kuninkaana ja herrain Herrana pelastamaan kansansa, joka on aterioiva »Aabrahamin ja Iisakin ja Jaakobin kanssa taivasten valtakunnassa» (Matt. 8: 11) ottaessaan osaa Karitsan hääateriaan.

Kun kesällä 1844 julistettiin sanomaa: »Katso, ylkä tulee!» se johti tuhansia odottamaan Herran välitöntä tuloa. Määrättynä aikana ylkä tulikin mutta ei maan päälle, niin kuin odotettiin, vaan Vanhaikäisen luo taivaassa, häihin, ottamaan vastaan valtakuntansa. »Ne, jotka olivat valmiita, menivät hänen kanssansa häihin, ja ovi suljettiin.» Heidän ei ollut määrä persoonallisesti olla läsnä häissä, sillä ne pidetään taivaassa heidän ollessaan maan päällä. Kristuksen seuraajien on määrä odottaa Herraansa, milloin hän palaa häistä (Luuk. 12: 36). Mutta heidän tulee ymmärtää hänen työnsä laatu ja seurata häntä uskossa, kun hän menee Jumalan eteen. Tässä merkityksessä heidän sanotaan menevän häihin.

Vertauksessa ne, joilla lamppujensa ohessa oli öljyä astioissaan, menivät häihin. Ne, joilla Raamatusta saadun totuuden tuntemuksen lisäksi oli Jumalan Henki ja armo ja jotka katkeran koetuksensa yönä olivat kärsivällisesti odottaneet etsien Raamatusta kirkkaampaa valoa, ymmärsivät taivaan pyhäkköä koskevan totuuden ja Vapahtajan palveluksessa tapahtuneen muutoksen. Uskon kautta he seurasivat häntä hänen työssään taivaan pyhäkössä. Ja kaikkien niiden, jotka Raamatun todistusten perusteella vastaanottavat samat totuudet, seuraten Kristusta uskon kautta hänen astuessaan Isän eteen suorittamaan välitystyön viimeistä osaa ja sen lopussa vastaanottamaan valtakuntansa, sanotaan menevän häihin.

Matteuksen 22. luvun vertauksessa käytetään samoin häitä vertauskuvana, ja tutkiva tuomio esitetään selvästi tapahtuvaksi ennen häitä. Ennen häiden alkamista kuningas tulee sisään katso- [367] maan häävieraita (Matt. 22: 11) nähdäkseen, onko kaikilla hääpuku, Karitsan veressä pesty ja valkaistu luonne (Ilm. 7: 14). Se, jolta tämä puuttuu, heitetään ulos. Mutta kaikki, joilla tutkittaessa huomataan olevan häävaatteet, Jumala hyväksyy ja katsoo arvollisiksi pääsemään hänen valtakuntaansa ja istumaan hänen valtaistuimelleen. Tämä luonteen tutkiminen on taivaallisen pyhäkön viimeinen työ, tutkiva tuomio, joka ratkaisee, ketkä ovat valmistuneet Jumalan valtakuntaan.

Kun tutkimustyö päättyy, kun kaikkina eri aikoina Kristuksen seuraajiksi tunnustautuneiden asia on tutkittu ja ratkaistu, silloin, eikä ennen, päättyy koetusaika ja armon ovi suljetaan. Lyhyt lause: »Ne, jotka olivat valmiit, menivät hänen kanssansa häihin, ja ovi suljettiin», vie meidät täten Kristuksen viimeisen palvelustyön kautta siihen aikaan, jolloin suuri työ ihmisten pelastamiseksi päättyy.

»Avattu ja suljettu ovi»

Maallisessa pyhäkköpalveluksessa, joka, niin kuin olemme nähneet, on taivaallisen pyhäkköpalveluksen vertauskuva, lakkasi virantoimitus pyhässä, kun ylimmäinen pappi suurena sovituspäivänä meni kaikkein pyhimpään. Jumalan määräys kuului: »Älköön yhtään ihmistä olko ilmestysmajassa, kun hän tulee toimittamaan sovitusta pyhimmässä, siihen saakka kunnes hän sieltä lähtee» (3 Moos. 16: 17). Samoin. Kristus lopetti työnsä pyhässä, kun hän meni kaikkein pyhimpään suorittamaan sovitustyön viimeistä osaa. Palvelustyön päättyessä ensimmäisessä osastossa se alkoi toisessa. Kun vertauskuvallisessa palveluksessa ylimmäinen pappi suurena sovituspäivänä jätti pyhän, hän meni Jumalan eteen esittämään syntiuhrin verta kaikkien niiden israelilaisten puolesta, jotka vilpittömästi katuivat syntejään. Samoin Kristus oli päättänyt vasta edellisen osan työstään meidän välittäjänämme aloittaakseen jälkimmäisen osan, ja hän esitti edelleenkin verensä Isän edessä syntisten puolustukseksi.

Tätä asiaa adventistit eivät ymmärtäneet vuonna 1844. Kun se aika, jolloin Vapahtajan odotettiin tulevan, oli mennyt ohi, he yhä uskoivat hänen tulemuksensa olevan lähellä. He väittivät tulleensa tärkeään käännekohtaan, jolloin Kristuksen työ välittäjänä Isän edessä oli päättynyt. Raamattu näytti opettavan, että ihmisten koetusaika päättyisi vähän ennen Herran tuloa taivaan pilvissä. Tämä näytti ilmeiseltä niitten raamatunpaikkojen perusteella, jotka viittasivat sellaiseen aikaan, jolloin ihmiset etsivät, kolkuttavat ja huutavat armon ovella, mutta se ei enää aukene. Heidän eteensä tuli kysymys, eikö se ajankohta, jona he olivat odottaneet Kristuksen tulevan, voisi pikemminkin merkitä hänen tulemustaan välittömästi edeltävän ajanjakson alkua. Annettuaan varoituksen tuomion läheisyydestä he tunsivat työnsä maailman hyväksi päättyneen, eikä heillä enää ollut taakkaa syntisten pelastumisesta, [368] samalla kun jumalattomien röyhkeä ja herjaava ivailu näytti lisäksi todistavan, että Jumalan Henki oli vetäytynyt pois hänen armonsa halveksijoista. Kaikki tämä vahvisti heissä sitä käsitystä, että koetusaika oli päättynyt, tai niin kuin he silloin asian ilmaisivat: »armon ovi oli suljettu».

Mutta pyhäkkökysymyksen tutkiminen toi kirkkaampaa valoa. He huomasivat olleensa oikeassa uskoessaan 2300 päivän päättymisen vuonna 1844 merkitsevän tärkeää käännekohtaa. Mutta vaikka oli totta, että se armon ja toivon ovi, jonka kautta ihmisillä oli kahdeksantoista vuosisadan aikana ollut pääsy Jumalan luo, oli suljettu, voitiin todeta, että oli avattu toinen ovi ja ihmisille oli tarjona syntien anteeksi saaminen Kristuksen välittäjätoimen kautta kaikkein pyhimmässä. Hänen palveluksensa edellinen osa oli päättynyt antaakseen tilaa jälkimmäiselle. Oli vielä »avoin ovi» taivaalliseen pyhäkköön, missä Kristus suoritti pappispalvelusta syntisen hyväksi.

Nyt ymmärrettiin seuraavien Ilmestyskirjassa olevien Kristuksen sanojen merkitys, jotka hän oli käskenyt kirjoittaa juuri tuon ajan seurakunnalle: »Näin sanoo Pyhä. Totinen, jolla on Daavidin avain, hän, joka avaa, eikä kukaan sulje, ja joka sulkee, eikä kukaan avaa. Minä tiedän sinun tekosi. Katso, minä olen avannut sinun eteesi oven, eikä kukaan voi sitä sulkea» (Ilm. 3: 7, 8).

Ne, jotka uskossa seuraavat Jeesusta hänen suuressa sovitustyössään, saavat osakseen hänen välitystyönsä tuottaman hyödyn, mutta ne, jotka hylkäävät tätä työtä koskevan valon, jäävät sen tuottamasta hyödystä osattomiksi. Juutalaiset, jotka hylkäsivät Kristuksen ensimmäisessä tulemisessa annetun valon ja kieltäytyivät uskomasta häneen maailman Vapahtajana, eivät voineet saada anteeksiantamusta hänen kauttaan. Kun Jeesus taivaaseen astuessaan meni oman verensä kautta taivaalliseen pyhäkköön ja vuodatti opetuslapsilleen välitystyönsä tuottamia siunauksia, juutalaiset jäivät täydelliseen pimeyteen jatkamaan hyödytöntä uhraamistaan. Varjojen ja vertauskuvien muodostama palvelus oli lakannut. Se ovi, jonka kautta ihmisillä aikaisemmin oli ollut pääsy Jumalan luo, ei ollut enää auki. Juutalaiset olivat kieltäytyneet etsimästä Jumalaa sillä ainoalla tavalla, jolla hänet silloin voitiin löytää, taivaan pyhäkössä tapahtuvan palveluksen kautta. Sen tähden he eivät päässeet Jumalan yhteyteen. Heiltä ovi oli suljettu. He eivät tunteneet Kristusta oikeana uhrina ja ainoana välittäjänä Jumalan edessä. Sen tähden he jäivät osattomiksi hänen välitystyönsä tuottamasta hyödystä.

Uskottomien juutalaisten asema valaisee niiden välinpitämättömien ja epäuskoisten kristinuskon tunnustajien tilaa, jotka tahallisesti ovat tietämättömiä laupiaan ylimmäisen pappimme työstä. Kun ylimmäinen pappi vertauskuvallisessa palveluksessa meni kaikkein pyhimpään, oli kaikkien Israelin lasten velvollisuus kokoontua pyhäkön ympärille ja nöyryyttää sielunsa mitä va- [369] kavimmalla tavalla Jumalan edessä, jotta he voisivat saada syntinsä anteeksi eivätkä joutuisi erotetuiksi seurakunnasta. Kuinka paljon tärkeämpää onkaan, että me tänä sovituspäivää vastaavana tuomion aikana ymmärrämme ylimmäisen pappimme työtä ja tiedämme, mitä velvollisuuksia meillä on.

Ihmiset eivät voi rangaistuksetta hylätä niitä varoituksia, joita Jumala armossaan heille lähettää. Nooan aikana lähetettiin taivaasta sanoma maan päälle, ja ihmisten pelastus riippui heidän suhtautumisestaan sanomaan. Koska he hylkäsivät varoituksen, Jumalan Henki jätti syntisen sukukunnan, ja he hukkuivat vedenpaisumuksen aaltoihin. Aabrahamin aikana armo lakkasi puolustamasta Sodoman rikollisia asukkaita, ja taivaasta lähetetty tuli kulutti heidät kaikki, lukuunottamatta Lootia, hänen vaimoaan ja kahta tytärtään. Samoin oli Kristuksen päivinä. Jumalan Poika sanoi sukupolvensa uskottomille juutalaisille: »Katso, teidän huoneenne on jäävä hyljätyksi» (Matt. 23: 38). Katsellessaan viimeisiä päiviä sama ääretön viisaus sanoo niistä, jotka »eivät ottaneet vastaan rakkautta totuuteen, voidaksensa pelastua», että »Jumala lähettää heille väkevän eksytyksen, niin että he uskovat valheen, että kaikki ne tuomittaisiin, jotka eivät ole uskoneet totuutta, vaan mielistyneet vääryyteen» (2 Tess. 2: 10-12). Kun he hylkäävät hänen sanansa opetukset, hän ottaa heiltä pois Henkensä ja jättää heidän niiden erehdysten valtaan, joita he rakastavat.

Mutta Kristus rukoilee vielä ihmisten puolesta, ja valoa annetaan niille, jotka sitä etsivät. Vaikka adventistit eivät tätä alussa ymmärtäneet, se selvisi heille myöhemmin, kun heille alkoivat avautua ne raamatunpaikat, jotka selittävät heidän todellisen asemansa.

Määrätyn ajan mentyä ohi vuonna 1844 tuli vaikean koetuksen aika niille, jotka vielä uskoivat Kristuksen tulevan pian. Ainoana apuna todellisen asemansa selville saamiseksi heillä oli se valo, joka suuntasi heidän ajatuksensa taivaan pyhäkköön. Muutamat hylkäsivät uskon profeetallisia ajanjaksoja koskeviin aikaisempiin laskelmiinsa ja väittivät adventtiliikettä seurannutta Pyhän Hengen voimakasta vaikutusta inhimillisten tai saatanallisten voimien aiheuttamaksi. Toiset taas pitivät varmana, että Herra oli johtanut heitä heidän menneessä kokemuksessaan. Kun he valvoen ja rukoillen odottivat saavansa tietää Jumalan tahdon, he näkivät suuren Ylimmäisen pappinsa ryhtyneen suorittamaan papillisen palveluksensa toista osaa. Seuraten häntä uskossa he oppivat ymmärtämään myös seurakunnan viimeisen työn. He ymmärsivät paremmin ensimmäisen ja toisen enkelin sanomat sekä olivat valmiit vastaanottamaan ja antamaan maailmalle kolmannen enkelin vakavan varoituksen sellaisena kuin se esitetään Ilmestyskirjan 14. luvussa. [370]

Luku 25—Jumalan laki ja sitä vastustavat voimat

»Jumalan temppeli taivaassa aukeni, ja hänen liittonsa arkki näkyi hänen temppelissään» (Ilm. 11: 19). Jumalan liiton arkki on kaikkein pyhimmässä, pyhäkön toisessa osassa. Kun suoritettiin palvelusta maallisessa pyhäkössä, joka oli »taivaallisten kuva ja varjo», tämä huone avattiin vain suurena sovituspäivänä pyhäkön puhdistamista varten. Sen tähden ilmoitus Jumalan temppelin aukenemisesta taivaassa ja hänen liittonsa arkin näkymisestä siellä viittaa taivaallisen pyhäkön kaikkein pyhimmän aukenemiseen vuonna 1844, jolloin Kristus meni sinne toimittamaan viimeistä osaa sovitustyössä. Ne, jotka uskossa seurasivat suurta Ylimmäistä pappiaan, kun hän alkoi palveluksensa kaikkein pyhimmässä, näkivät hänen liittonsa arkin. Pyhäkkökysymystä tutkiessaan he olivat oppineet ymmärtämään Vapahtajan palveluksessa tapahtuneen muutoksen. He näkivät hänen nyt suorittavan pappispalvelustaan Jumalan arkin edessä esittäen verensä syntisten puolustukseksi.

Laintaulut kaikkein pyhimmässä

Liiton arkissa, jota säilytettiin maallisessa pyhäkössä, oli kaksi kivitaulua, joihin oli kirjoitettu Jumalan lain käskyt. Arkki oli vain lain taulujen säilytyspaikka. Siinä olevat Jumalan käskyt antoivat sille arvon ja pyhyyden. Kun Jumalan temppeli taivaassa aukeni, siellä näkyi hänen liittonsa arkki. Taivaallisen pyhäkön kaikkein pyhimmässä on Jumalan laki sille pyhitetyssä säilytyspaikassa - se laki, jonka sanat Jumala itse puhui Siinain jylinän keskeltä ja kirjoitti omalla sormellaan kivitauluihin.

Taivaan pyhäkössä oleva Jumalan laki on se suuri alkuperäinen laki. Kivitauluihin kirjoitetut ja Mooseksen kirjoihin merkityt kymmenen käskyä olivat sen virheettömiä jäljennöksiä. Ne, jotka pääsivät ymmärtämään tämän tärkeän asian, näkivät Jumalan lain pyhyyden ja muuttumattomuuden. He näkivät selvemmin kuin koskaan ennen näiden Vapahtajan sanojen merkityksen: »Kunnes taivas ja maa katoavat, ei laista katoa pieninkään kirjain, ei ainoakaan piirto» (Matt. 5: 18). Jumalan lain, joka on hänen tahtonsa ilmaisu ja hänen luonteensa jäljennös, täytyy pysyä iäti uskollisena todistajana taivaassa. Siitä ei ole kumottu yhtäkään käskyä [371] eikä muutettu pienintäkään kirjainta tai piirtoa. Psalmirunoilija sanoo: »Iankaikkisesti pysyy sinun sanasi, Herra, vahvana taivaissa.» »Luotettavat ovat kaikki hänen asetuksensa. Ne pysyvät järkkymättä aina ja iankaikkisesti» (Ps. 119:89; 111: 7, 8).

Aivan kymmenen käskyn sydämessä on neljäs käsky, joka alunperin kuului näin: »Muista pyhittää lepopäivä. Kuusi päivää tee työtä ja toimita kaikki askareesi; mutta seitsemäs päivä on Herran, sinun Jumalasi, sapatti; silloin älä mitään askaretta toimita, älä sinä älköönkä sinun poikasi tai tyttäresi, sinun palvelijasi tai palvelijattaresi tai juhtasi älköönkä muukalaisesi, joka sinun porteissasi on. Sillä kuutena päivänä Herra teki taivaan ja maan ja meren ja kaikki, mitä niissä on, mutta seitsemäntenä päivänä hän lepäsi; sentähden Herra siunasi lepopäivän ja pyhitti sen» (2 Moos. 20: 8-11).

Jumalan Henki vaikutti syvästi noiden hänen sanansa tutkijain sydämeen. Heille selvisi, että he olivat tietämättään rikkoneet tämän käskyn jättämällä Luojan asettaman lepopäivän huomiotta. He alkoivat tutkia syitä viikon ensimmäisen päivän pitämiseen pyhänä Jumalan pyhittämän päivän asemesta. Raamatusta he eivät löytäneet mitään todistusta neljännen käskyn poistamisesta tai lepopäivän muuttamisesta. Siunausta, joka alkujaan pyhitti seitsemännen päivän, ei ollut koskaan otettu pois. He olivat vilpittömästi koettaneet oppia tuntemaan Jumalan tahdon ja noudattaa sitä. Kun he nyt huomasivat olevansa hänen lakinsa rikkojia, suru täytti heidän sydämensä, ja he ilmaisivat kuuliaisuutensa Jumalaa kohtaan pyhittämällä hänen lepopäivänsä.

Monia vakavia yrityksiä tehtiin heidän uskonsa kumoamiseksi. Jokaisen täytyi käsittää, että jos maallinen pyhäkkö oli taivaan pyhäkön vertauskuva, sen arkissa oleva laki oli taivaan pyhäkön arkissa olevan lain tarkka jäljennös ja että taivaan pyhäkköä koskevan totuuden vastaanottamiseen sisältyi Jumalan lain vaatimusten tunnustaminen ja velvollisuus noudattaa neljännen käskyn määräämää lepopäivää. Tässä oli sen katkeran ja määrätietoisen vastustuksen salainen syy, joka kohdistui Kristuksen palvelusta taivaallisessa pyhäkössä esittävien raamatunpaikkojen yhtenäiseen tulkintaan. Ihmiset koettivat sulkea sen oven, jonka Jumala oli avannut, ja avata sen oven, jonka hän oli sulkenut. Mutta »hän, joka avaa, eikä kukaan sulje, ja joka sulkee, eikä kukaan avaa», oli sanonut: »Katso, minä olen avannut sinun eteesi oven, eikä kukaan voi sitä sulkea» (Ilm. 3: 7, 8). Kristus oli avannut oven palvelustyöhön kaikkein pyhimmässä. Tästä taivaan pyhäkön avoimesta ovesta loisti valo, ja neljännen käskyn näytettiin kuuluvan pyhäkön arkissa olevaan lakiin. Jumalan tekoa ei kukaan ihminen voinut kumota.

Ilmestyskirjan kolmen enkelin sanoma ja laki

Ne, jotka olivat vastaanottaneet [372] Kristuksen välitystyötä ja Jumalan lain muuttumattomuutta koskevan valon, huomasivat nämä totuudet esitetyiksi Ilmestyskirjan 14. luvussa. Tämän luvun sanomat muodostavat kolminkertaisen varoituksen368, jonka tehtävänä on valmistaa maan asukkaita Herran toista tulemista varten. Julistus »Hänen tuomionsa hetki on tullut», tarkoittaa viimeistä osaa Kristuksen pappispalveluksessa ihmisten pelastamiseksi. Se ilmoittaa totuuden, jota on julistettava, kunnes Vapahtajan välitystyö päättyy ja hän tulee noutamaan kansansa maan päältä luoksensa taivaaseen. Tuomitsemistyön, joka alkoi 1844, täytyy jatkua, kunnes jokaisen ihmisen asia on ratkaistu, sekä elävien että kuolleiden. Tästä syystä se jatkuu ihmiskunnan koetusajan loppuun saakka. Jotta ihmiset voivat valmistautua kestämään tuomiolla, sanoma käskee heitä pelkäämään Jumalaa ja antamaan hänelle kunnian sekä kumartamaan »häntä, joka on tehnyt taivaan ja maan ja meren ja vetten lähteet.» Näiden sanomien vastaanottamisen tulos on ilmoitettu sanoilla: »Tässä on pyhien kärsivällisyys, niiden, jotka pitävät Jumalan käskyt ja Jeesuksen uskon.» Tuomiolle valmistumista varten on välttämätöntä pitää Jumalan laki. Tämä laki on luonteen mittana tuomiolla. Apostoli Paavali sanoo: »Kaikki, jotka lain alaisina ovat syntiä tehneet, ne lain mukaan tuomitaan — sinä päivänä, jona Jumala on tuomitseva ihmisten salaisuudet Kristuksen Jeesuksen kautta», ja hän sanoo, että »lain noudattajat vanhurskautetaan» (Room. 2: 12-16). Usko on välttämätön Jumalan lain pitämiseksi, sillä »ilman uskoa on mahdoton olla otollinen» ja »kaikki, mikä ei ole uskosta, on syntiä» (Hebr. 11: 6; Room. 14: 23).

Ensimmäinen enkeli kehottaa ihmisiä pelkäämään Jumalaa ja kunnioittamaan ja kumartamaan häntä taivaan ja maan Luojana. Tehdäkseen tämän heidän täytyy noudattaa hänen lakiaan. Viisas saarnaaja sanoo: »Pelkää Jumalaa ja pidä hänen käskynsä, sillä niin tulee jokaisen ihmisen tehdä» (Saarn. 12: 13). Mikään palvonta ei miellytä Jumalaa ilman hänen käskyjensä noudattamista. »Rakkaus Jumalaan on se, että pidämme hänen käskynsä.» »Joka korvansa kääntää kuulemasta lakia, sen rukouskin on kauhistus» (1 Joh. 5: 3; Sanani. 28: 9).

Velvollisuus palvella Jumalaa perustuu siihen tosiasiaan, että hän on Luoja, jolle kaikki muut olennot ovat kiitollisuuden velassa olemassaolostaan. Kaikkialla Raamatussa, missä hän vaatii kunnioitusta ja palvontaa yli pakanain jumalien, esitetään todistus hänen luomisvoimastaan. »Kaikki kansojen jumalat ovat epäjumalia, mutta Herra on tehnyt taivaat» (Ps. 96: 5). »Keneenkä siis te vertaatte minut, jonka kaltainen minä olisin, sanoo Pyhä. Nostakaa silmänne korkeuteen ja katsokaa: kuka on nämä luonut?» »Näin sanoo Herra, joka on luonut taivaan - hän on Jumala - joka on valmistanut maan ja tehnyt sen; - - Minä olen Herra, eikä toista ole» (Jes. 40: 25, 26; 45: 18). Psalmi; runoilija sanoo: »Tietäkää, että Herra on Jumala. Hän on meidät [373] tehnyt, ja hänen me olemme.» »Tulkaa, kumartukaamme ja polvistukaamme, polvillemme langetkaamme Herran, meidän Luojamme, eteen» (Ps. 100: 3; 95: 6). Ja pyhät, taivaassa Jumalaa palvovat olennot, esittävät kunnioituksensa perusteen seuraavin sanoin: »Sinä, meidän Herramme ja meidän Jumalamme, olet arvollinen saamaan ylistyksen ja kunnian ja voiman, sillä sinä olet luonut kaikki» (Ilm. 4:11).

Lepopäiväkäskyn merkitys Luojan kunnioittamisessa

Ilmestyskirjan 14. luvussa ihmisiä kehotetaan palvelemaan Luojaa ja ennustetaan tietyn joukon kolminkertaisen sanoman vaikutuksesta pitävän Jumalan käskyt. Yksi näistä käskyistä viittaa välittömästi Jumalaan Luojana. Neljännessä käskyssä sanotaan: »Seitsemäs päivä on Herran, sinun Jumalasi, sapatti. - - Sillä kuutena päivänä Herra teki taivaan ja maan ja meren ja kaikki, mitä niissä on, mutta seitsemäntenä päivänä hän lepäsi; sentähden Herra siunasi lepopäivän ja pyhitti sen» (2 Moos. 20: 10, 11). Edelleen Herra sanoo: »Pyhittäkää minun sapattini; ne olkoot merkkinä välillämme, minun ja teidän, että tulisitte tietämään, että minä olen Herra, teidän Jumalanne» (Hes. 20: 20). Syyksi esitetään, että »kuutena päivänä Herra teki taivaan ja maan, mutta seitsemäntenä päivänä hän lepäsi ja hengähti» (2 Moos. 31:17).

»Sapatin merkitys luomisen muistomerkkinä on siinä, että se jatkuvasti esittää sen todellisen syyn, miksi tulee palvella Jumalaa» - koska hän on Luoja ja me olemme hänen luomiaan olentoja. »Sen tähden sapatti kuuluu aivan Jumalan palvonnan perustukseen, sillä se teroittaa tätä suurta totuutta mitä vaikuttavimmalla tavalla, eikä mikään muu säädös tee sitä. Jumalan palvonnan todellisena perustuksena, ei ainoastaan seitsemäntenä päivänä tapahtuvan vaan kaiken palvonnan, on Luojan ja hänen luomiensa olentojen välinen suhde. Tämä suuri tosiasia ei voi koskaan vanhentua eikä se saa milloinkaan unohtua.»369 Muistuttaakseen ihmisiä jatkuvasti tästä totuudesta Jumala asetti sapatin Eedenissä. Niin kauan kuin se tosiasia, että hän on meidän Luojamme, pysyy meidän palvontamme perusteena, niin kauan sapatti säilyy sen merkkinä ja muistona. Jos sapattia olisi pidetty yleisesti, ihmisten ajatukset ja tunteet olisivat suuntautuneet Luojaan kunnioituksen ja palvonnan kohteena, eikä koskaan olisi ollut yhtään epäjumalanpalvelijaa, jumalankieltäjää tai uskotonta. Sapatin pitäminen on merkki kuuliaisuudesta oikeaa Jumalaa kohtaan, »häntä, joka on tehnyt taivaan ja maan ja meren ja vetten lähteet». Tästä seuraa, että sanoma, joka kehottaa ihmisiä palvelemaan Jumalaa ja pitämään hänen käskynsä, kiinnittää erikoista huomiota neljännen käskyn pitämiseen.

Ilmestyskirjan lohikäärme ja peto

Vastakohtana niille, jotka pitävät Jumalan käskyt ja joilla on Jee- [374] suksen usko, kolmas enkeli osoittaa toista luokkaa, jonka erheistä annetaan vakava ja pelottava varoitus: »Jos joku kumartaa petoa ja sen kuvaa ja ottaa sen merkin otsaansa tai käteensä, niin hänkin on juova Jumalan vihan viiniä» (Ilm. 14: 9, 10). Tämän sanoman käsittämiseksi on välttämätöntä tulkita oikein siinä käytetyt vertauskuvat. Mitä tarkoitetaan pedolla, sen kuvalla ja sen merkillä?

Se profetioiden sarja, jossa nämä vertauskuvat esiintyvät, alkaa Ilmestyskirjan 12. luvulla. Siinä kerrotaan lohikäärmeestä, joka koetti surmata Kristuksen heti hänen synnyttyään. Lohikäärmeen sanotaan olevan saatana (Ilm. 12: 9). Hän yllytti Herodesta surmaamaan Vapahtajan. Mutta saatanan tehokkain ase sodassa Kristusta ja hänen kansaansa vastaan oli ensimmäisinä kristillisinä vuosisatoina Rooman keisarikunta, jossa pakanuus oli vallitsevana uskontona. Siten samalla kun lohikäärme edustaa saatanaa, se on myös pakanallisen Rooman vertauskuva.

13. luvun jakeissa 1-10 kuvataan toista petoa, joka »oli leopardin näköinen» ja jolle lohikäärme antoi »voimansa ja valtaistuimensa ja suuren vallan». Tämä vertauskuva edustaa useimpien protestanttien käsityksen mukaan paavinvaltaa, joka sai vanhan Rooman valtakunnan voiman, valtaistuimen ja vallan. Leopardin näköisestä pedosta sanotaan: »Sille annettiin suu puhua suuria sanoja ja pilkkapuheita. - - Ja se avasi suunsa Jumalaa pilkkaamaan, pilkatakseen hänen nimeänsä ja hänen majaansa, niitä, jotka taivaassa asuvat. Ja sille annettiin valta käydä sotaa pyhiä vastaan ja voittaa heidät, ja sen valtaan annettiin kaikki sukukunnat ja kansat ja kielet ja kansanheimot.» Tämä ennustus, joka on melkein sama kuin Danielin 7. luvun kuvaus pienestä sarvesta, viittaa epäilemättä paavinvaltaan.

»Sille annettiin valta tehdä sitä neljäkymmentä kaksi kuukautta.» Edelleen profeetta sanoo: »Minä näin yhden sen päistä olevan ikäänkuin kuoliaaksi haavoitetun» ja jälleen: »Jos kuka vankeuteen vie, niin hän itse vankeuteen joutuu; jos kuka miekalla tappaa, hänet pitää miekalla tapettaman.» Neljäkymmentäkaksi kuukautta on sama aika kuin Danielin 7. luvussa mainittu »aika ja kaksi aikaa ja puoli aikaa» eli kolme ja puoli vuotta, joka taas on 1260 päivää. Tämä on se aika, jona paavikunta sortaisi Jumalan kansaa. Tämä aika alkoi, kuten aikaisemmin on esitetty, paavin saadessa ylivallan 538 jKr. ja päättyi 1798, jolloin Ranskan armeija otti paavin vangiksi ja paavinvalta sai kuolinhaavan. Niin täyttyi ennustus: »Jos kuka vankeuteen vie, niin hän itse vankeuteen joutuu.»

Karitsansarvinen vainoava peto

Samassa Raamatun luvussa esitetään toinen vertauskuva. Profeetta sanoo: »Minä näin toisen pedon nousevan maasta, ja sillä oli kaksi sarvea niinkuin karitsan sarvet» (Ilm. 13: 11). Sekä tämän pedon ulkonäkö että sen nousemistapa osoittavat, että sen edustama valtakunta on toisenlainen kuin edel- [375] listen vertauskuvien edustamat vallat. Suuret maailmanvallat esitettiin profeetta Danielille petoina, jotka nousivat esille, kun »taivaan neljä tuulta kuohutti suurta merta» (Dan. 7: 2). Ilmestyskirjan 17. luvussa enkeli selittää, että vedet kuvaavat »kansoja ja väkijoukkoja ja kansanheimoja ja kieliä» (Ilm. 17:15). Tuulet ovat taistelun vertauskuva. Ne taivaan neljä tuulta, jotka kuohuttivat suurta merta, kuvaavat kauheita valloitussotia ja vallankumouksia, jolla valtakunnat saivat vallan.

Mutta karitsansarvisen pedon nähtiin »nousevan maasta». Sen sijaan, että olisi syössyt muita kansoja tieltään, niin kuvatun valtakunnan täytyi syntyä ennestään asumattomalle alueelle sekä kasvaa asteittain ja rauhallisesti. Sen tähden se ei voinut nousta vanhan maailman tiheään asuttujen ja taistelevien kansojen keskeltä »kansojen ja väkijoukkojen ja kansanheimojen ja kielten» levottomasta merestä. Sitä on etsittävä läntiseltä pallonpuoliskolta.

Mikä uuden maailman kansakunta oli vuonna 1798 nousemassa valtaan voiman ja suuruuden lupauksin ja maailman huomion puoleensa vetäen? Tämän vertauskuvan soveltamisessa ei ole mitään epävarmuutta. Yksi ja [376] vain yksi kansakunta vastaa ennustuksen yksityiskohtia.

Profetia viittaa selvästi Amerikan Yhdysvaltoihin. Yhä uudelleen ovat puhujat ja historioitsijat tämän kansakunnan nousua ja kasvua kuvaillessaan tietämättään käyttäneet pyhän kirjoittajan ajatuksia, vieläpä hänen sanojaankin. Pedon nähtiin »nousevan maasta», ja kielenkääntäjien mukaan sana, joka tässä on ilmaistu sanalla »nousta», merkitsee kirjaimellisesti kasvamista tai taimelle nousemista kasvin tavoin. Kuten olemme nähneet, kansakunnan täytyi nousta ennestään asumattomalla alueella. Eräs huomattava kirjoittaja käyttää Yhdysvaltojen syntyä kuvaillessaan sanontaa: »Sen tyhjyydestä tulemisen salaisuus». Edelleen hän sanoo: »Hiljaisen kylvön tavoin me kasvoimme valtakunnaksi.»370 Eräs eurooppalainen sanomalehti kuvaili vuonna 1850 Yhdysvaltoja ihmeellisenä valtakuntana, joka »syntyi maan hiljaisuudessa ja joka päivä lisäsi valtaansa ja loistoaan».371 Edward Everett sanoi puhuessaan tämän kansakunnan perustajista, ns. pyhiinvaeltajaisistä: »Etsivätkö he yksinäistä paikkaa, joka olisi vaaraton tuntemattomuutensa tähden ja turvallisen syrjäinen ja jossa Leydenin pieni seurakunta saisi nauttia omantunnon vapautta? Katsokaa valtavia alueita, jotka he ovat rauhallisesti valloittaneet - - ja joille tuoneet ristin liput.»372

»Ja sillä oli kaksi sarvea niinkuin karitsan sarvet.» Karitsan sarvet ilmaisevat nuoruutta, viattomuutta ja lempeyttä, joten ne esittävät sopivasti Yhdysvaltain luonnetta silloin, kun tuo valtakunta 1798 »nousi maasta», kuten profeetalle näytettiin. Niiden kristittyjen joukossa, jotka ensin pakenivat Amerikkaan etsien turvapaikkaa kuningasten sorron ja pappien suvaitsemattomuuden tähden, oli useita, jotka päättivät perustaa valtakunnan yhteiskunnallisen ja uskonnollisen vapauden laajalle perustukselle. Heidän katsantokantansa otettiin huomioon itsenäisyysjulistuksessa, joka esittää sen suuren totuuden, että »kaikki ihmiset ovat luodut samanarvoisiksi» ja kaikilla on luovuttamaton oikeus »elämään, vapauteen ja onnen etsintään». Perustuslaki takaa kansalle itsehallintooikeuden määräten, että kansan valitsemat edustajat säätävät lakeja ja valvovat niiden käyttöä. Kansalle annettiin myös uskonvapaus, niin että jokainen sai palvella Jumalaa omantuntonsa mukaan. Tasavaltalaisuus ja protestanttisuus tulivat kansakunnan johtaviksi periaatteiksi. Ne ovat sen voiman ja menestyksen salaisuutena. Sorretut ja poljetut kaikkialta kristikunnasta ovat muuttaneet tähän maahan mielihalulla ja toiveikkaina. Miljoonat ovat matkanneet sen rantoja kohti, ja Yhdysvallat on noussut yhdeksi maapallon mahtavimmista valtakunnista.

Mutta karitsansarvinen peto »puhui niinkuin lohikäärme. Ja se käyttää kaikkea ensimmäisen pedon valtaa sen nähden ja saattaa maan ja siinä asuvaiset kumartamaan ensimmäistä petoa, sitä, jonka kuolinhaava parani - - se yllyttää maan päällä asuvaiset tekemään sen pedon kuvan, jossa oli [377] miekanhaava ja joka virkosi» (Ilm. 13:11-14).

Karitsan sarvet ja lohikäärmeen ääni osoittavat, että tämän kansakunnan tunnustuksen ja käytännön välillä on huomiota herättävä ristiriita. Kansakunnan »puhuminen» merkitsee sen lakia säätävien ja oikeudenkäyttöä hoitavien viranomaisten toimintaa. Tällä toiminnalla se kieltää ne vapaamieliset ja rauhaa rakentavat periaatteet, jotka se on asettanut politiikkansa perustaksi. Ennustus lohikäärmeen tavoin puhumisesta ja ensimmäisen pedon vallan käyttämisestä viittaa selvästi sen suvaitsemattomuuden ja vainon hengen kehittymiseen, jota lohikäärmeen ja leopardin vertauskuvilla esitetyt vallat ilmaisivat. Ilmoitus, että kaksisarvinen peto »saattaa maan ja siinä asuvaiset kumartamaan ensimmäistä petoa», osoittaa, että tämä kansakunta on käyttävä arvovaltaansa sellaisen uskonnollisen tavan voimaan saattamiseen, joka merkitsee jumalallisen kunnioituksen osoitusta paavinvallalle.

Sellainen teko olisi selvästi vastoin tämän valtakunnan periaatteita, vastoin sen omaksumaa vapaamielistä oikeusjärjestystä, vastoin sen itsenäisyysjulistuksen suoria ja juhlallisia lupauksia ja myös vastoin perustuslakia. Valtakunnan perustajat koettivat viisaasti varoa, ettei kirkko pääsisi käyttämään maallista valtaa, mikä väistämättömästi johtaisi suvaitsemattomuuteen ja vainoon. Perustuslaki määrää, että »kongressi ei säädä mitään lakia uskonnon vakiinnuttamiseksi tai vapaan uskonnonharjoituksen estämiseksi» ja että »mitään uskonnollista koetinta ei aseteta ehdoksi julkiseen toimeen pääsemiselle Yhdysvalloissa». Vain karkeasti rikkomalla näitä kansakunnan vapautta suojelevia määräyksiä maallinen valta voi pakottaa ihmisiä noudattamaan joitakin uskonnollisia menoja. Mutta sellaisen toiminnan ristiriitaisuus ei ole suurempi kuin vertauskuvassa esitetyn. Karitsansarvinen peto - tunnustuksen mukaan puhdas, lempeä ja viaton - puhuu niin kuin lohikäärme.

»Se yllyttää maan päällä asuvaiset tekemään sen pedon kuvan, jossa oli miekanhaava ja joka virkosi.» Tässä esitetään selvästi hallitusmuoto, jossa lainsäädäntövalta on kansalla. Tämä on mitä huomionarvoisin todistus siitä, että ennustuksessa mainittu valtakunta on Yhdysvallat.

Pedon kuva

Mutta mikä on pedon kuva ja miten se tehdään? Kuvan tekee kaksisarvinen peto, ja se on ensimmäisen pedon kuva. Saadaksemme tietää, millainen kuva on ja miten se tehdään, meidän on siis tutkittava itse pedon eli paavinvallan luonteenomaisia piirteitä.

Kun alkuseurakunta turmeltui luopumalla evankeliumin yksinkertaisuudesta ja hyväksymällä pakanallisia menoja ja tapoja, se kadotti Jumalan Hengen ja voiman. Hallitakseen kansan omaatuntoa se etsi maallisen vallan tukea. Seurauksena oli paavinvalta, kirkko, joka valvoi valtiovaltaa ja käytti sitä omien tarkoitustensa edistämiseen, erityisesti harha- [378] oppisten rankaisemiseen. Jotta Yhdysvallat voisi tehdä pedon kuvan, täytyy uskonnollisen vallan valvoa hallitusta siten, että kirkko voisi käyttää valtiovaltaa omien tarkoitustensa toteuttamiseen.

Milloin hyvänsä kirkko on saanut maallista valtaa, se on käyttänyt sitä niiden rankaisemiseen, jotka ovat poikenneet sen opeista. Protestanttiset kirkkokunnat, jotka ovat seuranneet Rooman jälkiä liittoutumalla maallisten valtojen kanssa, ovat osoittaneet samanlaista halua rajoittaa omantunnon vapautta. Tästä on esimerkkinä Englannin kirkon toimeenpanema pitkäaikainen eriuskoisten vaino. Tuhansien eriuskoisten saarnaajien täytyi 1500-ja 1600-luvulla jättää seurakuntansa, ja monet, sekä papit että maallikot, joutuivat maksamaan sakkoja, kärsimään vankeutta, ki- [379] dutusta ja marttyyrikuoleman.

Luopumus johti varhaisseurakunnan etsimään apua maalliselta vallalta, ja tämä valmisti tietä paavinvallalle eli pedolle. Paavali sanoo: »Se päivä ei tule, ennenkuin luopumus ensin tapahtuu ja laittomuuden ihminen ilmestyy» (2 Tess. 2: 3). Samoin kirkossa tapahtuva luopumus valmistaa tietä pedon kuvalle.

Raamattu todistaa, että ennen Herran tuloa vallitsee samanlainen uskonnollinen rappiotila kuin ensimmäisinä vuosisatoina. »Viimeisinä päivinä on tuleva vaikeita aikoja. Sillä ihmiset ovat silloin itserakkaita, rahanahneita, kerskailijoita, ylpeitä, herjaajia, vanhemmilleen tottelemattomia, kiittämättömiä, epähurskaita, rakkaudettomia, epäsopuisia, panettelijoita, hillittömiä, raakoja, hyvän vihamiehiä, pettureita, väkivaltaisia, pöyhkeitä, hekumaa enemmän kuin Jumalaa rakastavia; heissä on jumalisuuden ulkokuori, mutta he kieltävät sen voiman» (2 Tim. 3: 1-5). »Henki sanoo selvästi, että tulevina aikoina moniaat luopuvat uskosta ja noudattavat villitseviä henkiä ja riivaajien oppeja» (1 Tim. 4: 1). Saatana on vaikuttava »valheen kaikella voimalla ja tunnusteoilla ja ihmeillä ja kaikilla vääryyden viettelyksillä niille, jotka joutuvat kadotukseen, sentähden etteivät ottaneet vastaan rakkautta totuuteen, voidaksensa pelastua. Ja sentähden Jumala lähettää heille väkevän eksytyksen, niin että he uskovat valheen» (2 Tess. 2: 9-11). Kun tämä jumalattomuuden tila saavutetaan, seuraa samoja ilmiöitä kuin ensimmäisinäkin vuosisatoina.

Monet katsovat sen suuren eroavuuden, joka ilmenee protestanttisten kirkkokuntien opeissa, ratkaisevasti osoittavan, ettei milloinkaan voida aikaansaada tässä asiassa yhdenmukaisuutta. Mutta protestanttisissa kirkkokunnissa on vuosia ollut voimakas ja kasvava pyrkimys muodostaa liitto yhteisten opinkohtien perusteella. Tällaisen liiton saamiseksi on tietysti erimielisyyttä aiheuttavien kysymysten käsittelystä luovuttava, olivatpa ne Raamatun näkökulmasta miten tärkeitä tahansa.

Charles Beecher selitti eräässä saarnassaan vuonna 1846, että »evankelisten, protestanttisten kirkkokuntien saarnaajat eivät ainoastaan valmistu hirveän ihmispelon puristuksessa, vaan myös elävät, liikkuvat ja hengittävät sellaisessa perinpohjin turmeltuneessa ilmapiirissä, missä heidän luonteensa huonoja puolia alati vaaditaan vaientamaan totuutta [380] ja kumartamaan luopumuksen voimaa. Eikö Rooman kirkolle käynyt tällä tavalla? Emmekö elä uudelleen sen elämää? Ja mitä näemme läheisessä tulevaisuudessa? Jälleen yleisen kirkolliskokouksen! Maailmankokouksen! Evankelisen liiton ja yleismaailmallisen uskontunnustuksen!»373 Kun tämä saavutetaan, silloin täydelliseen yhtenäisyyteen pyrittäessä on vain yksi askel väkivallan käyttöön.

Kun Yhdysvaltain johtavat kirkkokunnat yhteisiin opinkohtiin perustuvana liittona taivuttavat valtion pakkokeinoin saattamaan voimaan niiden määräykset ja tukemaan niiden omaksumaa käytäntöä, silloin protestanttinen Amerikka on tehnyt roomalaiskatolisen pappisvallan kuvan, ja sen väistämättömänä seurauksena on yhteiskunnallisten rangaistusten määrääminen toisin ajatteleville.

Kaksisarvinen peto »saa [käskee] kaikki, pienet ja suuret, sekä rikkaat että köyhät, sekä vapaat että orjat, panemaan merkin oikeaan käteensä tai otsaansa, ettei kukaan muu voisi ostaa eikä myydä kuin se, jossa on merkki: pedon nimi tai sen nimen luku» (Ilm. 13: 16,17). Kolmannen enkelin varoitus kuuluu: »Jos joku kumartaa petoa ja sen kuvaa ja ottaa sen merkin otsaansa tai käteensä, niin hänkin on juova Jumalan vihan viiniä.» Tässä sanomassa mainittu »peto», jonka palvonnan kaksisarvinen peto väkisin saattaa voimaan, on Ilmestyskirjan 13. luvussa kuvattu leopardin näköinen ensimmäinen peto paavikunta. »Pedon kuva» esittää langenneen protestanttisuuden sellaista muotoa, joka kehittyy protestanttisten kirkkokuntien etsiessä maallisen vallan apua oppiensa voimaan saattamiseksi. Vielä on selitettävä, mikä on »pedon merkki».

Pedon merkki

Kun ennustuksessa on varoitettu pedon ja sen kuvan kumartamisesta, annetaan seuraava selitys: »Tässä on pyhien kärsivällisyys, niiden, jotka pitivät Jumalan käskyt ja Jeesuksen uskon.» Koska ne, jotka pitävät Jumalan käskyt, asetetaan vastakohdaksi niille, jotka kumartavat petoa ja sen kuvaa ja ottavat sen merkin, seuraa tästä, että toisaalta Jumalan lain pitäminen ja toisaalta sen rikkominen muodostavat Jumalan palvelijain ja pedon palvelijain välillä olevan eron.

Pedon ja näin ollen myös sen kuvan erikoisena tuntomerkkinä on Jumalan käskyjen rikkominen. Daniel sanoo pienestä sarvesta eli paavinvallasta: »Hän pyrkii muuttamaan ajat ja lain» (Dan. 7: 25). Tätä samaa valtaa Paavali nimittää »laittomuuden ihmiseksi», joka oli korottava itsensä Jumalan yläpuolelle. Toinen ennustus täydentää toista. Paavikunta voi korottaa itsensä Jumalan yläpuolelle vain muuttamalla hänen lakiaan. Se, joka tietoisesti noudattaa näin muutettua lakia, antaa ylimmän kunnian sille vallalle, joka muutoksen teki. Sellainen kuuliaisuus paavillisia lakeja kohtaan olisi merkki siitä, että totellaan paavia eikä Jumalaa.

Paavikunta on koettanut muuttaa Jumalan lakia. Se on jättänyt [381] laista pois toisen käskyn, joka kieltää kuvien palvonnan, ja on muuttanut neljännen käskyn sellaiseksi, että se oikeuttaa pitämään ensimmäisen päivän lepopäivänä seitsemännen päivän asemesta. Mutta katolilaiset selittävät toisen käskyn poisjättämisen syyksi sen, että se heidän mielestään on tarpeeton, koska se sisältyy ensimmäiseen käskyyn, ja että he esittävät lain juuri sellaisena kuin Jumala on tarkoittanut sen ymmärrettäväksi. Sen tähden tämä ei voi olla profeetan ennustama muutos. Kun sanotaan: »Hän pyrkii muuttamaan ajat ja lain», tarkoitetaan tahallista, harkittua muutosta. Ennustuksen täyttää tarkasti neljänteen käskyyn tehty muutos. Tämän muutoksen tueksi esitetään yksinomaan kirkon arvovalta. Tässä paavinvalta avoimesti korottaa itsensä Jumalan yläpuolelle.

Kun Jumalan palvelijat tullaan erikoisesti tuntemaan kuuliaisuudesta neljättä käskyä kohtaan - sillä tämä on hänen luovan voimansa merkki ja todistus hänen oikeudestaan vaatia ihmisiltä kunnioitusta ja uskollisuutta - tullaan pedon palvelijat tuntemaan heidän pyrkimyksestään halventaa Luojan muistomerkkiä ja korottaa Rooman säädostä. Sunnuntain korottamiseksi paavikunta ensin esitti röyhkeät vaatimuksensa374, ja sen ensimmäinen turvautuminen valtion apuun tapahtui kansan pakottamiseksi viettämään sunnuntaita »Herran päivänä». Mutta Raamattu tarkoittaa Herran päivällä seitsemättä päivää eikä ensimmäistä. Kristus sanoi: »Ihmisen Poika siis on sapatinkin herra.» Neljännessä käskyssä sanotaan: »Seitsemäs päivä on Herran, sinun Jumalasi, sapatti.» Jesajan kirjassa Herra käyttää siitä nimitystä »minun pyhäpäiväni» (Mark. 2: 28; Jes. 58:13).

Sen usein esitetyn väitteen, että Kristus muutti sapatin, kumoavat hänen omat sanansa. Vuorisaarnassaan hän sanoo: »Älkää luulko, että minä olen tullut lakia tai profeettoja kumoamaan; en minä ole tullut kumoamaan, vaan täyttämään. Sillä totisesti minä sanon teille: kunnes taivas ja maa katoavat, ei laista katoa pieninkään kirjain, ei ainoakaan piirto, ennenkuin kaikki on tapahtunut. Sentähden, joka purkaa yhdenkään näistä pienimmistä käskyistä ja sillä tavalla opettaa ihmisiä, se pitää pienimmäksi taivasten valtakunnassa kutsuttaman; mutta joka sitä noudattaa ja niin opettaa, se pitää kutsuttaman suureksi taivasten valtakunnassa» (Matt. 5:17-19).

Protestantit myöntävät yleisesti, ettei Raamattu anna valtuuksia sapatin muuttamiseen. Tämä on esitetty selvästi amerikkalaisen traktaattiseuran ja amerikkalaisen sunnuntaikouluyhdistyksen julkaisuissa. Eräässä niistä myönnetään, ettei Uudessa testamentissa ole mitään nimenomaista käskyä sunnuntaista, viikon ensimmäisestä päivästä, eikä erityisiä ohjeita sen viettoon.375

Toisessa julkaisussa sanotaan: »Ennen Kristuksen kuolemaa ei päivää ollut muutettu»; ja »niin pitkälle kuin on muistiinpanoja, he [apostolit] eivät antaneet mitään selvää käskyä seitsemännen [382] päivän sapatin hylkäämisestä ja viikon ensimmäisen päivän viettämisestä lepopäivänä.»376

Roomalaiskatolilaiset myöntävät heidän kirkkonsa muuttaneen sapatin ja selittävät, että protestantit sunnuntain pyhittämisellään tunnustavat sen vallan. Kirjassa Catholic Catechism of Christian Religion tehdään kysymys: Mitä päivää on vietettävä lepopäivänä neljännen käskyn mukaan? ja siihen vastataan: »Vanhan lain aikana pyhitettiin lauantaita, mutta kirkko, Jeesuksen Kristuksen opettamana ja Jumalan Hengen johtamana, on asettanut sunnuntain lauantain paikalle. Sen tähden me pidämme nyt pyhänä ensimmäistä päivää, emmekä seitsemättä. Sunnuntai on nyt Herran päivä.»

Paavilliset kirjailijat esittävät katolisen kirkon vallan merkkinä »sunnuntain tekemisen lepopäiväksi lauantain asemesta, minkä protestantitkin hyväksyvät - - sillä kun he pitävät lepopäivänä sunnuntaita, he tunnustavat kirkon vallan määrätä juhlapäiviä ja vaatia niiden pitämistä, selittämällä laiminlyönnin synniksi.»377 Mitä muuta sapatin muutos silloin on kuin Rooman kirkon vallan merkki - »pedon merkki» ?

Protestantit mukautuvat Rooman esimerkkiin

Rooman kirkko ei ole lakannut vaatimasta ylintä määräysvaltaa ja kun maailma ja protestanttiset kirkkokunnat hyväksyvät sen asettaman lepopäivän hyläten Jumalan määräämän, ne itse asiassa myöntyvät tähän vaatimukseen. Kenties vedotaan perimätapaan ja kirkkoisiin tämän muutoksen puolustukseksi, mutta näin tekemällä syrjäytetään se periaate, joka erottaa protestantit Roomasta, nimittäin että »Raamattu ja yksin Raamattu» on protestanttien uskonnon perustus. Paavilaiset voivat nähdä, että protestantit pettävät itseään, kun he sulkevat tahallisesti silmänsä tähän kysymykseen vaikuttavilta tosiasioilta. Kun sunnuntain pyhittämistä vaativa liike edistyy, he iloitsevat ja pitävät varmana, että se lopulta johtaa koko protestanttisen maailman Rooman lipun alle.

Katolilaiset selittävät, että protestantit osoittavat vastaväitteistään huolimatta kunnioitusta katolisen kirkon arvovallalle viettämällä sunnuntaita lepopäivänä. Pakottamalla ihmisiä pyhittämään sunnuntaita protestanttiset kirkkokunnat pakottavat heitä kumartamaan paavin valtaa eli petoa. Ne, jotka ymmärtäen neljännen käskyn vaatimukset valitsevat lepopäiväkseen oikean sapatin asemesta väärän, kunnioittavat tuolla teollaan sitä valtaa, joka väärän lepopäivän on määrännyt. Mutta kirkkokunnat, jotka maallisen vallan avulla saattavat voimaan uskonnollisen velvollisuuden, tekisivät pedon kuvan. Sen tähden sunnuntain pyhittämisen voimaan saattaminen Yhdysvalloissa merkitsisi pedon ja sen kuvan palvonnan toteuttamista.

Menneiden sukupolvien kristityt viettivät sunnuntaita ja luulivat siten pitävänsä Raamatun sapattia. Vieläkin on kaikissa kirkkokunnissa, myös roomalaiskato- [383] lisessa, tosi kristittyjä, jotka vilpittömästi uskovat, että sunnuntai on Jumalan määräämä lepopäivä. Jumala hyväksyy heidän tarkoitustensa vilpittömyyden ja heidän rehellisen vaelluksensa hänen edessään. Mutta kun sunnuntain viettäminen säädetään lailla ja maailma saa valoa oikean sapatin velvoituksista, silloin jokainen, joka rikkoo Jumalan käskyn noudattaakseen määräystä, joka ei ole korkeamman vallan kuin Rooman kirkon antama, kunnioittaa sen kautta paavinvaltaa Jumalaa korkeampana. Hän osoittaa kunnioitusta Rooman kirkolle ja sille vallalle, joka koettaa pakottaa noudattamaan Rooman säätämää lakia. Hän kumartaa petoa ja sen kuvaa. Kun ihmiset silloin hylkäävät sen säännöksen, jonka Jumala on selittänyt valtansa merkiksi, ja sen asemesta kunnioittavat sitä, minkä Rooma on valinnut ylivaltansa merkiksi, he ottavat sen kautta merkin uskollisuudesta Roomaa kohtaan - »pedon merkin». Vasta sitten, kun tämä kysymys on selvästi esitetty kansalle ja ihmiset joutuvat valitsemaan Jumalan käskyjen ja ihmisten käskyjen välillä, ne, jotka jatkavat Jumalan käskyn rikkomista, ottavat pedon merkin.

Kolmannen enkelin sanomassa on kauhein uhkaus, mikä milloinkaan on kohdistettu kuolevaisiin. Synnin, joka vetää alas Jumalan vihan armolla sekoittamattomana, täytyy olla kauhea. Ihmisiä ei jätetä pimeyteen tämän tärkeän asian suhteen. Tätä syntiä koskeva varoitus annetaan maailmalle, ennen kuin Jumalan tuomiot kohtaavat sitä, jotta kaikki voivat tietää, miksi ne tulevat, ja saisivat tilaisuuden paeta niitä. Ennustuksessa sanotaan, että ensimmäinen enkeli esitti sanomansa »kaikille kansanheimoille ja sukukunnille ja kielille ja kansoille». Kolmannen enkelin varoitus, joka on saman kolminkertaisen sanoman osa, on leviävä yhtä laajalle. Ennustuksen mukaan keskitaivaalla lentävä enkeli julistaa sitä suurella äänellä, ja se tulee herättämään maailman huomion.

Tämän taistelun tuloksena koko kristikunta jakaantuu kahteen suureen luokkaan niihin, jotka pitävät Jumalan käskyt ja Jeesuksen uskon, ja niihin, jotka kumartavat petoa ja sen kuvaa ja ottavat sen merkin. Vaikka kirkko ja valtio yhdistävät voimansa pakottaakseen »kaikki, pienet ja suuret, sekä rikkaat että köyhät, sekä vapaat että orjat» ottamaan »pedon merkin» (Ilm. 13: 16), Jumalan kansa ei kuitenkaan ota sitä. Patmoksen profeetta näki »niiden, jotka olivat saaneet voiton pedosta ja sen kuvasta ja sen nimen luvusta, seisovan sillä lasisella merellä, ja heillä oli Jumalan kanteleet. Ja he veisasivat Mooseksen, Jumalan palvelijan, virttä ja karitsan virttä» (Ilm. 15: 2, 3). [384]

Luku 26—Viimeisten päivien uudistustyö

Viimeisinä päivinä toimeenpantavasta sapatin uudistuksesta profeetta Jesaja ennustaa: »Näin sanoo Herra: Noudattakaa oikeutta ja tehkää vanhurskaus, sillä minun autuuteni on lähellä ja minun vanhurskauteni ilmestyy. Autuas se ihminen, joka tämän tekee, se ihmislapsi, joka tässä pysyy, joka pitää sapatin eikä sitä riko, joka varoo kätensä tekemästä mitään pahaa!» »Ja muukalaiset, jotka ovat liittyneet Herraan, palvellakseen häntä ja rakastaakseen Herran nimeä, ollakseen hänen palvelijoitansa, kaikki, jotka pitävät sapatin eivätkä sitä riko ja pysyvät minun liitossani, ne minä tuon pyhälle vuorelleni ja ilahutan heitä rukoushuoneessani» (Jes. 56:1, 2, 6, 7).

Lepopäivän ennalleen asettaminen

Nämä sanat soveltuvat kristilliseen aikaan, kuten tekstiyhteys osoittaa: »Herra, Herra sanoo, hän, joka kokoaa Israelin karkoitetut: Minä kokoan vielä muitakin sen koottujen lisäksi» (Jes. 56: 8). Tässä on ennustettuna pakanain kokoaminen evankeliumin kautta ja julistettu siunaus niille, jotka silloin kunnioittavat sapattia. Siten neljännen käskyn velvoitus ulottuu Kristuksen ristiinnaulitsemisen, kuolleista nousemisen ja taivaaseen astumisen jälkeiseenkin aikaan, jolloin hänen palvelijoittensa piti julistaa ilosanomaa kaikille kansoille.

Herra kehottaa saman profeetan kautta: »Sido todistus talteen, lukitse laki sinetillä minun opetuslapsiini» (Jes. 8: 16). Jumalan lain sinetti on neljännessä käskyssä. Kymmenestä käskystä on tämä ainoa, joka esittää Lainsäätäjän sekä nimen että arvon. Se ilmoittaa, että hän on taivaan ja maan Luoja ja sen perusteella oikeutettu ennen kaikkia muita vaatimaan kunnioitusta ja palvelusta. Tämän käskyn ulkopuolella kymmenen käskyn laissa ei mikään ilmaise, mikä valta on lain antanut. Kun paavinvalta muutti sapatin, se otti sinetin pois laista. Jeesuksen opetuslapsia kehotetaan palauttamaan se korottamalla neljännen käskyn sapatti oikeaan asemaansa Luojan suurten tekojen muistona ja hänen valtansa merkkinä.

»Pysykää laissa ja todistukses- [385] sa!» On paljon ristiriitaisia oppeja ja teorioita, mutta Jumalan laki on ainoa erehtymätön ohje, jolla kaikki mielipiteet, opit ja teoriat on koeteltava. Profeetta sanoo: »Elleivät he näin sano, ei heillä aamunkoittoa ole» (Jes. 8: 20).

Herra käskee edelleen: »Huuda täyttä kurkkua, älä säästä, korota äänesi niinkuin pasuuna, ilmoita minun kansalleni heidän rikoksensa ja Jaakobin huoneelle heidän syntinsä.» Ei jumalatonta maailmaa vaan niitä, joista Herra käyttää nimitystä »minun kansani», on nuhdeltava heidän rikoksistaan. Hän jatkaa: »Minua he muka etsivät joka päivä ja haluavat tietoa minun teistäni niinkuin kansa, joka tekee vanhurskautta eikä hylkää Jumalansa oikeutta» (Jes. 58: 1, 2). Tässä esitetään ihmisluokka, joka luulee olevansa vanhurskas ja näyttää osoittavan suurta intoa Jumalan palvelemisessa. Mutta sydänten tutkijan vakava ja ankara nuhde osoittaa noiden ihmisten polkevan maahan Jumalan käskyt.

Profeetta ilmoittaa hylätyn käskyn seuraavasti: »Sinä kohotat perusmuurit, muinaisten polvien laskemat; ja sinun nimesi on oleva: ’halkeamain umpeenmuuraaja’ ja ’teitten korjaaja maan asuttamiseksi’. Jos sinä pidätät jalkasi sapattia rikkomasta, niin ettet toimita omia asioitasi minun pyhäpäivänäni, vaan kutsut sapatin ilopäiväksi, Herran pyhäpäivän kunnioitettavaksi ja kunnioitat sitä, niin ettet toimita omia toimiasi, et aja omia asioitasi etkä puhu joutavia, silloin on ilosi oleva Herrassa» (Jes. 58: 12-14). Tämäkin ennustus soveltuu meidän aikaamme. Halkeama tehtiin Jumalan lakiin, kun Rooman valta muutti sapatin. Mutta on tullut aika, jolloin tämä jumalallinen säädös on palautettava ennalleen. Halkeama on muurattava umpeen ja muinaisten polvien laskemat perusmuurit on kohotettava.

Aadam piti Luojan levon ja siunauksen pyhittämää sapattia viattomuuden tilassaan pyhässä Eedenissä ja myös langenneena ja katuvana, kun hänet oli karkotettu onnellisesta kodistaan. Sitä viettivät kaikki patriarkat Aabelista hurskaaseen Nooaan, Aabrahamiin ja Jaakobiin saakka. Kun valittu kansa oli Egyptin orjuudessa, monet unohtivat Jumalan lain vallitsevan epäjumalanpalveluksen keskellä, mutta kun Herra vapautti Israelin, hän julisti pelottavan juhlallisesti lakinsa kokoontuneelle kansalle, jotta se tuntisi hänen tahtonsa sekä aina pelkäisi jatottelisi häntä.

Siitä päivästä nykyaikaan asti tieto Jumalan laista on säilynyt maan päällä, ja neljännen käskyn sapattia on pidetty pyhänä. Vaikka »laittomuuden ihmisen» onnistui tallata jalkoihinsa Jumalan pyhä päivä, hänen ylivaltansakin aikana on ollut syrjäisissä paikoissa uskollisia sieluja, jotka ovat sitä kunnioittaneet. Uskonpuhdistuksen jälkeen on jokaisessa sukupolvessa ollut niitä, jotka ovat pitäneet sitä pyhänä. Jumalan lain pysyvyydestä ja luomisen muistoksi säädetyn sapatin pyhästä velvoituksesta on jatkuvasti ollut todistajia, joskin usein moitteen ja vainon keskellä.

Nämä totuudet, jotka on esitetty Ilmestyskirjan 14. Luvussa »ian- [386] kaikkisen evankeliumin» yhteydessä, ovat Kristuksen seurakunnan tuntomerkkinä hänen ilmestymisensä aikana. Kolminkertaisen sanoman tuloksena julistetaan: »Tässä on pyhien kärsivällisyys, niiden, jotka pitävät Jumalan käskyt ja Jeesuksen uskon.» Tämä on viimeinen sanoma, joka julistetaan ennen Herran tuloa. Välittömästi tämän julistuksen jälkeen profeetta näkee Ihmisen Pojan tulevan kirkkaudessa korjaamaan maan sadon.

Ne, jotka vastaanottivat pyhäkköä ja Jumalan lain muuttumattomuutta koskevan valon, valtasi ilo ja ihmettely, kun he näkivät heille selvinneen totuuden järjestelmän kauneuden ja sopusoinnun. He toivoivat, että se valo, joka heistä näytti niin kallisarvoiselta, voitaisiin antaa kristityille, eivätkä he voineet muuta kuin uskoa, että se otettaisiin iloiten vastaan. Mutta totuudet, jotka saattoivat vastaanottajan ristiriitaan maailman kanssa, eivät olleet tervetulleita monille niistä, jotka väittivät olevansa kristittyjä. Neljännen käskyn noudattaminen vaati uhria, mistä useimmat kieltäytyivät.

Kiista oikeasta lepopäivästä

Kun sapatin vaatimukset esitettiin, monet järkeilivät maailmanlasten tavoin. He sanoivat: »Me olemme aina pitäneet sunnuntain pyhänä, meidän isämme ovat tehneet samoin ja monet hyvät ja hurskaat sunnuntain pyhittäjät ovat kuolleet onnellisina. Jos he olivat oikeassa, olemme mekin. Tämän uuden sapatin noudattaminen saattaisi meidät ristiriitaan maailman kanssa, emmekä voisi siihen mitään vaikuttaa. Mitä pieni seitsemättä päivää pyhittävien joukko voi toivoa saavansa aikaan koko maailmaa vastaan, joka pitää sunnuntaita pyhänä?» Sa manlaisin todistein juutalaiset koettivat puolustaa menettelyään, kun he hylkäsivät Kristuksen Jumala oli hyväksynyt heidän isänsä, kun he toivat hänelle uhrinsa. Miksi lapset eivät voisi pelastua samalla tavalla? Samoin oli Lutherin aikana. Paavin kannattajat sanoivat, että tosi kristittyjä oli kuollut katolisessa uskossa, ja se osoitti tuon uskonnon riittävän pelastumiseen. Sellainen päättely osoittautuisi suureksi esteeksi kaikelle kristillisen uskon ja elämän edistymiselle.

Monet esittivät, että sunnuntain vietto on ollut kirkon vakiintunut oppi ja laajalle levinnyt tapa Useiden vuosisatojen aikana. Tähän vastattiin osoittamalla, että sapatti ja sen vietto olivat vieläkin vanhempia ja laajemmalle levinneitä, jopa yhtä vanhoja kuin maailma ja sekä enkelien että Jumalan hyväksymiä. Kun maan perustukset laskettiin, kun aamutähdet kaikki iloitsivat ja kaikki Jumalan pojat riemuitsivat, silloin laskettiin sapatinkin perustus (Job. 38: 6, 7; 1 Moos. 2. 1-3). Tällä säädöksellä on täysi oikeus vaatia meidän kunnioitustamme. Sitä ei antanut inhimillinen valta, eikä se perustu ihmisten perimätietoon. Vanhaikäinen vahvisti sen ja hänen ikuinen sanansa käski sitä noudattaa.

Kun kansan huomio kiinnittyi sapatin uudistamista koskevaan [387] kysymykseen, sen saarnaajat vääristelivät Jumalan sanaa selittäen sen todistuksia sellaisella tavalla, joka parhaiten rauhoittaisi kyselevät mielet. Ne, jotka eivät itse tutkineet Raamattua, hyväksyivät tyytyväisinä ne johtopäätökset, jotka olivat sopusoinnussa heidän toiveittensa kanssa. Useat koettivat kumota totuutta järkeilyllä, viisastelulla, isien perimätiedoilla ja kirkon arvovallalla. Sapatin kannattajat taas vetosivat Raamattuun puolustaessaan neljännen käskyn pätevyyttä. Vaatimattomassa asemassa olevat ihmiset, joiden ainoana aseena oli Jumalan sana, vastustivat oppineiden miesten hyökkäyksiä. Nämä hämmästyivät ja vihastuivat, kun he huomasivat kaunopuheiset viisastelunsa voimattomiksi sellaisten ihmisten yksinkertaista ja suoraa todistelua vastaan, jotka olivat perehtyneet enemmän Raamattuun kuin yliopistojen opettamiin hienouksiin.

Saamatta Raamatusta tukea näkemykselleen monet esittivät väsymättömän sitkeästi perusteluaan: »Miksi oppineet miehemme eivät ymmärrä tätä sapattikysymystä? Vain harvat uskovat, niin kuin te uskotte. On mahdotonta, että te olette oikeassa ja kaikki maailman oppineet miehet väärässä.» He unohtivat, että samaa todistelua oli käytetty Kristusta ja hänen apostolejaan vastaan.

Sellaisen todistelun kumoamiseksi tarvitsi vain viitata Raamatun opetuksiin ja Jumalan menettelytapaan kansansa suhteen kaikkina aikoina. Jumala vaikuttaa sellaisten henkilöiden kautta, jotka kuuntelevat ja tottelevat hänen ääntänsä, jotka tarvittaessa ovat valmiit esittämään vastenmielisiäkin totuuksia ja jotka eivät pelkää nuhdella vallitsevista synneistä. Syynä siihen, miksi hän ei useammin valitse oppineita ja korkeassa asemassa olevia henkilöitä uudistusliikkeiden johtajiksi, on se, että he luottavat uskontunnustuksiinsa, teorioihinsa ja jumaluusopillisiin järjestelmiinsä eivätkä tunne tarvetta tulla Jumalan opettamiksi. Ainoastaan ne, joilla on henkilökohtainen yhteys viisauden lähteeseen, kykenevät ymmärtämään tai selittämään Raamattua. Totuuden julistajiksi kutsutaan joskus henkilöitä, joilla on vain vähän koulutietoa. Näin ei tapahdu sen tähden, että he ovat oppimattomia, vaan sen tähden, etteivät he ole liian itseriittoisia tullakseen Jumalan opettamiksi. He oppivat Kristuksen koulussa, ja heidän nöyryytensä ja kuuliaisuutensa tekevät heidät suuriksi. Uskomalla heille tiedon totuudestaan Jumala antaa heille kunnian, johon verrattuna maallinen kunnia ja inhimillinen suuruus ovat vähäarvoisia.

Aikamäärien asettelu johtaa epäuskoon

Adventistien enemmistö hylkäsi pyhäkköä ja Jumalan lakia koskevat totuudet. Monet hylkäsivät myös uskonsa Kristuksen tulemiseen ja omaksuivat vääriä ja ristiriitaisia käsityksiä tätä asiaa koskevista ennustuksista. Jotkut erehtyivät määräämään useita kertoja Kristuksen tulemisen ajan. Pyhäkkökysymykseen loistava valo olisi näyttänyt heille, [388] ettei mikään profeetallinen aikakausi ulotu Kristuksen toiseen tulemiseen asti eikä tälle tapahtumalle ole ennustettu mitään tarkkaa aikaa. Mutta kääntyen pois valosta he määräsivät Herran tulemisen ajan kerta kerran jälkeen ja kokivat aina pettymyksen.

Kun Tessalonikan seurakunta omaksui vääriä käsityksiä Kristuksen tulemisesta, apostoli Paavali neuvoi heitä tutkimaan huolellisesti toivonsa ja odotuksensa perusteita Jumalan sanan avulla. Hän esitti heille, mitä oli ennustettu tapahtuvaksi ennen Kristuksen tuloa ja osoitti, ettei heillä ollut syytä odottaa häntä heidän elinaikanaan. »Älkää antako kenenkään vietellä itseänne millään tavalla» (2 Tess. 2: 3), kuuluvat hänen varoittavat sanansa. Jos he hellisivät toiveita, joille ei ole Raamatun tukea, he alkaisivat toimia väärällä tavalla, pettymys asettaisi heidät alttiiksi uskottomien pilkalle, he joutuisivat vaaraan masentua ja tulisivat kiusatuiksi epäilemään niitä totuuksia, jotka olivat tärkeitä heidän pelastumiselleen. Apostolin neuvo tessalonikalaisille antaa tärkeän opetuksen niille, jotka elävät viimeisinä päivinä. Monet adventistit ovat tunteneet, että jos he eivät voisi kiinnittää uskoaan määrättyyn Herran tulemisen aikaan, he eivät voisi olla innokkaita ja ahkeria valmistautumisessa sitä varten. Mutta kun heidän toivonsa herää kerta toisensa jälkeen vain sortuakseen, heidän uskonsa saa sellaisen iskun, että heidän on melkein mahdotonta innostua suurista profeetallisista totuuksista.

Määrätyn ajan saarnaaminen tuomion alkamisen hetkeksi ensimmäistä sanomaa julistettaessa oli Jumalan määräämä. Tämän sanoman perustuksena olevassa profeetallisten aikakausien laskennassa, joka osoitti 2300 päivän päättyneen syksyllä 1844, ei ole virhettä. Uudistetut yritykset löy tää uusia ajankohtia profeetallisten aikakausien alulle ja lopulle ja näiden mielipiteiden tukemiseksi esitetyt väärät päätelmät eivät ainoastaan johda ihmisiä pois nykyisestä totuudesta vaan saattavat heidät halveksimaan kaikkia ennustusten selittämisyrityksiä. Mitä useammin Kristuksen tulemiselle asetetaan määrätty aika ja mitä laajemmalla alueella sitä opetetaan, sitä paremmin menettely sopii saatanan tarkoituksiin. Ajan mentyä ohi hän herättää pilkkaa ja ylenkatsetta ajan määrääjiä kohtaan ja siten häpäisee myös vuosien 1843 ja 1844 suurta adventtiliikettä. Ne, jotka jatkavat tätä väärää menettelytapaa, määräävät lopulta liian kaukana tulevaisuudessa olevan ajan Kristuksen tulemiselle. Tämä johtaa heidät väärään varmuuteen, ja monet huomaavat erehdyksensä liian myöhään.

Miksi Herran tulo viipyy?

Muinaisen Israelin historia valaisee sattuvasti adventistien kokemusta. Jumala johti kansaansa adventtiliikkeessä, niin kuin hän johti Israelin lapsia pois Egyptistä. Heidän uskoaan koeteltiin suuressa pettymyksessä kuten Israelilaisten uskoa Punaisen meren rannalla. Jos he olisivat jatkuvasti [389] luottaneet siihen johtavaan käteen, joka oli ollut heitä ohjaamassa heidän aikaisemmassa kokemuksessaan, he olisivat nähneet Jumalan pelastuksen. Jos kaikki, jotka työskentelivät yhteisvoimin vuoden 1844 liikkeessä, olisivat vastaanottaneet kolmannen enkelin sanoman ja julistaneet sitä Pyhän Hengen voimassa, Herra olisi auttanut heitä voimallisesti. Valovirta olisi vuodatettu maailman ylle. Maan asukkaita olisi varoitettu vuosia sitten, päättävä työ olisi tehty ja Kristus olisi tullut pelastamaan kansansa.

Jumalan tahto ei ollut, että Israelin lapset vaeltaisivat neljäkymmentä vuotta erämaassa. Hän halusi viedä heidät suoraan Kanaanin maahan ja tehdä heistä siellä pyhän, onnellisen kansan. Mutta he eivät voineet päästä sinne epäuskon tähden (Hebr. 3: 19). Luopumuksensa tähden he hukkuivat erämaassa, ja toinen sukupolvi nousi ottamaan haltuunsa luvatun maan. Samoin ei ollut Ju- [390] malan tahto, että Kristuksen tuleminen viipyisi niin kauan ja hänen kansansa jäisi niin moneksi vuodeksi tähän synnin ja surun maailmaan. Mutta epäusko erotti nämä ihmiset Jumalasta. Kun he kieltäytyivät tekemästä työtä, jonka hän oli heille määrännyt, hän herätti toisia julistamaan sanomaa. Laupeudessaan maailmaa kohtaan Jeesus viivyttää tulemistaan, niin että syntiset saavat tilaisuuden kuulla varoituksen ja löytää hänessä suojan, ennen kuin Jumalan viha vuodatetaan.

Totuuden julistajien vastuunalainen tehtävä

Nyt niin kuin ennenkin sellaisen totuuden julistaminen, joka nuhtelee ajan synneistä ja erheistä, herättää vastustusta. »Sillä jokainen, joka pahaa tekee, vihaa valkeutta eikä tule valkeuteen, ettei hänen tekojansa nuhdeltaisi» (Joh. 3: 20). Nähdessään, etteivät voi puolustaa kantaansa Raamatulla, monet päättävät pitää siitä kiinni kaiken uhalla ja hyökkäävät ilkeämielisesti niiden henkilöiden luonteen ja vaikuttimien kimppuun, jotka puolustavat epäsuosiossa olevaa totuutta. Tätä menettelytapaa on käytetty kaikkina aikoina. Eliaa sanottiin Israelin häiritsijäksi, Jeremiaa kavaltajaksi ja Paavalia temppelin saastuttajaksi. Sen jälkeen aina tähän päivään saakka on niitä, jotka halusivat olla totuudelle kuuliaisia, sanottu kapinallisiksi, harhaoppisiksi ja lahkolaisiksi. Monet, jotka ovat liian epäuskoisia ottaakseen vastaan varman profeetallisen sanan, hyväksyvät sokeasti niitä vastaan tehdyt syytökset, jotka uskaltavat nuhdella vallitsevista synneistä. Tämä henki kasvaa kasvamistaan. Raamattu opettaa selvästi, että on lähestymässä aika, jolloin valtion lait ovat sellaisessa ristiriidassa Jumalan lain kanssa, että jokaisen, joka haluaa noudattaa kaikkia Jumalan käskyjä, täytyy kohdata moitteita ja rangaistuksia niin kuin pahantekijän.

Mikä on totuuden sanansaattajan velvollisuus tämän nähdessään? Onko hänen tehtävä se johtopäätös, ettei totuutta tule esittää, koska sen ainoaksi vaikutukseksi usein jää ihmisten herättäminen välttämään tai vastustamaan sen vaatimuksia. Ei, hänellä ei ole enempää syytä kuin aikaisemmillakaan uskonpuhdistajilla salata Jumalan sanan todistusta sen tähden, että se herättää vastustusta. Pyhien ja marttyyrien antama tunnustus uskostaan on kirjoitettu muistiin jälkipolvien hyödyksi. Nuo pyhyyden ja järkkymättömän rehellisyyden elävät esimerkit ovat säilyneet meidän aikaamme saakka herättämään rohkeutta niissä, jotka nyt ovat kutsutut olemaan Jumalan todistajina. He vastaanottivat armon ja totuuden, ei vain itsensä hyväksi, vaan myös sitä varten, että Jumalan tuntemus heidän kauttaan valaisisi maailman. Jos Jumala on tämän sukupolven aikana antanut palvelijoilleen valoa, silloin heidän tulee antaa sen loistaa maailmalle.

Muinoin Herra julisti eräälle hänen nimessään puhuvalle: »Israelin heimo ei tahdo sinua kuulla, koska he eivät tahdo minua kuul- [391] la.» Kuitenkin hän sanoi: »Puhu heille minun sanani, kuulkoot tai olkoot kuulematta» (Hes. 3: 7; 2: 7). Jumalan palvelijalle tänä aikana on annettu kehotus: »Korota äänesi niinkuin pasuna, ilmoita minun kansalleni heidän rikoksensa ja Jaakobin huoneelle heidän syntinsä.»

Jokaisella, joka on vastaanottanut totuuden valon, on mahdollisuuksiensa rajoissa sama vakava ja pelottava vastuu kuin Israelin profeetalla, jolle tuli tämä Herran sana: »Sinä ihmislapsi! Minä olen asettanut sinut Israelin heimolle vartijaksi. Kun kuulet sanan minun suustani, on sinun varoitettava heitä minun puolestani. Jos minä sanon jumalattomalle: jumalaton, sinun on kuolemalla kuoltava, mutta sinä et puhu varoittaaksesi jumalatonta hänen tiestänsä, niin se jumalaton kuolee synnissänsä, mutta hänen verensä minä vaadin sinun kädestäsi. Mutta jos sinä varoitat jumalatonta hänen tiestänsä, niin se jumalaton kuolee synnissänsä, mutta sinä olet sielusi pelastanut» (Hes. 33: 7-9).

Suuri este sekä totuuden vastaanottamiselle että julistamiselle on siinä, että se aiheuttaa vaikeuksia ja moitteita. Tämä on ainoa totuutta vastaan esitetty väite, jota totuuden puolustajat eivät ole milloinkaan kyenneet kumoamaan. Mutta tämä este ei pelota Kristuksen totisia seuraajia. He eivät odota, että totuus tulisi suosituksi. Vakuuttuneina velvollisuudestaan he ehdoin tahdoin ottavat ristin ja sanovat apostoli Paavalin kanssa: »Tämä hetkisen kestävä ja kevyt ahdistuksemme tuottaa meille iankaikkisen ja määrättömän kirkkauden» (2 Kor. 4: 17). Mooseksen tavoin he katsovat »Kristuksen pilkan suuremmaksi rikkaudeksi kuin Egyptin aarteet» (Heb. 11: 26).

Ihmiset, jotka toimivat maallisten etujen mukaan ennemmin kuin periaatteiden mukaan uskonnollisissa asioissa, ovat sydämeltään vain maailman palvelijoita, mikä heidän tunnustuksensa lieneekin. Meidän tulee valita oikea sen tähden, että se on oikein, ja jättää seuraukset Jumalan huostaan. Suurista uudistuksistaan maailma on kiitollisuuden velassa miehille, joiden toimintaa ovat ohjanneet periaatteet, usko ja rohkeus. Sellaisia täytyy olla niidenkin, jotka vievät eteenpäin tälle ajalle kuuluvaa uudistustyötä.

Näin sanoo Herra: »Kuulkaa minua, te jotka vanhurskauden tunnette, kansa, jonka sydämessä on minun lakini; älkää peljätkö ihmisten pilkkaa älkääkä kauhistuko heidän herjauksiansa. Sillä koi syö heidät niinkuin vaatteen, koiperhonen syö heidät niinkuin villan, mutta minun vanhurskauteni pysyy iankaikkisesti, minun autuuteni polvesta polveen» (Jes. 51:7, 8). [392]

Luku 27—Oikeaa ja väärää herätystä

Missä hyvänsä Jumalan sanaa on uskollisesti saarnattu, siellä tulokset ovat todistaneet sen jumalallisesta alkuperästä. Jumalan Henki seurasi hänen palvelijainsa sanomaa, ja sanassa oli voimaa. Syntiset tunsivat omantuntonsa heränneen. »Totinen valkeus, joka valistaa jokaisen ihmisen», valaisi heidän sielunsa salaiset kammiot, ja pimeyden kätkössä olleet salaiset asiat tulivat ilmi. Syvä vakaumus valtasi heidän mielensä. He tulivat vakuuttuneiksi synnistä, vanhurskaudesta ja tulevasta tuomiosta. He oppivat tuntemaan Herran vanhurskauden ja havaitsivat, miten kauheata on esiintyä syntisenä ja epäpuhtaana sydänten tutkijan edessä. Tuskassaan he huusivat: »Kuka pelastaa minut tästä kuoleman ruumiista?» Kun heille ilmoitettiin Golgatan risti äärettömine uhreineen ihmisten syntien sovitukseksi, he näkivät, ettei mikään muu kuin Kristuksen ansio voinut sovittaa heidän rikoksiaan; tämä ainoastaan voi sovittaa ihmisen Jumalan kanssa. Uskossa ja nöyryydessä he ottivat vastaan Jumalan Karitsan, joka ottaa pois maailman synnin, ja Jeesuksen veren kautta he saivat anteeksi »ennen tehdyt synnit».

Aidon herätyksen tuntomerkkejä

Nämä sielut kantoivat parannuksen mukaista hedelmää. He uskoivat, heidät kastettiin ja he nousivat vaeltamaan uudessa elämässä uusina luomuksina Kristuksessa Jeesuksessa. He eivät enää halunneet vaeltaa entisissä himoissaan, vaan uskossa Jumalan Poikaan kulkea hänen askelissaan, heijastaa hänen luonnettaan ja puhdistaa itsensä, niin kuin hän on puhdas. He rakastivat nyt asioita, joita ennen olivat vihanneet, ja vihasivat asioita, joita ennen olivat rakastaneet. Ylpeät ja itsevarmat tulivat nöyriksi ja vaatimattomiksi. Kevytmieliset ja tunkeilevat tulivat vakaviksi ja syrjään vetäytyviksi. Pyhyyttä loukkaavat tulivat syvästi kunnioittaviksi, juomarit raittiiksi, irstaat puhtaiksi. Maailman turhamaiset muodit hylättiin. Kristittyjen kaunistus ei ollut ulkonaista, ei hiusten palmikoimista, ei kultakorujen käyttöä eikä koreihin vaatteisiin pukeutumista, vaan sa- [393] lassa oleva sydämen ihminen, hiljaisen ja rauhaisan hengen katoamattomuudessa; tämä on Jumalan silmissä kallis (1 Piet. 3: 3, 4).

Herätyskokoukset saivat aikaan syvää sydämen tutkimista ja nöyryyttä. Niille oli ominaista vakava, harras vetoaminen syntisiin, harras myötätunto niitä kohtaan, jotka Kristus oli verellään ostanut. Miehet ja naiset rukoilivat ja taistelivat Jumalan kanssa sielujen pelastuksen tähden. Sellaisten herätysten hedelmät näkyivät sieluissa, jotka eivät karttaneet kieltäytymystä ja uhria, vaan iloitsivat siitä, että heidät katsottiin arvollisiksi kärsimään moitteita ja vastoinkäymisiä Kristuksen asian tähden. Ihmiset näkivät muutoksen tapahtuneen niiden elämässä, jotka olivat tunnustaneet Jeesuksen nimeä. Heidän vaikutuksensa oli yhteiskunnalle hyödyllinen. He kokosivat Kristuksen kanssa ja kylvivät Henkeen niittääkseen Hengestä iankaikkisen elämän.

Heistä voi sanoa: »Murheenne oli teille parannukseksi. Sillä Jumalan mielen mukainen murhe saa aikaan parannuksen, joka koituu pelastukseksi ja jota ei kukaan kadu; mutta maailman murhe tuottaa kuoleman. Sillä katsokaa, kuinka suurta intoa juuri tuo Jumalan mielen mukainen murehtimisenne on saanut teissä aikaan, mitä puolustautumista, mitä paheksumista, mitä pelkoa, ikävöimistä, kiivautta, mitä kurittamista! Olette kaikin tavoin osoittaneet olevanne puhtaat tässä asiassa» (2 Kor. 7: 9-11).

Tämä on Jumalan Hengen työn seuraus. Ei ole mitään todistusta tosi parannuksesta, ellei elämässä tapahdu muutosta. Jos synnintekijä antaa takaisin pantin, palauttaa sen, minkä hän on ryöstänyt, tunnustaa syntinsä sekä rakastaa Jumalaa ja lähimmäisiään, niin hän voi olla varma siitä, että hän on saanut rauhan Jumalan kanssa. Sellaisia olivat uskonnollisten herätysten vaikutukset varhaisempina aikoina. Hedelmiensä perusteella herätysten tiedettiin olevan Jumalan siunaamia sielujen pelastukseksi ja ihmiskunnan kohottamiseksi.

Väärän herätyksen ominaispiirteitä

Mutta monet nykyajan herätykset ovat huomattavana vastakohtana niille Jumalan armon ilmestyksille, jotka varhaisempina aikoina seurasivat Jumalan palvelijain työtä. On totta, että syntyy laajalle ulottuvaa innostusta. Monet tunnustavat kääntyneensä, ja seurakuntiin liittyy paljon väkeä. Kuitenkaan seuraukset eivät ole sellaiset, että ne oikeuttaisivat uskomaan oikean hengellisen elämän samassa määrässä lisääntyneen. Lyhyeksi ajaksi leimahtanut valo häipyy pian pois, ja pimeys tulee entistäkin synkemmäksi.

Suosittuja herätysliikkeitä johdetaan liian usein vetoamalla mielikuvitukseen, vetoamalla tunteisiin ja tyydyttämällä kaiken uuden ja hämmästyttävän kaipuuta. Täten voitetuilla käännynnäisillä ei sanottavasti ole halua kuunnella Raamatun totuutta eikä mielenkiintoa profeettojen ja apostolien todistukseen. Jos jumalanpalveluksessa ei ole mitään [394] mieltä kiihottavaa, se ei kiinnosta heitä. Rauhalliseen harkintaan vetoavalla sanomalla ei heissä ole mitään vastakaikua. Jumalan sanan selviä varoituksia, jotka välittömästi koskevat heidän ikuista hyötyään, ei oteta huomioon.

Jokaiselle todellisesti kääntyneelle sielulle on suhde Jumalaan ja ikuisiin asioihin elämän suuri kysymys. Mutta kansan suosiossa olevia nykyajan seurakuntia tarkatessa joutuu kysymään: Missä on Jumalalle pyhittäytymisen henki? Käännynnäiset eivät hylkää ylpeyttään ja maailmanrakkauttaan. Itsensä kieltämiseen, ristin ottamiseen ja nöyrän, sävyisän Jeesuksen seuraamiseen he eivät ole halukkaampia kuin ennen kääntymystäänkään. Uskonto on tullut uskottomien ja epäilijöiden ivan kohteeksi, koska niin monet uskovaisiksi tunnustautuvat ovat tietämättömiä sen periaatteista. Useista kirkkokunnista on jumalisuuden voima melkein kokonaan kadonnut. Huviretket, kirkolliset teatteriesitykset, myyjäiset, hienot asunnot ja henkilökohtainen komeilu ovat syrjäyttäneet Jumalaan kohdistuvat ajatukset. Maat ja tavarat sekä maalliset toimet täyttävät mielen, kun taas iankaikkiset asiat kiinnostavat tuskin koskaan.

Vääriä herätyksiä odotettavissa

Huolimatta laajalle levinneestä uskon ja hurskauden rappeutumisesta näissä kirkkokunnissa on Kristuksen todellisia seuraajia. Ennen kuin Jumalan tuomiot lopullisesti kohtaavat maata, Jumalan kansan keskuudessa tapahtuu sellainen alkuperäisen jumalisuuden elpyminen, jota ei ole nähty apostolien ajan jälkeen. Jumalan Henki ja voima vuodatetaan hänen lastensa ylle. Tuona aikana monet eroavat niistä kirkkokunnista, joissa tämän maailman rakkaus on syrjäyttänyt rakkauden Jumalaan ja hänen sanaansa. Monet, sekä sananjulistajat että maallikot, ottavat silloin iloiten vastaan ne suuret totuudet, jotka Jumala on määrännyt julistettavaksi tänä aikana, valmistaakseen kansan Herran toiselle tulemiselle. Sielunvihollinen haluaa estää tätä työtä, ja ennen kuin tämän liikkeen aika tulee, hän koettaa ehkäistä sen synnyttämällä väärän liikkeen. Niissä kirkkokunnissa, jotka hän voi saada petollisen vaikutuksensa alaisiksi, hän saattaa olot näyttämään sellaisilta, kuin Jumalan erikoinen siunaus olisi vuodatettu. Niissä ilmenee sellaista, mitä pidetään uskonnollisesti hyvin kiinnostavana. Kansanjoukot riemuitsevat siitä, että Jumala toimii ihmeellisesti heidän hyväkseen, mutta toiminta on toisen hengen aikaansaamaa. Uskonnon valepuvussa saatana koettaa ulottaa vaikutuksensa yli kristillisen maailman.

Monissa viimeisen puolen vuosisadan aikana esiintyneissä herätyksissä vaikuttivat, joko vähäisinä tai voimakkaina, ne virtaukset, jotka ilmenevät laajaperäisempinä tulevien päivien herätysliikkeissä. On tunteiden kiihotusta ja totuuden sekoittamista valheeseen, joka on omiaan viemään harhaan. Mutta kenenkään ei tarvitse pettyä. Jumalan sanan valossa [395] ei ole vaikea päättää, mistä nämä liikkeet ovat lähtöisin. Missä hyvänsä ihmiset syrjäyttävät Raamatun todistuksen ja kääntyvät pois niistä selvistä, sydäntä koettelevista totuuksista, jotka vaativat itsensä kieltämistä ja maailmasta luopumista, sieltä varmasti puuttuu Jumalan siunaus. Kristuksen itsensä antaman ohjeen mukaan: »Heidän hedelmistään te tunnette heidät» (Matt. 7: 16), on ilmeistä, että nämä liikkeet eivät ole Jumalan Hengen työtä.

Oikea herätys korostaa kuuliaisuutta

Sanansa totuuksissa Jumala on ilmaissut itsensä ihmisille. Kaikille, jotka niitä noudattavat, ne ovat suojana saatanan petoksia vastaan. Näiden totuuksien laiminlyöminen on avannut oven niille synneille, jotka nyt ovat leviämässä niin laajalle uskonnolliseen maailmaan. Jumalan lain luonne ja tärkeys on suuressa määrin unohdettu. Väärä käsitys Jumalan lain luonteesta, pysyvyydestä ja velvoittavuudesta on johtanut vääriin käsityksiin kääntymyksestä ja pyhityksestä, ja seurauksena on ollut hurskauden tason aleneminen seurakunnassa. Tässä on meidän aikamme herätyksissä ilmenevän Jumalan Hengen ja voiman puutteen salaisuus.

Eri kirkkokunnissa on hurskaudestaan tunnettuja henkilöitä, jotka valittaen tunnustavat tämän tosiasian. Esittäessään uskonnon alalla vallitsevia yleisiä vaaroja professori Edwards A. Park sanoo sattuvasti: »Yksi vaaran alkulähde on siinä, ettei saarnatuolista teroiteta mieleen Jumalan lakia. Varhaisempina aikoina saarnatuoli oli omantunnon äänen kaiku. — Meidän kuuluisimmat saarnaajamme saivat esityksensä ihmeellisen yleviksi seuraamalla Mestarin esimerkkiä ja antamalla huomattavan aseman laille käskyineen ja uhkauksineen. He toistivat kahta suurta perustotuutta: ensiksi, että laki on Jumalan täydellisen luonteen jäljennös, ja toiseksi, että se ihminen, joka ei rakasta lakia, ei rakasta evankeliumiakaan, sillä laki samoin kuin evankeliumikin on Jumalan todellista luonnetta heijastava kuvastin. Tässä esitetty vaara johtaa toiseen, siihen että aliarvioidaan synnin hirvittävyys, laajuus ja moitittavuus. Käskyn rikkomisessa tapahtuva vääryys on verrannollinen käskyn oikeudenmukaisuuteen.»

»Edellä mainittuihin vaaroihin liittyy Jumalan oikeudenmukaisuuden aliarvioiminen. Nykyään pyritään saarnatuoleissa erottamaan Jumalan oikeudenmukaisuus hänen hyvyydestään ja alentamaan hyvyys tunteeksi pikemmin kuin korottamaan periaatteeksi. Uusi teologinen prisma hajottaa sen, minkä Jumala on yhdistänyt. Onko Jumalan laki hyvä vai paha? Se on hyvä. Silloin oikeudenmukaisuus on hyvä, sillä se merkitsee halua toteuttaa laki. Kun ihmiset tottuvat väheksymään Jumalan lakia ja oikeutta eivätkä pidä yleistä tottelemattomuutta pahana, he helposti väheksyvät myös armoa, joka on tuottanut synnin sovituksen.» Siten evankeliumi kadottaa arvonsa ja merkityksensä ihmisten silmis- [396] sä, ja pian he ovat valmiit käytännössä hylkäämään Raamatun.

Monet uskonnon opettajat väittävät Kristuksen kuolemansa kautta poistaneen lain ja ihmisten olevan nyt vapaita sen vaatimuksista. Muutamat kuvailevat sitä raskaaksi ikeeksi ja esittävät vastakohtana lain orjuudelle sen vapauden, jota ihminen saa nauttia pitäytyessään evankeliumiin.

Mutta profeetat ja apostolit eivät suhtautuneet näin Jumalan pyhään lakiin. Daavid sanoi: »Minä tahdon alati noudattaa sinun lakiasi, aina ja iankaikkisesti. Silloin minä vaellan avaralla paikalla; sillä sinun asetuksiasi minä kysyn» (Ps. 119: 44, 45). Apostoli Jaakob, joka kirjoitti kirjeensä Kristuksen kuoleman jälkeen, näkee kymmenen käskyn laissa »kuninkaallisen lain» ja tuota lakia tarkoittaen suosittelee katsomista »täydelliseen lakiin, vapauden lakiin» (Jaak. 2: 8; 1: 25). Ilmestyskirjan kirjoittaja julistaa puoli vuosisataa ristiinnaulitsemisen jälkeen autuaiksi ne, jotka pitävät Jumalan käskyt, koska he saavat syödä elämän puusta ja mennä portista kaupunkiin (Ilm. 22: 14 vanha suom. käännös).

Se väite, että Kristus kuolemansa kautta kumosi Isänsä lain, on perusteeton. Jos olisi ollut mahdollista muuttaa laki tai julistaa se pätemättömäksi, silloin Kristuksen ei olisi tarvinnut kuolla vapauttaakseen ihmisen synnin rangaistuksesta. Sen sijaan, että Kristuksen kuolema olisi kumonnut lain, se osoittaa, että laki on muuttumaton. Jumalan Poika tuli tekemään lain »suureksi ja ihanaksi» (Jes. 42: 21). Hän sanoi: »Älkää luulko, että minä olen tullut lakia tai profeettoja kumoamaan, - - kunnes taivas ja maa katoavat, ei laista katoa pieninkään kirjain, ei ainoakaan piirto» (Matt. 5: 17, 18). Itsestään hän todistaa: »Sinun tahtosi, minun Jumalani, minä teen mielelläni, ja sinun lakisi on minun sydämessäni» (Ps. 40: 9).

Jumalan laki on luonteeltaan muuttumaton. Se on Säätäjänsä tahdon ja luonteen ilmaisu. Jumala on rakkaus, ja hänen lakinsa on rakkaus. Sen kaksi suurta periaatetta ovat rakkaus Jumalaan ja rakkaus lähimmäiseen. »Rakkaus on lain täyttämys» (Room. 13:10). Jumala on luonteeltaan vanhurskas ja totuudellinen, niin myös hänen lakinsa. Psalmirunoilija sanoo: »Sinun lakisi on totuus»; »kaikki sinun käskysi ovat vanhurskaat» (Ps. 119: 142, 172). Ja apostoli Paavali selittää: »Niin, laki on kuitenkin pyhä ja käskysana pyhä, vanhurskas ja hyvä» (Room. 7: 12). Lain, joka täten on Jumalan mielen ja tahdon ilmaisu, täytyy olla yhtä pysyvä kuin sen Säätäjä.

Lain tehtävä pelastuskokemuksessa

Kääntymyksen ja pyhityksen tehtävänä on sovittaa ihmiset Jumalan kanssa saattamalla heidät sopusointuun hänen lakinsa periaatteiden kanssa. Alussa ihminen luotiin Jumalan kuvaksi. Hän oli täydellisessä sopusoinnussa Jumalan luonteen ja lain kanssa; vanhurskauden periaatteet olivat kirjoitetut hänen sydämeensä. Mutta synti erotti hänet hänen Luojas- [397] taan. Hän ei enää heijastanut Jumalan kuvaa. Hänen sydämensä oli ristiriidassa Jumalan lain periaatteiden kanssa. »Lihan mieli on vihollisuus Jumalaa vastaan, sillä se ei alistu Jumalan lain alle, eikä se voikaan» (Room. 8: 7). Mutta Jumala rakasti maailmaa niin suuresti, että »hän antoi ainokaisen Poikansa», jotta ihminen voisi tulla sovitetuksi Jumalan kanssa. Kristuksen ansioiden kautta hän voi tulla jälleen sopusointuun Luojansa kanssa. Jumalan armon täytyy uudistaa hänen sydämensä. Hänen täytyy saada uusi elämä ylhäältä. Tämä muutos on uusi syntyminen, jota ilman, kuten Jeesus sanoo, ihminen »ei voi nähdä Jumalan valtakuntaa».

Ensimmäinen askel ihmisen sovittamisessa Jumalan kanssa on synnin tunto. »Synti on laittomuus.» »Lain kautta tulee synnin tunto» (1 Joh. 3: 4; Room. 3: 20). Voidakseen nähdä syntinsä täytyy syntisen mitata luonnettaan Jumalan suurella vanhurskauden mitalla. Se on kuvastin, joka näyttää vanhurskaan luonteen täydel- [398] lisyyden ja tekee ihmisen kykeneväksi huomaamaan oman luonteensa virheet.

Laki ilmoittaa ihmiselle hänen syntinsä, mutta se ei anna mitään parannuskeinoa. Samalla kun se lupaa kuuliaiselle elämän, se selittää kuoleman olevan rikkojan osana. Vain Kristuksen evankeliumi voi vapauttaa hänet synnin saastasta ja tuomiosta. Syntisen täytyy tulla katuen Jumalan luo, jonka lain hän on rikkonut, ja uskoa Kristukseen sovitusuhrinaan. Siten hän saa anteeksi ennen tekemänsä synnit ja osallistuu jumalallisesta luonnosta. Hän on Jumalan lapsi saatuaan lapseuden hengen, joka huutaa: »Abba! Isä!»

Voiko hän nyt vapaasti rikkoa Jumalan lakia? Paavali sanoo: »Teemmekö siis lain mitättömäksi uskon kautta? Pois se! Vaan me vahvistamme lain.» »Me, jotka olemme kuolleet pois synnistä, kuinka me vielä eläisimme siinä?» Ja Johannes selittää: »Rakkaus Jumalaan on se, että pidämme hänen käskynsä. Ja hänen käskynsä eivät ole raskaat» (Room. 3: 31; 6: 2; 1 Joh. 5: 3). Uudestisyntymisessä sydän tulee sopusointuun Jumalan kanssa, samoin kuin se tulee sopusointuun hänen lakinsa kanssa. Kun tämä suuri muutos on syntisessä tapahtunut, hän on siirtynyt kuolemasta elämään, synnistä pyhyyteen, rikkomisesta ja kapinasta kuuliaisuuteen ja uskollisuuteen. Vanha Jumalasta vieraantumisen elämä on päättynyt; uusi sovinnon, uskon ja rakkauden elämä on alkanut. Silloin »lain vanhurskaus täytetään meissä, jotka emme vaella lihan mukaan, vaan Hengen» (Room. 8: 4). Ja sielu ilmaisee ajatuksensa seuraavasti: »Kuinka sinun lakisi onkaan minulle rakas! Kaiken päivää minä sitä tutkistelen» (Ps. 119: 97).

»Herran laki on täydellinen; se virvoittaa sielun» (Ps. 19: 8). Ilman lakia ihmisillä ei ole oikeaa käsitystä Jumalan puhtaudesta ja pyhyydestä eikä omasta syyllisyydestään ja saastaisuudestaan. Heillä ei ole todellista synnintuntoa eivätkä he tunne katumuksen tarvetta. Kun he eivät näe kadotettua tilaansa Jumalan lain rikkojina, he eivät käsitä tarvitsevansa Kristuksen veren sovitusta. He ottavat vastaan pelastuksen toivon ilman perinpohjaista sydämen muutosta tai elämän uudistusta. Siten kääntymykset ovat usein pintapuolisia, ja seurakuntaan liittyy paljon sellaisia, jotka eivät ole koskaan yhdistyneet Kristukseen.

Oikea pyhitys

Ajan uskonnollisissa liikkeissä on myös huomattava sija väärillä pyhitysteorioilla, jotka perustuvat Jumalan lain laiminlyömiseen tai hylkäämiseen. Nämä teoriat ovat sekä opillisesti vääriä että vaarallisia käytännössä. Koska niitä yleisesti suositaan, on kaksin verroin tärkeää, että kaikilla on selvä käsitys siitä, mitä Raamattu opettaa tästä asiasta.

Oikea pyhitys on Raamatun oppi. Kirjeessään Tessalonikan seurakunnalle apostoli Paavali sanoo: »Tämä on Jumalan tahto, teidän pyhityksenne.» Hän rukoilee: »Itse rauhan Jumala pyhittäköön teidät kokonansa» (1 Tess. 4: 3; 5: [399] 23). Raamattu opettaa selvästi, mitä pyhitys on ja miten sen voi saavuttaa. Vapahtaja rukoili opetuslastensa puolesta: »Pyhitä heidät totuudessa; sinun sanasi on totuus» (Joh. 17: 17). Ja Paavali opettaa, että uskovaisten tulee pyhittyä »Pyhässä Hengessä» (Room. 15: 16). Mikä on Pyhän Hengen työ? Jeesus sanoi opetuslapsilleen: »Kun hän tulee, totuuden Henki, johdattaa hän teidät kaikkeen totuuteen» (Joh. 16: 13). Ja psalmirunoilija sanoo: »Sinun lakisi on totuus.» Jumalan sana ja Henki paljastavat ihmisille ne suuret vanhurskauden periaatteet, jotka ovat keskitetyt hänen lakiinsa. Koska Jumalan laki on »pyhä, oikea ja hyvä», jumalallisen täydellisyyden jäljennös, tästä seuraa, että tälle laille osoitetun kuuliaisuuden kautta muodostuva luonne tulee pyhäksi. Kristus on sellaisen luonteen täydellinen esikuva. Hän sanoo: »Minä olen pitänyt Isäni käskyt.» »Minä aina teen sitä, mikä hänelle on otollista» (Joh. 15: 10; 8: 29). Kristuksen seuraajien on määrä tulla hänen kaltaisikseen. Heidän on Jumalan armon avulla kehitettävä hänen pyhän lakinsa periaatteiden mukainen luonne. Tämä on raamatullista pyhitystä.

Tämä työ voi tulla suoritetuksi vain uskon kautta Kristukseen ihmisessä asuvan Pyhän Hengen voiman avulla. Paavali kehottaa uskovaisia: »Ahkeroikaa — pelolla ja vavistuksella, että pelastuisitte, sillä Jumala on se, joka teissä vaikuttaa sekä tahtomisen että tekemisen, että hänen hyvä tahtonsa tapahtuisi» (Fil. 2: 12, 13). Kristitty tuntee synnin kiusaukset, mutta hän vastustaa niitä jatkuvasti. Tässä tarvitaan Kristuksen apua. Ihmisen heikkous yhdistyy Jumalan voimaan ja usko huudahtaa: »Kiitos olkoon Jumalan, joka antaa meille voiton meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen kautta» (1 Kor. 15: 57).

Raamattu osoittaa selvästi, että pyhittyminen on jatkuvaa. Kun syntinen kääntyy ja saa rauhan Jumalan kanssa sovintoveren kautta, on kristillinen elämä vasta alkanut. Nyt hänen on riennettävä täydellisyyttä kohti. Hänen tulee kasvaa »täyteen miehuuteen, Kristuksen täyteyden täyden iän määrään». Apostoli Paavali sanoo: »Yhden minä teen: unhottaen sen, mikä on takana, ja kurottautuen sitä kohti, mikä on edessäpäin, minä riennän kohti päämäärää, voittopalkintoa, johon Jumala on minut taivaallisella kutsumisella kutsunut Kristuksessa Jeesuksessa» (Fil. 3:13,14). Pietari esittää meille ne portaat, joita nousten raamatullinen pyhyys saavutetaan: »Pyrkikää juuri sen tähden kaikella ahkeruudella osoittamaan uskossanne avuja, avuissa ymmärtäväisyyttä, ymmärtäväisyydessä itsenne hillitsemistä, itsenne hillitsemisessä kärsivällisyyttä, kärsivällisyydessä jumalisuutta, jumalisuudessa veljellistä rakkautta, veljellisessä rakkaudessa yhteistä rakkautta - - sillä jos sen teette, ette koskaan lankea» (2 Piet. 1: 5-10).

Niissä, jotka kokevat raamatullista pyhitystä, ilmenee nöyryyden henki. Mooseksen tavoin he ovat nähneet pyhyyden valtavaa ylevyyttä, ja näkevät oman mitättömyytensä verrattuna äärettömän [400] Jumalan puhtauteen ja ylevään täydellisyyteen.

Profeetta Daniel oli todellisen pyhityksen esimerkki. Hän palveli uskollisesti Herraansa koko pitkän elämänsä ajan. Hän oli taivaan arvostelun mukaan »otollinen mies» (Dan. 10: 11). Kuitenkin, sen sijaan että olisi väittänyt olevansa puhdas ja pyhä, tämä kunnioitettu profeetta luki itsensä Israelin syntisten joukkoon rukoillessaan hartaasti Jumalaa kansansa puolesta sanoen: »Me annamme rukouksiemme langeta sinun eteesi, emme omaan vanhurskauteemme, vaan sinun suureen armoosi luottaen.» »Me olemme syntiä tehneet ja olleet jumalattomat.» Hän kertoo edelleen: »Minä puhuin ja rukoilin ja tunnustin syntini ja kansani Israelin synnit.» Kun Jumalan Poika myöhemmin ilmestyi opettamaan Danielia, tämä sanoo: »Minun verevä muotoni muuttui kaamean näköiseksi, eikä minussa ollut voimaa mihinkään» (Dan. 9: 18,15, 20; 10: 8).

Kun Job kuuli Herran äänen tuulispäästä, hän huudahti: »Minä peruutan puheeni ja kadun tomussa ja tuhassa» (Job 42: 6). Kun Jesaja näki Herran kunnian ja kuuli kerubien huutavan: »Pyhä, pyhä, pyhä Herra Sebaot», hän huudahti: »Voi minua! Minä hukun» (Jes. 6: 3, 5). Kun Paavali oli temmattu kolmanteen taivaaseen ja kun hän oli kuullut asioita, joita ihminen ei voinut ilmaista, hän puhuu itsestään halvimpana kaikista pyhistä (2 Kor. 12: 2-4; Ef. 3: 8). Rakastettu Johannes, joka nojasi Jeesuksen rintaa vasten ja näki hänen kirkkautensa, kaatui kuin kuolleena hänen jalkojensa juureen (Ilm. 1: 17).

Golgatan ristin varjossa vaeltavat eivät korota itseään eivätkä kerskaile synnittömyydestään. He tietävät syntinsä aiheuttaneen sen tuskan, joka mursi Jumalan Pojan sydämen, ja tämä ajatus saa heidät nöyryyttämään itsensä. Ne, jotka elävät lähinnä Jeesusta, näkevät selvimmin ihmisen heikkouden ja syntisyyden, ja heidän ainoana toivonaan on ristiinnaulitun ja kuolleista nousseen Vapahtajan ansio.

Vääriä käsityksiä pyhityksestä

Siihen pyhityskäsitykseen, joka nyt voittaa alaa uskonnollisessa maailmassa, liittyy itsekorotuksen henki ja Jumalan lain väheksyminen. Tämä leimaa sen vieraaksi Raamatun uskonnolle. Sen kannattajat opettavat, että pyhitys on äkillinen tapahtuma, jonka avulla he yksinomaan uskon kautta saavuttavat täydellisen pyhyyden. »Usko vain», he sanovat, »ja siunaus on sinun.» Vastaanottajan puolelta he eivät luule vaadittavan mitään. Samaan aikaan he kieltävät Jumalan lain arvovallan ja väittävät olevansa vapautetut velvollisuudesta pitää sen käskyt. Mutta onko ihmisille mahdollista olla pyhiä Jumalan tahdon ja luonteen mukaisesti tulematta sopusointuun niiden periaatteiden kanssa, jotka ovat hänen luonteensa ja tahtonsa ilmauksia ja osoittavat, mihin hän mielistyy?

Toive helposta uskonnosta, joka ei vaadi mitään ponnistuksia, ei mitään itsensä kieltämistä eikä [401] mitään eroa maailman mielettömyyksistä, on tehnyt opin uskosta ja yksin uskosta kansan suosimaksi, mutta mitä sanoo Jumalan sana? Apostoli Jaakob sanoo: »Mitä hyötyä, veljeni, siitä on, jos joku sanoo itsellään olevan uskon, mutta hänellä ei ole tekoja? Ei kaiketi usko voi häntä pelastaa? - - Mutta tahdotko tietää, sinä turha ihminen, että usko ilman tekoja on voimaton? Eikö Aabraham, meidän isämme, tullut vanhurskaaksi teoista, kun vei poikansa Iisakin uhrialttarille? Sinä näet, että usko vaikutti hänen tekojensa mukana, ja teoista usko tuli täydelliseksi. - - Te näette, että ihminen tulee vanhurskaaksi teoista eikä ainoastaan uskosta» (Jaak. 2:14-24).

Jumalan sanan todistus vastustaa lumoavaa oppia uskosta ilman tekoja. Taivaan suosion vaatiminen mukautumatta armon saamiseksi asetettuihin ehtoihin ei ole uskoa vaan julkeutta, sillä oikea usko perustuu Raamatussa esitettyihin lupauksiin ja ehtoihin.

Älköön kukaan pettäkö itseään sillä ajatuksella, että ihminen voi tulla pyhäksi rikkoessaan tahallisesti yhdenkin Jumalan käskyistä. Tahallinen synti saattaa Hengen todistuksen vaikenemaan ja erottaa sielun Jumalasta. »Synti on laittomuus.» »Kuka ikinä syntiä tekee, hän ei ole häntä[*] nähnyt eikä häntä tuntenut» (1 Joh. 3: 6). Vaikka Johannes kirjeissään niin täydellisesti omistautuu kuvailemaan rakkautta, hän ei jätä ilmaisematta niiden ihmisten todellista luonnetta, jotka väittävät olevansa pyhittyneitä, vaikka rikkovat Jumalan lakia. »Joka sanoo: ’Minä tunnen hänet’, eikä pidä hänen käskyjänsä, se on valhettelija, ja totuus ei ole hänessä. Mutta joka pitää hänen sanansa, hänessä on Jumalan rakkaus totisesti täydelliseksi tullut» (1 Joh. 2: 4, 5). Tämä on jokaisen ihmisen tunnustuksen koetin. Me emme voi myöntää ketään ihmistä pyhäksi vertaamatta häntä siihen ainoaan pyhyyden mittaan, joka Jumalalla on taivaassa ja maassa. Jos jotkut eivät anna arvoa siveyslaille, jos he väheksyvät Jumalan käskyjä, jos he purkavat yhdenkin näistä pienimmistä käskyistä ja sillä tavalla opettavat ihmisiä, heille ei taivaassa anneta mitään arvoa, ja me voimme tietää, ettei heidän väitteillään ole perusteita.

Se, joka väittää olevansa synnitön, todistaa tällä väitteellään olevansa kaukana pyhyydestä. Sellaisella ihmisellä ei ole oikeaa käsitystä Jumalan täydellisestä pyhyydestä ja puhtaudesta eikä siitä, millaiseksi ihmisen on tultava voidakseen olla sopusoinnussa hänen luonteensa kanssa. Koska tuolla ihmisellä ei ole oikeaa käsitystä Jeesuksen puhtaudesta ja ylevästä rakastettavuudesta eikä synnin pahasta ja turmiollisesta luonteesta, hän voi pitää itseään pyhänä. Mitä kauempana ihminen on Kristuksesta ja mitä puutteellisempi käsitys hänellä on Jumalan luonteesta ja vaatimuksista, sitä hurskaammalta hän näyttää omissa silmissään.

Terveiden elämäntapojen merkitys

Raamatussa esitetty pyhitys kä-

[*]Jumalaa (suom. huom.).

[402]

sittää koko ihmisen - hengen, sielun ja ruumiin. Paavali kirjoitti tessalonikalaisille: »Itse rauhan Jumala pyhittäköön teidät kokonansa, ja säilyköön koko teidän henkenne ja sielunne ja ruumiinne nuhteettomana meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen tulemukseen» (1 Tess. 5: 23). Edelleen hän kirjoittaa uskovaisille: »Niin minä Jumalan armahtavan laupeuden kautta kehoitan teitä, veljet, antamaan ruumiinne eläväksi, pyhäksi, Jumalalle otolliseksi uhriksi» (Room. 12: 1). Muinaisen Israelin aikana jokainen Jumalalle tuotu uhri tutkittiin huolellisesti. Jos uhrieläimessä huomattiin jokin vika, se hylättiin; sillä Jumala oli määrännyt, että uhrattavan eläimen tuli olla »virheetön». Samoin kristittyjä kehotetaan antamaan ruumiinsa »eläväksi, pyhäksi, Jumalalle otolliseksi uhriksi». Voidakseen tehdä tämän heidän täytyy säilyttää kaikki kykynsä parhaassa mahdollisessa kunnossa. Jokainen tapa, joka heikentää ruumiillista tai henkistä voimaa, tekee ihmisen kykenemättömäksi palvelemaan Luojaansa. Mielistyykö Jumala muuhun kuin parhaimpaan, mitä me voimme uhrata? Kristus sanoi: »Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, kaikesta sydämestäsi.» Ne, jotka rakastavat Jumalaa kaikesta sydämestään, haluavat antaa hänelle elämänsä parhaimman palveluksen. He koettavat jatkuvasti saattaa kaikki olemuksensa voimat sopusointuun niiden lakien kanssa, jotka edistävät heidän kykyään tehdä hänen tahtonsa. He eivät ruokahalun hemmottelulla tai himojen tyydyttämisellä heikennä tai saastuta Luojalleen tarjoamaansa uhria.

Pietari sanoo: »Minä kehoitan teitä pidättymään lihallisista himoista, jotka sotivat sielua vastaan.» Jokainen synnillisen halun tyydyttäminen heikentää sielun ja hengen voimia, ja Jumalan sana ja Henki voivat tehdä vain heikon vaikutuksen sydämeen. Paavali kirjoittaa korinttolaisille: »Puhdistautukaamme kaikesta lihan ja hengen saastutuksesta, saattaen pyhityksemme täydelliseksi Jumalan pelossa» (2 Kor. 7: 1). Ja Hengen hedelmien rakkauden, ilon, rauhan, pitkämielisyyden, ystävällisyyden, hyvyyden, uskollisuuden ja sävyisyyden joukkoon hän lukee myös itsensähillitsemisen (Gal. 5: 22).

Näistä innoitetuista lausunnoista huolimatta monet kristinuskon tunnustajat heikentävät voimiaan maallisen voiton tavoittelussa tai muodin palvonnassa. Kuinka monet turmelevatkaan Jumalalta saamansa miehuuden ylensyömisellä, juoppoudella ja kielletyillä nautinnoilla! Ja kirkko nuhtelun sijasta liian usein rohkaisee pahaa vetoamalla ruokahaluun, voitonhimoon ja huvittelunhaluun varojensa kartuttamiseksi, joita rakkaus Kristukseen on liian heikko turvaamaan. Jos Jeesus tulisi meidän aikamme kirkkoihin ja näkisi sen juhlimisen ja epäpyhän kaupankäynnin, jota niissä harjoitetaan uskonnon nimissä, eikö hän ajaisi ulos pyhyyden häpäisijöitä, samoin kuin hän karkotti rahanvaihtajat temppelistä?

Apostoli Jaakob selittää, että ylhäältä tuleva viisaus on »ensiksikin puhdas». Jos hän olisi kohdan- [403] nut niitä, jotka ottavat Jeesuksen kalliin nimen tupakan tahraamille huulilleen, joiden hengitys ja olemus ovat sen iljettävän hajun saastuttamat ja jotka turmelevat ilman ja pakottavat kaikki ympärillään olevat hengittämään tätä myrkkyä - jos hän olisi tullut kosketuksiin evankeliumin puhtaudelle niin vastakkaisen tavan kanssa, eikö hän olisi tuominnut sitä maalliseksi, aistilliseksi ja perkeleelliseksi? Tupakan orjat, jotka vaativat itselleen täydellisen pyhittymisen siunausta, puhuvat taivastoivostaan, mutta Jumalan sana esittää suoraan, ettei sinne ole pääsevä »mitään epäpyhää» (Ilm. 21: 27).

»Vai ettekö tiedä, että teidän ruumiinne on Pyhän Hengen temppeli, joka Henki teissä on ja jonka te olette saaneet Jumalalta, ja ettette ole itsenne omat? Sillä te olette kalliisti ostetut. Kirkastakaa siis Jumala ruumiissanne» (IKor. 6: 19, 20). Se, jonka ruumis on Pyhän Hengen temppeli, ei tahdo olla turmiollisen tavan orja. Hänen kykynsä kuuluvat Kristukselle, joka on hänet ostanut verellään. Hänen omaisuutensa on Herran omaa. Kuinka hän voisi olla syytön tuhlatessaan tätä hänelle uskottua pääomaa? Kristityiksi tunnustautuvat tuhlaavat vuosittain suuren summan hyödyttömiin ja turmiollisiin nautintoihin, samalla kun sieluja hukkuu elämän sanan puutteessa. He riistävät Jumalalta kymmenyksissä ja antimissa, samalla kun he tuhlaavat turmiollisen himon alttarille enemmän kuin antavat köyhien hädän lievittämiseen tai evankeliumityön tukemiseen. Jos kaikki, jotka sanovat olevansa Kristuksen seuraajia, olisivat todellisesti pyhittyneitä, he toisivat varansa Herran aarreaittaan sen sijaan, että tuhlaisivat ne hyödyttömiin ja vahingollisiin nautintoihin, ja kristityt tulisivat kohtuullisuuden, itsensäkieltämisen ja uhrautuvaisuuden esikuviksi. Silloin he olisivat maailman valo.

Maailma on antautunut nautinnonhimon valtaan. Lihan himo, silmäin pyyntö ja elämän korskeus hallitsevat suuria kansanjoukkoja. Mutta Kristuksen seuraajilla on pyhempi kutsumus. »Sentähden: Lähtekää pois heidän keskeltänsä ja erotkaa heistä, sanoo Herra, älkääkä saastaiseen koskeko.» Jumalan sana antaa meille oikeuden selittää, että pyhitys ei voi olla todellista, ellei se saa aikaan tällaista täydellistä luopumista maailman synnillisistä tavoista ja nautinnoista.

Kohti lisääntyvää kirkkautta

Niille, jotka noudattavat kehotusta: »Lähtekää pois heidän keskeltänsä ja erotkaa heistä - - älkääkä saastaiseen koskeko», kuuluu lupaus: »Minä otan teidät huostaani ja olen teidän Isänne, ja te tulette minun pojikseni ja tyttärikseni, sanoo Herra, Kaikkivaltias» (2 Kor. 6: 17, 18). Jokaisen kristityn etuoikeus ja velvollisuus on omistaa rikas kokemus jumalallisissa asioissa. Jeesus sanoo: »Minä olen maailman valkeus; joka minua seuraa, se ei pimeydessä vaella, vaan hänellä on oleva elämän valkeus» (Joh. 8: 12). »Vanhurskasten polku on kuin aamurusko, [404] joka kirkastuu kirkastumistaan sydänpäivään saakka» (Sanani. 4: 18). Jokainen uskon ja kuuliaisuuden askel saattaa sielun läheisempään yhteyteen maailman valkeuden kanssa, jossa »ei ole mitään pimeyttä». Vanhurskauden auringon kirkkaat säteet loistavat Jumalan palvelijoille, ja heidän tulee heijastaa näitä säteitä. Niin kuin tähdet kertovat meille, että taivaalla on suuri valo, jonka kirkas loisto antaa niille kirkkauden, niin myös kristittyjen tulee ilmaista, että maailmankaikkeuden valtaistuimella on Jumala, jonka luonne on ylistettävä ja esikuvaksi kelpaava. Hänen Henkensä armolahjat sekä hänen luonteensa puhtaus ja pyhyys ilmenevät hänen todistajissaan.

Paavali esittää kirjeessään kolossalaisille, mitä runsaita siunauksia on varattu Jumalan lapsille. Hän kirjoittaa: »Sentähden emme mekään — ole lakanneet teidän edestänne rukoilemasta ja anomasta, että tulisitte täyteen hänen tahtonsa tuntemista kaikessa hengellisessä viisaudessa ja ymmärtämisessä, vaeltaaksenne Herran edessä arvollisesti, hänelle kaikessa otollisesti, kaikessa hyvässä työssä hedelmää kantaen ja kasvaen Jumalan tuntemisen kautta, ja hänen kirkkautensa väkevyyden mukaan kaikella voimalla vahvistettuina olemaan kaikessa kestäviä ja pitkämielisiä» (Kol. 1:9-11).

Hän kirjoittaa myös toivovansa, että Efesoksessa olevat veljet voisivat käsittää, miten suuria kristittyjen etuoikeudet ovat. Syvällisesti hän esittää heille, minkä ihmeellisen voiman ja tiedon he voisivat omistaa Korkeimman poikina ja tyttärinä. Heidän etuoikeutenaan oli sisällisesti »voimassa vahvistua hänen Henkensä kautta», olla »rakkauteen juurtuneina ja perustuneina» sekä »kaikkien pyhien kanssa käsittää, mikä leveys ja pituus ja korkeus ja syvyys on, ja oppia tuntemaan Kristuksen rakkauden, joka on kaikkea tietoa ylempänä». Mutta apostolin rukous tavoittaa korkeinta etuoikeutta, kun hän rukoilee, että he tulisivat »täyteen Jumalan kaikkea täyteyttä» (Ef. 3:16-19).

Tässä ilmoitetaan, mihin korkeisiin saavutuksiin voimme päästä uskomalla taivaallisen Isämme lupauksiin, kun täytämme hänen vaatimuksensa. Kristuksen ansion kautta meillä on pääsy Kaikkivaltiaan valtaistuimen luo. »Hän, joka ei säästänyt omaa Poikaansakaan, vaan antoi hänet alttiiksi kaikkien meidän edestämme, kuinka hän ei lahjoittaisi meille kaikkea muutakin hänen kanssansa?» (Room. 8: 32). Isä antoi Henkeään rajattomasti Pojallensa, ja mekin voimme osallistua sen täyteydestä. Jeesus sanoo: »Jos siis te, jotka olette pahoja, osaatte antaa lapsillenne hyviä lahjoja, kuinka paljon ennemmin taivaallinen Isä antaa Pyhän Hengen niille, jotka sitä häneltä anovat!» (Luuk. 11: 13). »Jos te anotte minulta jotakin minun nimessäni, niin minä sen teen.» »Anokaa, niin te saatte, että teidän ilonne olisi täydellinen» (Joh. 14: 14; 16: 24).

Ilo Herrassa

Samalla kun kristityn elämälle on ominaista nöyryys, sitä ei saisi lei- [405] mata surullisuus eikä itsensä halveksiminen. Jokaisen oikeus on elää niin, että saa Jumalan hyväksymisen ja siunauksen. Taivaallisen Isämme tahto ei ole, että me olisimme aina tuomion alla ja pimeydessä. Tosi nöyryyttä ei ilmaise se, että kulkee pää kumarassa, sydän täynnä omaan minään kohdistuvia ajatuksia. Me voimme mennä Jeesuksen luo ja tulla puhdistetuiksi, niin että voimme seistä lain edessä ilman häpeää ja omantunnon tuskaa. »Niin ei nyt siis ole mitään kadotustuomiota niille, jotka Kristuksessa Jeesuksessa ovat» (Room. 8:1).

Jeesuksen kautta Aadamin langenneet lapset tulevat »Jumalan lapsiksi». »Sillä sekä hän, joka pyhittää, että ne, jotka pyhitetään, ovat kaikki alkuisin yhdestä. Sen tähden hän ei häpeä kutsua heitä veljiksi» (Hebr. 2: 11). Kristityn elämän tulisi olla uskon, voiton ja Jumalan yhteydessä koetun ilon elämää. »Sillä kaikki, mikä on syntynyt Jumalasta, voittaa maailman; ja tämä on se voitto, joka on maailman voittanut, meidän uskomme» (1 Joh. 5: 4). Jumalan palvelija Nehemia puhui totta sanoessaan: »Ilo Herrassa on teidän väkevyytenne» (Neh. 8: 10). Paavali sanoo: »Iloitkaa aina Herrassa! Vieläkin minä sanon: iloitkaa!» »Olkaa aina iloiset. Rukoilkaa lakkaamatta. Kiittäkää joka tilassa. Sillä se on Jumalan tahto teihin nähden Kristuksessa Jeesuksessa» (Fil. 4: 4; 1 Tess. 5: 16-18).

Pyhityksen hedelmät uskon kuuliaisuuden satoa

Tällaisia ovat raamatullisen kääntymisen ja pyhityksen hedelmät. Syynä siihen, että näitä hedelmiä näkyy niin harvoin, on se, että kristillinen maailma on niin välinpitämätön Jumalan laissa esitettyjen suurten vanhurskauden periaatteiden suhteen. Tästä syystä ilmenee niin vähän Jumalan Hengen syvää, pysyvää vaikutusta, joka oli luonteenomaista varhaisempien aikojen herätyksille.

Katselemalla me muutumme. Kun niitä pyhiä käskyjä, joissa Jumala on ilmaissut ihmisille oman luonteensa täydellisyyden ja pyhyyden, väheksytään ja kansan mieli kiinnitetään ihmisten oppeihin ja teorioihin, ei tarvitse ihmetellä, että seurauksena on ollut elävän hurskauden väheneminen seurakunnissa. Herra sanoo: »Minut, elävän veden lähteen, he ovat hyljänneet, ja ovat hakanneet itselleen vesisäiliöitä, särkyviä säiliöitä, jotka eivät vettä pidä» (Jer. 2:13).

»Autuas se mies, joka ei vaella jumalattomain neuvossa —, vaan rakastaa Herran lakia ja tutkistelee hänen lakiansa päivät ja yöt! Hän on niinkuin istutettu puu vesiojain tykönä, joka antaa hedelmänsä ajallaan ja jonka lehti ei lakastu; ja kaikki, mitä hän tekee, menestyy» (Ps. 1: 1-3). Vasta sitten, kun Jumalan laki on asetettu oikealle paikalleen, voi alkuperäinen usko ja jumalisuus elpyä Jumalan palvelijoiksi tunnustautuvien keskuudessa. »Näin on Herra sanonut: Astukaa teille ja katsokaa ja kysykää muinaisia polkuja, kysykää, mikä on hyvä tie, ja vaeltakaa sitä, niin te löydätte levon sieluillenne» (Jer. 6:16). [406]

Luku 28—Taivaallinen oikeudenkäynti

Profeetta Daniel sanoo: »Minun sitä katsellessani valtaistuimet asetettiin, ja Vanhaikäinen istuutui. Hänen vaatteensa olivat valkeat kuin lumi ja hänen päänsä hiukset kuin puhdas villa. Hänen valtaistuimensa oli tulen liekkejä, ja sen pyörät olivat palavaa tulta. Tulivirta vuoti, se kävi ulos hänestä; tuhannen tuhatta palveli häntä, ja kymmenen tuhatta kertaa kymmenen tuhatta seisoi hänen edessänsä. Oikeus istui tuomiolle, ja kirjat avattiin» (Dan. 7: 9,10).

Näin esitettiin profeetalle näyssä se suuri ja vakava päivä, jolloin ihmisten luonnetta ja elämää tutkitaan koko maailman tuomarin edessä ja jokaiselle maksetaan »hänen tekojensa mukaan». Vanhaikäinen on Isä Jumala. Psalmirunoilija sanoo: »Ennenkuin vuoret syntyivät ja sinä loit maan ja maanpiirin, iankaikkisesta iankaikkiseen olet sinä, Jumala» (Ps. 90: 2). Hän, joka on kaiken luoja ja lain alkulähde, johtaa asiain käsittelyä tuomiolla. Pyhät enkelit, joiden luku on tuhannen tuhatta ja kymmenen tuhatta kertaa kymmenen tuhatta, ovat palvelijoina ja todistajina tässä suuressa oikeudenkäynnissä.

»Ja katso, taivaan pilvissä tuli Ihmisen Pojan kaltainen; ja hän saapui Vanhaikäisen tykö, ja hänet saatettiin tämän eteen. Ja hänelle annettiin valta, kunnia ja valtakunta, ja kaikki kansat, kansakunnat ja kielet palvelivat häntä. Hänen valtansa on iankaikkinen valta, joka ei lakkaa, ja hänen valtakuntansa on valtakunta, joka ei häviä» (Dan. 7: 13, 14). Tässä esitetty Kristuksen saapuminen ei tarkoita hänen toista tulemistaan maan päälle. Hän tulee Vanhaikäisen luo taivaassa vastaanottamaan vallan, kunnian ja valtakunnan, jotka annetaan hänelle hänen välittäjätyönsä päättyessä. Tämä tuleminen, eikä hänen toinen tulemisensa maan päälle, oli ennustuksessa ilmoitettu tapahtuvaksi 2300 päivän päättyessä vuonna 1844. Taivaan enkelien saattamana meidän suuri Ylimmäinen pappimme astuu sisälle kaikkein pyhimpään ja tulee siellä Jumalan eteen toimittamaan viimeistä osaa palveluksestaan ihmisten hyväksi suorittamaan tutkivaan tuomioon kuuluvaa työtään ja sovittamaan kaikki, jotka havaitaan siihen oikeutetuiksi.

Vertauskuvallisessa palveluksessa vain niillä, jotka olivat Jumalan edessä tunnustaneet syntinsä ja tehneet parannuksen ja joiden synnit syntiuhrin veren [407] kautta oli siirretty pyhäkköön, oli osa sovituspäivän palveluksessa. Samoin lopullisen sovituksen ja tutkivan tuomion suurena päivänä käsitellään vain Jumalan omiksi tunnustautuneiden asiat. Jumalattomien tuomitseminen on tästä erillään oleva toimitus, joka tapahtuu myöhemmin. »Sillä aika on tuomion alkaa Jumalan huoneesta; mutta jos se alkaa ensiksi meistä, niin mikä on niiden loppu, jotka eivät ole Jumalan evankeliumille kuuliaiset?» (1 Piet. 4:17).

Muistiinmerkinnät taivaan kirjoissa

Tuomiopäätökset tehdään taivaassa olevien kirjojen perusteella, joihin on merkitty ihmisten nimet ja teot. Profeetta Daniel sanoo: »Oikeus istui tuomiolle, ja kirjat avattiin.» Ilmestyskirjan kirjoittaja kuvailee samaa tapahtumaa ja lisää: »Avattiin toinen kirja, joka on elämän kirja; ja kuolleet tuomittiin sen perusteella, mitä kirjoihin oli kirjoitettu, tekojensa mukaan» (Ilm. 20:12).

Elämän kirjeissä on kaikkien niiden nimet, jotka ovat alkaneet palvella Jumalaa. Jeesus kehotti opetuslapsiaan: »Iloitkaa siitä, että teidän nimenne ovat kirjoitettuina taivaissa» (Luuk. 10: 20). Paavali puhuu uskollisista työtovereistaan, »joiden nimet ovat elämän kirjassa» (Fil. 4: 3). Daniel vakuuttaa katsellessaan kaukaa tulevaa »ahdistuksen aikaa, jonka kaltaista ei ole ollut», että silloin pelastetaan Jumalan kansa, »kaikki, jotka kirjaan kirjoitetut ovat». Ja Ilmestyskirjassa sanotaan, että Jumalan kaupunkiin pääsevät ainoastaan ne, »jotka ovat kirjoitetut Karitsan elämänkirjaan» (Dan. 12:1; Ilm. 21: 27).

Herran edessä kirjoitetaan myös »muistokirja» niiden hyvistä teoista, »jotka Herraa pelkäävät ja hänen nimensä kunniassa pitävät» (Mal. 3: 16). Heidän uskonsanansa ja rakkaudentekonsa ovat kirjatut taivaassa. Nehemia viittaa tähän sanoessaan: »Muista tämän tähden minua, Jumalani, äläkä pyyhi pois minun hurskaita tekojani, jotka minä olen tehnyt Jumalani temppelin ja siinä toimitettavan palveluksen hyväksi» (Neh. 13: 14). Jumalan muistokirjassa jokainen vanhurskas teko on ikuistettu. Sinne on merkitty tarkasti jokainen torjuttu kiusaus, jokainen voitettu synti ja jokainen sääliä ilmaiseva sana. Jokainen uhrausta vaatinut teko sekä jokainen Kristuksen asian tähden kestetty kärsimys ja suru on myös sinne merkitty. Psalmirunoilija sanoo: »Sinä olet lukenut minun pakolaispäiväni; pane leiliisi minun kyyneleeni, ovathan ne sinun kirjassasi» (Ps. 56: 9).

Myös ihmisten synnit ovat kirjatut. »Sillä Jumala tuo kaikki teot tuomiolle, joka kohtaa kaikkea salassa olevaa, olkoon se hyvää tai pahaa.» Vapahtaja sanoo: »Jokaisesta turhasta sanasta, minkä ihmiset puhuvat, pitää heidän tekemän tili tuomiopäivänä. Sillä sanoistasi sinut julistetaan vanhurskaaksi, ja sanoistasi sinut tuomitaan syylliseksi» (Saarn. 12: 14; Matt. 12: 36, 37). Salaiset aikeet ja vaikuttimet käyvät ilmi näistä virheettömistä kirjoista, sillä Jumala »on saattava valoon pimeyden kätköt ja tuova ilmi sy- [408] dänten aivoitukset» (1 Kor. 4: 5). »Katso, se on kirjoitettuna minun edessäni heidän pahat tekonsa ynnä teidän isienne pahat teot, sanoo Herra» (Jes. 65: 6, 7).

Jokaisen ihmisen teot tarkastetaan Jumalan edessä ja ovat kirjatut uskollisuuden tai uskottomuuden tekoina. Taivaan kirjoihin on jokaisen nimen kohdalle merkitty pelottavalla tarkkuudella jokainen väärä sana, jokainen itsekäs teko, jokainen täyttämätön velvollisuus, jokainen salainen synti ja jokainen petollinen teeskentely. Väheksytyt taivaan lähettämät varoitukset ja nuhteet, tuhlatut hetket, käyttämättömät tilaisuudet, hyvää tai pahaa edistävä vaikutus kauaskantoisine seurauksineen - kaiken tämän on enkeli merkinnyt kirjaan.

Ihmisten luonne ja elämä mitataan tuomiolla Jumalan lailla. Viisas mies sanoo: »Pelkää Jumalaa ja pidä hänen käskynsä, sillä niin tulee jokaisen ihmisen tehdä. Sillä Jumala tuo kaikki teot tuomiolle» (Saarn. 12: 13, 14). Apostoli Jaakob kehottaa veljiään: »Puhukaa niin ja tehkää niin kuin ne, jotka vapauden laki on tuomitseva» (Jaak. 2:12).

Ne, jotka tuomiolla »katsotaan arvollisiksi», saavat osan vanhurskaiden ylösnousemuksessa. Jeesus sanoi: »Ne, jotka on arvollisiksi nähty pääsemään toiseen maailmaan ja ylösnousemukseen kuolleista — ovat enkelien kaltaisia; ja he ovat Jumalan lapsia, koska ovat ylösnousemuksen lapsia» (Luuk. 20: 35, 36). Ja edelleen hän selittää, että »ne, jotka ovat hyvää tehneet», tulevat »elämän ylösnousemukseen» (Joh. 5: 29). Vanhurskaita kuolleita ei herätetä kuolleista, ennen kuin sen tuomion jälkeen, jolla heidät on katsottu arvollisiksi »elämän ylösnousemukseen». Tämän vuoksi he eivät voi itse olla läsnä, kun heidän elämänsä tutkitaan ja asiansa ratkaistaan.

Jeesus on heidän asianajajanaan ja puolustaa heitä Jumalan edessä. »Jos joku syntiä tekeekin, niin meillä on puolustaja Isän tykönä, Jeesus Kristus, joka on vanhurskas» (1 Joh. 2: 1). »Sillä Kristus ei mennyt käsillä tehtyyn kaikkeinpyhimpään, joka vain on sen oikean kuva, vaan itse taivaaseen, nyt ilmestyäkseen Jumalan kasvojen eteen meidän hyväksemme.» »Hän myös voi täydellisesti pelastaa ne, jotka hänen kauttaan Jumalan tykö tulevat, koska hän aina elää rukoillakseen heidän puolestansa» (Hebr. 9: 24; 7: 25).

Kun asiakirjat avataan tuomiolla, tarkastetaan Jumalan edessä kaikkien Jeesukseen uskoneiden elämä. Alkaen niistä, jotka ensin elivät maan päällä, puolustajamme esittää kaikissa peräkkäisissä sukupolvissa eläneiden asiat ja lopettaa elossa oleviin. Jokainen nimi mainitaan ja jokainen asia tutkitaan tarkoin. Nimiä hyväksytään ja nimiä hylätään. Kun joillakin on muistikirjoissa syntejä, joita ei ole kaduttu eikä saatu anteeksi, pyyhitään heidän nimensä pois elämän kirjasta ja merkinnät heidän hyvistä töistään pyyhitään pois Jumalan muistikirjasta. Herra sanoi Moosekselle: »Joka on tehnyt syntiä minua vastaan, sen minä pyyhin pois kirjastani» (2 Moos. 32: 33). Ja profeetta Hesekiel sanoo: »Jos vanhurskas [409] kääntyy pois vanhurskaudestansa ja tekee vääryyttä — ei yhtäkään hänen vanhurskasta tekoansa, jonka hän on tehnyt, muisteta» (Hes. 18: 24).

Kaikki, jotka ovat todella katuneet syntejään ja uskossa turvautuneet Kristuksen vereen sovitusuhrinaan, ovat saaneet nimensä kohdalle taivaan kirjoihin merkityksi anteeksiannon. Kun he ovat osallisia Kristuksen vanhurskaudesta ja heidän luonteensa havaitaan olevan sopusoinnussa Jumalan lain kanssa, heidän syntinsä pyyhitään pois ja heidät katsotaan arvollisiksi iankaikkiseen elämään. Herra sanoo profeetta Jesajan kautta: »Minä, minä pyyhin pois sinun rikkomuksesi itseni tähden, enkä sinun syntejäsi muista» (Jes. 43: 25). Jeesus sanoo: »Joka voittaa, se näin puetaan valkeihin vaatteisiin, enkä minä pyyhi pois hänen nimeänsä elämän kirjasta, ja minä olen tunnustava hänen nimensä Isäni edessä ja hänen enkeliensä edessä.» »Jokaisen, joka tunnustaa minut ihmisten edessä, minäkin tunnustan Isäni edessä, joka on taivaissa. Mutta joka kieltää minut ihmisten edessä, sen minäkin kiellän Isäni edessä, joka on taivaissa» (Ilm. 3. 5; Matt. 10: 32, 33).

Kristus puolustajana

Suurinkin ihmisten osoittama mielenkiinto maallisten tuomioistuinten päätöksiin kuvaa vain heikosti sitä mielenkiintoa, jota osoitetaan taivaan saleissa, kun elämän kirjassa olevat nimet tulevat esille tutkittaviksi koko maailman Tuomarin edessä. Jumalallinen välittäjä pyytää, että kaikki, jotka ovat voittaneet uskon kautta hänen vereensä, saisivat rikoksensa anteeksi, pääsisivät jälleen Eedenkotiinsa ja heidät kruunattaisiin hänen kanssaperillisikseen »entisessä hallituksessa» (Miika. 4: 8). Saatana oli aikonut pettämällä ja viettelemällä meidän sukumme tehdä tyhjäksi Jumalan suunnitelman ihmisen luomisessa, mutta Kristus pyytää nyt, että tämä suunnitelma toteutettaisiin, aivan kuin ihminen ei olisi koskaan langennut. Hän ei pyydä kansalleen vain täydellistä ja lopullista anteeksiantoa ja vanhurskauttamista, vaan myös osallisuutta hänen kunniaansa ja valtaistuimeensa.

Jeesuksen esittäessä pyyntönsä niiden puolesta, jotka ovat vastaanottaneet hänen armonsa, saatana syyttää heitä Jumalan edessä väittäen heidän olevan rikollisia. Suuri pettäjä on koettanut johtaa heitä epäilyyn, riistää heiltä luottamuksen Jumalaan, erottaa heidät Jumalan rakkaudesta ja saada heidät rikkomaan hänen lakiaan. Nyt hän viittaa heidän elämästään tehtyihin merkintöihin, luonteen virheisiin, heidän Vapahtajaa häpäisseeseen erilaisuuteensa Kristukseen verrattuna sekä kaikkiin niihin synteihin, joita tekemään hän on heidät houkutellut. Näiden tähden hän vaatii heitä jätettäviksi hänen valtaansa.

Jeesus ei puolusta heidän syntejään, mutta hän viittaa heidän katumukseensa ja uskoonsa ja vaatien heille anteeksiantoa hän kohottaa haavoitetut kätensä Isän ja [410] pyhien enkelien edessä sanoen: »Minä tunnen heidät nimeltä. Minä olen kaivertanut heidät käsiini. ’Jumalalle kelpaava uhri on särjetty henki; särjettyä ja murtunutta sydäntä et sinä, Jumala, hylkää’» (Ps. 51: 19). Kansansa syyttäjälle hän sanoo: »Herra nuhdelkoon sinua, saatana. Nuhdelkoon sinua Herra, joka on valinnut Jerusalemin. Eikö tämä ole kekäle, joka on tulesta temmattu?» (Sak. 3: 2). Kristus pukee uskolliset palvelijansa omaan vanhurskauteensa esittääkseen Isälleen »kirkastettuna seurakunnan, jossa ei olisi tahraa eikä ryppyä eikä mitään muuta sellaista» (Ef. 5: 27). Heidän nimensä ovat elämän kirjassa, ja heistä on kirjoitettu: »He saavat käyskennellä minun kanssani valkeissa vaatteissa, sillä he ovat siihen arvolliset» (Ilm. 3: 4).

Näin toteutuu täysin uuden liiton lupaus: »Minä annan anteeksi heidän rikoksensa enkä enää muista heidän syntejänsä.» »Niinä päivinä ja siihen aikaan, sanoo Herra, etsitään Israelin rikkomusta, eikä sitä enää ole, ja Juudan syntiä, eikä sitä löydetä» (Jer. 31: 34; 50: 20). »Sinä päivänä on Herran vesa oleva Israelin pelastuneille kaunistus ja kunnia ja maan hedelmä heille korkeus ja loisto. Ja ne, jotka Siionissa ovat säilyneet ja Jerusalemissa jäljelle jääneet, kutsutaan pyhiksi, kaikki, jotka ovat kirjoitetut Jerusalemissa elävien lukuun» (Jes. 4: 2, 3).

Syntien lopullinen poistaminen

Tutkiva tuomio ja syntien poistaminen saatetaan päätökseen ennen Herran toista tulemista. Koska kuolleet tuomitaan kirjojen merkintöjen mukaan, ihmisten syntejä ei voi poistaa ennen sen oikeudenkäynnin päättymistä, jossa heidän asiansa tutkitaan. Apostoli Pietari sanoo selvästi, että uskovien synnit pyyhitään pois, »että virvoituksen ajat tulisivat Herran kasvoista ja hän lähettäisi - - Kristuksen Jeesuksen» (Ap.t. 3: 19, 20). Kun tutkiva tuomio päättyy, Kristus tulee ja hänen palkkansa on hänen mukanaan antaakseen kullekin hänen tekojensa mukaan.

Vertauskuvallisessa palveluksessa ylimmäinen pappi tuli esiin toimitettuaan sovituksen Israelille ja siunasi seurakuntaa. Samoin Kristuskin välittäjätyönsä päättyessä on »ilman syntiä ilmestyvä pelastukseksi niille, jotka häntä odottavat» (Hebr. 9: 28) ja antava heille iankaikkisen elämän siunauksen. Niin kuin pappi, joka poisti synnit pyhäköstä, pani ne syntikauriin pään päälle, niin Kristus on siirtävä kaikki synnit saatanalle, synnin alkuunpanijalle ja siihen yllyttäjälle. Syntikauris vietiin erämaahan, ja näin se kantoi Israelin synnit »autioon seutuun» (3 Moos. 16: 22). Samoin saatana syypäänä kaikkiin niihin synteihin, joita hän on saattanut Jumalan kansan tekemään, on oleva tuhat vuotta sidottuna maan päälle, joka silloin on oleva autiona ja asumattomana. Lopuksi hän on kärsivä synnin täydellisen rangaistuksen siinä tulessa, joka on hävittävä kaikki jumalattomat. Siten suuri pelastussuunnitelma saatetaan päätökseen tuhoamalla [411] synti lopullisesti ja pelastamalla ne, jotka ovat olleet valmiit hylkäämään pahan.

Oikeudenkäynnin perusteellisuus

Tuomiolle määrättynä aikana - 2300 päivän päättyessä vuonna 1844 - alkoi tutkimus ja syntien poispyyhkiminen. Kaikkien, jotka joskus ovat tunnustaneet Kristuksen nimeä, täytyy käydä läpi tarkka tutkimus. Sekä elävät että kuolleet tuomitaan »sen perusteella, mitä kirjoihin on kirjoitettu, tekojensa mukaan».

Niitä syntejä, joita ei ole kaduttu eikä hylätty, ei anneta anteeksi eikä poisteta kirjoista, vaan ne tulevat todistamaan syntistä vastaan Jumalan päivänä. Olipa hän tehnyt pahat tekonsa päivän valossa tai yön pimeydessä, ne ovat paljastetut ja ilmeiset hänen silmäinsä edessä, jolle meidän on tehtävä tili. Jumalan enkelit ovat olleet kaikkien syntien todistajina, ja he ovat merkinneet ne virheettömiin kirjoihin. Syntiä voidaan salata, kieltää ja peittää isältä, äidiltä, vaimolta, lapsilta ja tovereilta. Kenties kenelläkään muulla kuin rikostovereilla ei ole aavistustakaan tehdystä rikoksesta. Mutta se on taivaallisten olentojen tiedossa. Ei pimein yö eikä petollisin taito voi salata iankaikkiselta Jumalalta ainoatakaan ajatusta. Jumalalla on tarkoin tiedossa jokainen väärä selitys ja jokainen petollinen teko. Hurskauden kaavulla ei häntä petetä. Hän ei erehdy luonteen arvioinnissa. Sydämeltään turmeltuneet voivat pettää ihmisiä, mutta Jumala näkee naamion läpi ja lukee sydämen ajatukset.

Miten vakava tämä ajatus onkaan! Päivä toisensa jälkeen katoaa ja jättää tiliosuutensa taivaan kirjoihin. Puhuttuja sanoja ja tehtyjä tekoja ei voi koskaan palauttaa. Enkelit ovat merkinneet kirjoihin hyvän ja pahan. Mahtavinkaan voittaja maan päällä ei voi poistaa ainoankaan päivän merkintöjä. Tekomme, sanamme ja salaisimmat vaikuttimemmekin vaikuttavat kohtalomme ratkaisussa onneksemme tai onnettomuudeksemme. Vaikka me ne unohtaisimme, ne kuitenkin todistavat joko meidän puolestamme tai meitä vastaan.

Niin kuin kasvonpiirteet jäljentyvät valokuvauslevylle erehtymättömällä tarkkuudella, niin on luonnekin tarkkaan kuvattu taivaan kirjoissa. Mutta kuinka vähän ihmiset välittävät siitä luonnekuvasta, jota taivaalliset olennot tulevat tutkimaan. Jos se verho, joka erottaa näkyvän maailman näkymättömästä, voitaisiin poistaa ja ihmiset näkisivät enkelin merkitsevän muistiin jokaisen sanan ja teon, joka heidän on jälleen kohdattava tuomiolla, miten monta päivittäin puhuttua sanaa jäisikään sanomatta ja miten monta tekoa tekemättä.

Tuomiolla tutkitaan, miten on käytetty kutakin saatua kykyä. Miten olemme käyttäneet taivaan meille lainaamaa pääomaa? Saako Herra tullessaan omansa takaisin korkoineen? Olemmeko käyttäneet meille uskottuja käden, sydämen ja aivojen voimia Jumalan kunniaksi ja maailman siunaukseksi? Miten olemme käyttäneet [412] aikaamme, kynäämme, ääntämme, rahojamme ja vaikutusvaltaamme? Mitä olemme tehneet Kristukselle, kun olemme kohdanneet hänet köyhien, sairaiden, orpojen ja leskien hahmossa? Jumala on uskonut meille pyhän sanansa. Mitä olemme tehneet sillä valolla ja totuudella, joka meille täten on annettu voidaksemme tehdä ihmisiä viisaiksi pelastukseen? Pelkälle tunnustukselle uskosta Kristukseen ei anneta mitään arvoa. Vain teoissa ilmenevää rakkautta pidetään todellisena. Rakkaus yksin antaa teoille arvoa Jumalan silmissä. Kaikki, mitä tehdään rakkaudesta, miten vähäpätöiseltä se ihmisten silmissä näyttäneekin, on Jumalalle otollista, ja hän on sen palkitseva.

Ihmisten salattu itsekkyys on paljastettuna taivaan kirjoissa. Niihin on merkitty täyttämättömät velvollisuudet lähimmäisiä kohtaan ja unohdetut Kristuksen vaatimukset. Niistä näkyy, kuinka usein Kristukselle kuuluva aika, ajattelu ja voima on annettu saatanalle. Enkelit vievät taivaaseen surullisia tietoja. Järjelliset olennot, jotka väittävät seuraavansa Kristusta, ovat antautuneet ajallisten rikkauksien kokoamiseen tai maallisiin nautintoihin. Rahat, aika ja voimat uhrataan ulkonaiseen komeuteen ja itsensähemmotteluun, mutta vain harvoja hetkiä omistetaan rukoukseen, Raamatun tutkimiseen, sielun nöyryyttämiseen ja synnin tunnustamiseen.

Tuomion oikein ymmärtämisen tarpeellisuus

Saatana keksii lukemattomia keinoja ajatustemme valtaamiseksi, niin että ne eivät viipyisi siinä asiassa, mihin meidän pitäisi olla parhaiten tutustuneita. Pääpettäjä vihaa niitä suuria totuuksia, jotka kiinnittävät huomion sovitusuhriin ja kaikkivoipaan Välittäjään. Hän tietää oman asiansa menestymisen riippuvan siitä, missä määrin hän saa ihmisten ajatukset käännetyksi pois Jeesuksesta ja hänen totuudestaan.

Niiden, jotka haluavat saada hyötyä Vapahtajan välitystyöstä, ei pitäisi antaa minkään estää heitä saattamasta pyhitystään täydelliseksi Jumalan pelossa. Kallisarvoisia hetkiä ei tule tuhlata huvitteluun, komeiluun tai voiton tavoitteluun, vaan ne tulee omistaa vakavaan ja hartaaseen totuuden sanan tutkimiseen. Jumalan kansan tulee saada selvä käsitys pyhäköstä ja tutkivasta tuomiosta. Kaikki tarvitsevat tietoa suuren ylimmäisen pappimme asemasta ja työstä. Muuten on mahdoton harjoittaa tälle ajalle välttämätöntä uskoa tai ottaa Jumalan tahdon mukaista asemaa. Jokaisella ihmisellä on sielu, joka voi tulla pelastetuksi tai kadotetuksi. Jokaisen asia on ratkaistavana Jumalan tuomioistuimen edessä. Jokaisen täytyy kohdata suuri Tuomari kasvoista kasvoihin. Miten tärkeää silloin on usein ajatella sitä vakavaa asiaa, että oikeus istuu ja kirjat avataan ja jokaisen ihmisen on Danielin tavoin noustava osaansa päivien lopussa.

Kaikkien, joille nämä asiat ovat selvinneet, tulee todistaa niistä suurista totuuksista, jotka Jumala on heille uskonut. Taivaassa oleva pyhäkkö on sen työn keskus, mitä [413] Kristus suorittaa ihmisten hyväksi. Tämä asia koskee jokaista maan päällä elävää ihmistä. Pyhäkköoppi esittää pelastussuunnitelman, se johtaa meidät aina ajan loppuun saakka ja ilmaisee vanhurskauden ja synnin välisen taistelun onnellisen päätöksen. [414] On mitä tärkeintä, että kaikki tutkisivat näitä asioita perusteellisesti ja kykenisivät antamaan vastauksen jokaiselle, joka kysyy heissä olevan toivon perustusta.

Kristus turvana tuomiolla

Kristuksen välitystyö ihmisten hyväksi taivaallisessa pyhäkössä on yhtä olennainen osa pelastussuunnitelmasta kuin hänen kuolemansa ristillä. Kuolemallaan hän aloitti sen työn, jota hän kuolleista nousemisensa jälkeen meni saattamaan päätökseen taivaassa. Meidän on uskon kautta mentävä esiripun sisäpuolelle, »jonne Jeesus edelläjuoksijana meidän puolestamme on mennyt» (Hebr. 6: 20). Sieltä heijastuu Golgatan ristin valo. Siellä voimme saada selvemmän näkemyksen lunastuksen salaisuuksista. Ihmisen pelastus toteutetaan taivaan äärettömän kalliilla hinnalla. Annettu uhri vastaa Jumalan rikotun lain korkeimpia vaatimuksia. Jeesus on aukaissut tien Isän valtaistuimen luo, ja hänen välityksellään kaikki, jotka tulevat uskossa hänen luokseen, voivat esittää vilpittömät pyyntönsä Jumalalle.

»Joka rikkomuksensa salaa, se ei menesty; mutta joka ne tunnustaa ja hylkää, se saa armon» (Sanani. 28: 13). Jos ne, jotka salaavat ja puolustelevat rikoksiaan, voisivat nähdä, miten saatana iloitsee heistä ja miten hän heidän käytöksensä johdosta pilkkaa Kristusta ja pyhiä enkeleitä, he rientäisivät tunnustamaan syntinsä ja luopuisivat niistä. Luonteen vikojen kautta saatana uurastaa saadakseen hallintaansa koko sielun, ja hän tietää onnistuvansa, jos näitä vikoja hellitään. Sen tähden hän koettaa alati pettää Kristuksen seuraajia sillä turmiollisella viisastelullaan, että heidän on mahdoton voittaa. Mutta Jeesus esittää heidän puolustuksekseen lävistetyt kätensä ja raadellun ruumiinsa. Hän sanoo jokaiselle, joka haluaisi seurata häntä: »Minun armossani on sinulle kyllin» (2 Kor. 12: 9). »Ottakaa minun ikeeni päällenne ja oppikaa minusta, sillä minä olen hiljainen ja nöyrä sydämeltä; niin te löydätte levon sielullenne. Sillä minun ikeeni on sovelias, ja minun kuormani on keveä» (Matt. 11: 29, 30). Älköön sen tähden kukaan pitäkö vikojaan parantumattomina. Jumala on antava uskoa ja armoa niiden voittamiseen.

Todellisen parannuksenteon ja valvomisen tärkeys

Me elämme nyt suurta sovituspäivää. Kun ylimmäinen pappi vertauskuvallisessa palveluksessa toimitti sovitusta Israelille, kaikkia vaadittiin vaivaamaan sieluaan katumalla syntejään ja nöyryyttämällä itsensä Herran edessä, ettei heitä hävitettäisi kansasta. Samoin kaikkien, jotka tahtovat säilyttää nimensä elämän kirjassa, tulisi nyt koetusaikansa harvoina jäljellä olevina päivinä vaivata sieluaan Jumalan edessä synnin surulla ja todellisella katumuksella. Täytyy harjoittaa syvää ja vilpitöntä sydämen tutkimista. [415] Kevytmielisyyden henki, jota monet kristityt suosivat, on hylättävä. Vakava taistelu odottaa jokaista, joka tahtoo kukistaa pahat, valtaan pyrkivät taipumuksensa. Valmistautuminen ikuisuutta varten on henkilökohtaista työtä. Me emme pelastu joukoittain. Toisen puhtaus ja hurskaus eivät korvaa toisen puutetta näissä asioissa. Vaikka kaikkien kansojen täytyy tulla Jumalan eteen tuomiolle, hän tutkii jokaisen ihmisen asiaa yhtä tarkasti ja perusteellisesti kuin ei maan päällä olisi ketään muuta ihmistä. Jokainen täytyy tutkia ja havaita virheettömäksi ja tahrattomaksi kaikin tavoin.

Sovitustyön päättymiseen liittyvät juhlavat näkymät. Tärkeät edut ovat siinä kysymyksessä. Oikeudenkäynti on nyt käynnissä taivaan pyhäkössä. Tämä työ on kestänyt jo monta vuotta. Pian kukaan ei tiedä, kuinka pian se tapahtuu elävien kohdalla. Suuren Jumalan läsnäollessa meidän elämämme tarkastetaan. Enemmän kuin koskaan ennen on tänä aikana jokaisen tarpeellista ottaa huomioon Vapahtajan kehotus: »Valvokaa ja rukoilkaa, sillä ette tiedä, milloin se aika tulee» (Mark. 13: 33). »Jos et valvo, niin minä tulen kuin varas, etkä sinä tiedä, millä hetkellä minä sinun päällesi tulen» (Ilm. 3: 3).

Kun tutkiva tuomio päättyy, kaikkien kohtalo on määrätty elämäksi tai kuolemaksi. Koetusaika päättyy vähän ennen Herran tuloa taivaan pilvissä. Katsoen eteenpäin tuohon aikaan Kristus sanoo: »Vääryyden tekijä tehköön edelleen vääryyttä, ja joka on saastainen, saastukoon edelleen, ja joka on vanhurskas, tehköön edelleen vanhurskautta, ja joka on pyhä, pyhittyköön edelleen. Katso, minä tulen pian, ja minun palkkani on minun kanssani, antaakseni kullekin hänen tekojensa mukaan» (Ilm. 22:11,12).

Vanhurskaat ja jumalattomat elävät vielä maan päällä kuolevaisessa tilassaan. Ihmiset istuttavat ja rakentavat, syövät ja juovat kenenkään tietämättä, että taivaan pyhäkössä on julistettu lopullinen, peruuttamaton päätös. Ennen vedenpaisumusta, kun Nooa oli mennyt arkkiin, Jumala sulki arkin oven ja jätti jumalattomat ulkopuolelle. Mutta seitsemän päivää ihmiset jatkoivat surutonta, hekumoivaa elämäänsä ja pilkkasivat varoituksia lähestyvästä tuomiosta tietämättä, että heidät tuomionsa oli määrätty. Vapahtaja sanoo, että »niin on myös Ihmisen Pojan tulemus oleva» (Matt. 24: 39). Hiljaa ja huomaamatta niin kuin varas yösydännä tulee ratkaiseva hetki, joka sinetöi jokaisen ihmisen kohtalon ja lopettaa armon tarjonnan syyllisille ihmisille.

»Valvokaa siis, - - ettei hän, äkkiarvaamatta tullessaan, tapaisi teitä nukkumasta» (Mark. 13: 35, 36). Ne, jotka väsyvät valvomiseen ja kääntyvät maailman houkutuksiin, joutuvat vaaralliseen tilaan. Kun liikemies on antautunut voitontavoitteluun, kun nautinnonhaluinen tyydyttää halujaan ja muotinukke järjestelee korujaan - juuri silloin saattaa koko maailman Tuomari julistaa tuomion: »Sinut on vaa’alla punnittu ja köykäiseksi havaittu» (Dan. 5: 27).